ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2015 р.Справа № 922/3801/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до Комунального підприємтсва "Харківські теплові мережі" м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 36 852 095,03 грн.
за участю представників сторін:

представника позивача - ОСОБА_1, довіреність № 14/125 від 13.04.2014 р.;

представник відповідача - ОСОБА_2, довіренічть ві 27.10.2010 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", в якому просить суд стягнути з останнього три відсотки річних у розмірі 3060627,87 грн. та суму на яку збільшився борг в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 23 613 700,26 грн., а всього 36 852 095,03 грн., а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує простроченням грошового зобов'язання за Договором №13/2990-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 липня 2015 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 21 липня 2015 року о 10:10 год.

В судових засіданнях 21.07.2015 р., 28.07.2015 р. судом оголошувалась перерва до 28.07.2015 р., 01.09.2015 р.

03 серпня 2015 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про виправлення описки (вх. №30946), в якій зазначив, що з розрахунку позовних вимог та загальної суми позовних вимог при зверненні з позовом до суду позивач звернувся з позовом про стягнення 36 852 095,03 грн., які в свою чергу складаються з пені, 3% річних та інфляційних втрат. Однак, при виготовленні тексту позовної заяви позивачем здійснено описку та помилково суму нарахованої пені вказано лише у вступній частині позовної заяви. Я зв'язку з цим просить суд врахувати при розгляді справи дану заяву про виправлення описки та вважати зазначену по тексту позовної заяви від 26.06.15 №14/2-177 суму пені у розмірі 10 177 766,90 грн.

Дослідивши заяву представника позивача про виправлення описки, суд долучає її до матеріалів справи та продовжує розгляд справи з її урахуванням.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про виправлення описки, підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, який долучений судом до матеріалів справи (т. 1, а. с. 95-107).

В судовому засіданні 01.09.2015 р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, згідно договору на купівлю-продаж природного газу № 13/2990-ТЕ-32 від 28.12.2012 року та додаткової угоди №1 до нього, позивач зобовязався передати у власність відповідача у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем, а відповідач (покупець) зобовязувався прийняти, використати виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності) та оплачувати газ на умовах даного договору.

Відповідно до підпункту 2.1 зазначеного договору, позивач передає відповідачеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 682 950 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів.

Згідно з пп. 3.3. п. 3 договору, приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Підпунктом 6.1. пункту 6 даного договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору та додаткової угоди №1 до нього позивач поставив з січня по грудень 2013 року природний газ на загальну суму 792 079 792,43 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання - передачі природного газу (т. 1, а. с. 30-52).

Звертаючись до суду позивач зазначив, що свої зобов'язання за договором №13/2990-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу він виконав належним чином, проте відповідач за поставлений природний газ розрахувався несвоєчасно. В зв'язку з чим, позивачем була нарахована сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення зобов'язання в розмірі 23 613 700,26 грн., 3% річних у розмірі 3 060 627,87 грн. та пеня в розмірі 10 177 766,90 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Вказані обставини стали підставою звернення позивача з даним позовом до господарського суду.

Надаючи правову кваліфікацію спірним відносинам, суд зазначає наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами статей 526 ЦК України та 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога про застосування до боржника наслідків порушення грошового зобов'язання, а саме: пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Крім того, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідженням матеріалів справи було встановлено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року № 30 "Про затвердження Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування" між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області, Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації, Департаментом житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації та сторонами по справі був укладений договір №426/30 від 26.09.2014 р. про організацію взаєморозрахунків на суму 187 393 549,34 грн.

Згідно з актом звіряння розрахунків, підписаних позивачем та відповідачем, заборгованість в сумі 187 393 549,34 грн. - це заборгованість, що виникла на 01.09.2014 року та не погашена станом на 25.09.2014 року за договором №13/2990-ТЕ-32 від 28.12.2012 р.

Предметом вказаних договорів є організація та проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до статей 14, 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" та постанови Кабінету Міністрів України № 30.

За умовами вказаних договорів сторони дійшли згоди погасити заборгованість відповідача за спожитий газ у 2013 році перед позивачем за договором №13/2990-ТЕ-32 від 28.12.2012 р. шляхом перерахування коштів на суму 187 393 549,34 грн. (п. 7 Договору).

Відповідно до вимог п. 9 договорів, сторони у графі платіжного доручення "Призначення платежу" додатково зазначають "пункт 24 ст. 14 та пункт 2 ст. 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" , а також дату і номер договору.

За змістом п.п. 2, 3 пункту 10 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору; перерахувати кошти наступній стороні.

Пунктом 13 договорів сторони узгодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання усіма сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Також у п. 15 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

На виконання умов п. 7 договору про організацію взаєморозрахунків відповідачем було перераховано на рахунок НАК "Нафтогаз України" заборгованість за спожитий у 2013 році природний газ в сумі 187 393 549,34 грн. згідно з договором №13/2990-ТЕ-32 від 28.12.2012 року, що підтверджується копією платіжного доручення №26 від 13.10.2014 р.

Таким чином, станом на момент розгляду справи, відповідач в повному обсязі погасив заборгованість за укладеним сторонами договором купівлі-продажу природного газу №13/2990-ТЕ-32 від 28.12.2012 р., що підтверджується матеріалами справи та не заперечується позивачем.

Отже, розглядаючи вимогу заявлену позивачем про застосування до відповідача наслідків за порушення грошового зобов'язання, суд зазначає наступне.

Порушенням зобов'язання відповідно до статті 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом приписів статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Також суд зазначає, що уклавши договір про організацію взаєморозрахунків 426/30 від 26.09.2014 р. сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений позивачем у період, на який були нараховані суми пені, % річних та інфляційні втрати по договору від 28.12.2012 р. №13/2990-ТЕ-32. Таким чином, для застосування судом санкцій, передбачених пунктом 7.2. Договору купівлі-продажу природного газу, та застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата за поставлений газ була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 року у справах № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, № 5011-1/1043-2012-42/528-2012.

Згідно із ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Отже, як вбачається з укладеного між сторонами договору про організацію взаєморозрахунків, строк виконання зобов'язання за цим договором пов'язаний з моментом перерахування територіальним органом Казначейства грошових коштів з державного бюджету. При цьому, прострочення оплати на умовах укладеного договору про організацію взаєморозрахунків відповідачем не допущено, а розрахунки за поставлений природний газ відбулися у порядку та строки, передбачені вказаним договором.

До того ж, укладеним договором про організацію взаєморозрахунків сторони засвідчили, що після виконання договорів вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Враховуючи встановлені по справі обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до нього санкцій, передбачених пунктом 7.2. Договору купівлі-продажу природного газу №13/2990-ТЕ-32 від 28.12.2012 р. та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 10177766,90 грн., інфляційних втрат у розмірі 23 613 700,26 грн. та 3% річних у розмірі 3 060 627,87 грн. є безпідставними, а тому відмовляє у їх задоволенні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судові витрати у даній справі залишаються за позивачем.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтею 230 Господарського кодексу України, статтями 526, 530, 625 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/3801/15