РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2015Справа №910/16699/15

за позовом Публічне акціонерне товариство "ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО"

до 1. Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРЕСТИЖ ДНІПРО"

2. Українська державна корпорація по виконанню монтажних і

спеціальних будівельних робіт "Укрмонтажспецбуд"

Про визнання договору поруки недійсним

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

Від позивача не з'явився

Від відповідача 1 не з'явився

Від відповідача 2 Шеховцов Є.С. за дов. № 07-37 від 11.03.2015 р.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "ДТЕК ДНІПРОЕНЕРГО" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРЕСТИЖ ДНІПРО", Української державної корпорації по виконанню монтажних і спеціальних будівельних робіт "Укрмонтажспецбуд" про визнання договору поруки недійсним.

Ухвалою господарського суду від 02.07.2015 р. порушено провадження у справі 910/16699/15, розгляд справи призначено на 20.07.2015 р.

У судове засідання 20.07.2015 р. представники позивача та відповідача - 1 не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Через відділ діловодства суду від відповідача - 2 надійшов відзив на позовну заяву із викладеними запереченнями проти позову.

Через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши вказане клопотання у судовому засіданні 20.07.2015 р., суд зазначає таке.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників позивача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Позивач мав можливість скористатись правилами ст. 28 Господарського процесуального кодексу України та ст. 244 Цивільного кодексу України. Тим більше, позивач не обґрунтував та не додав на підтвердження відповідних доказів чим викликана неможливість представника позивача (представника позивача за довіреністю, керівника позивача) бути присутнім в судовому засіданні.

З огляду на вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача.

У зв'язку з нез'явленням у судове засідання представників позивача та відповідача - 1, невиконанням вимог ухвали суду, суд відповідно до ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 11.08.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

Представники позивача та відповідача - 1 в судове засідання 11.08.2015 р. не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

У зв'язку з нез'явленням в судове засідання представників позивача та відповідача - 1, невиконанням вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, суд, відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 31.08.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

Представники позивача та відповідача - 1 в судове засідання 31.08.2015 р. не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності позивача та відповідача 1 в судовому засіданні від останнього до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 31.08.2015 р. та за відсутності представників позивача та відповідача 1, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

В судовому засіданні 31.08.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача 2, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.08.2013 р. між відповідачем 1 (поручитель) та відповідачем 2 (кредитор) було укладено договір поруки № 1408 (Договір), за яким поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань позивача (боржник), що виникли з договору № 3213 від 30.05.2013 р., який було укладено між кредитором та боржником, в частині сплати за виконані роботи (п. 1.1.).

Згідно з п.п. 3.2., 4.1. Договору, поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов'язання за основним договором у повному обсязі, при цьому, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником згідно з основним договором у сумі, що дорівнює 1000, 00 грн.

Позивач, вважаючи, що укладений між сторонами Договір не відповідає вимогам чинного законодавства, вирішив звернутись до господарського суду з позовом про визнання його недійсним.

При цьому, в якості підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, позивач визначає те, що спірний Договір є фіктивним та таким, що порушує процесуальні права позивача щодо територіальної підсудності майнового спору за основним договором. Так, ціна основного договору складає 13 692 078, 06 грн., натомість сума забезпеченого зобов'язання позивача за Договором складає лише 1000, 00 грн., що не може забезпечити виконання зобов'язання за основним договором позивачем.

Більше того, позивач вказує на те, що його не було повідомлено про укладення спірного Договору, що порушує приписи ст. 555 ЦК України.

Відповідач 2, заперечуючи проти позову, вказує на необґрунтованість доводів позивача та просить відмовити в позові.

Відповідач 1 пояснень по суті спору не надав, у судові засідання не з'явився.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представника відповідача 2, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Ч. 2 даної статті передбачає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

За змістом ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Як зазначено у п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11, у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

При цьому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо.

Як вбачається зі змісту оспорюваного Договору, сторонами погоджені істотні умови такого договору, що свідчить про те, що останній є вчиненим з моменту його укладення.

Що стосується посилань позивача на фіктивність Договору, суд зазначає таке.

За змістом ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Судом встановлено, що за змістом п. 3.1. договору про закупівлю робіт № 3213 від 30.06.2013 р., що є основним в розумінні спірного Договору поруки, сума цього договору в редакції договірної ціни № 1.2., що є додатком до договору, складає 13 692 078, 06 грн.

В свою чергу, відповідачі у спірному Договорі поруки погодили, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником згідно з основним договором у сумі, що дорівнює 1000, 00 грн.

За таких обставин, відповідачі відповідно до положень ст. 553 Цивільного кодексу України щодо можливості частково забезпечення зобов'язання порукою, вирішили забезпечити виконання позивачем свого зобов'язання за основним договором на обумовлену суму 1000, 00 грн.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За змістом п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 ііктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

За таких обставин, для визнання спірного Договору недійсним з підстав його фіктивності позивачу необхідно було довести відсутність ще у момент укладення Договору наміру у відповідача 1 сплатити 1000, 00 грн. в забезпечення виконання позивачем основного зобов'язання у випадку пред'явлення відповідної вимоги.

Разом з тим, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, натомість доводи про зміну територіальної підсудності не знаходять свого підтвердження в межах заявлених підстав позову, а отже з огляду на те, що відповідачі вправі були укласти спірний Договір поруки, основною метою якого є забезпечення виконання зобов'язання позивачем, однак в межах визначених Договором сум, у суду відсутні підстави вважати цей Договір фіктивним, та, як наслідок, недійсним.

Стосовно доводів позивача про неповідомлення останнього про укладення Договору в порушення приписів ст. 555 ЦК України, суд зазначає таке.

За змістом ст. 555 ЦК України, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.

За таких обставин, Закон жодним чином не передбачає обов'язку кредитора чи поручителя повідомити боржника про забезпечення його зобов'язання повністю чи частково порукою. Наведені позивачем норми ст. 555 ЦК України лише вказують на обов'язок поручителя повідомити боржника у разі пред'явлення відповідної вимоги та створюють боржнику додаткові гарантії у випадку невиконання такого обов'язку поручителем.

Крім того, неповідомлення боржника про пред'явлення вимоги до поручителя за основним зобов'язанням не може свідчити про відсутність наміру у поручителя виконати зобов'язання боржника особисто.

Отже, вищенаведене додатково спростовує доводи позивача у даній справі.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що Договір не спрямований на настання правових наслідків, у зв'язку з чим підстав для визнання його недійсним немає.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання Договору недійсним, а тому в задоволенні позовних вимог судом відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 07.09.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева