РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2015Справа №910/15458/15

За позовом Карґобул Лізинг-унд Хандельс-ГмбХ (Cargobull Leasing -und Handels-GmbH)

до 1) Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М"

про визнання недійсним договору застави

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Мазнов А.О. (довіреність від 11.03.2015)

від відповідача 1: Агафонов А.В. (довіреність № 358 від 20.07.2015)

від відповідача 2: Накельський Ю.Б. (довіреність б/н від 05.05.2015)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Карґобул Лізинг-унд Хандельс-ГмбХ (Cargobull Leasing-und Handels-GmbH) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача 1 - Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" про визнання недійсним договору застави транспортних засобів № 765/1 від 25 квітня 2014 року, укладений між ПАТ "Діамантбанк" та ТОВ "Скайбуд М".

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, на виконання укладеного між ним та відповідачем 2 договору поставки № FK213084 від 28.10.2013, передав останньому товар (тривісні напівпричепи зі самоскидним кузовом) у кількості 275 штук. Товари за вказаним договором поставки передавалися в кредит. Однак, відповідач 2 взятих на себе зобов'язань за вказаним договором у повному обсязі не виконав, товар у повному обсязі не оплатив. При цьому, відповідач 1 уклав із відповідачем 2 договір застави транспортних засобів №765/1 від 25.04.2014, згідно з яким предметом застави є товар, який відповідач 1 отримав, але у повному обсязі на користь позивача не оплатив, у зв'язку із чим, були порушені положення п. 8.2. договору поставки та ч. 6 ст. 694 ЦК України. Таким чином, на думку позивача, в силу приписів ст. 203, 215 договір застави транспортних засобів №765/1 від 25.04.2014 є недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 порушено провадження у справі № 910/15458/15 та призначено її до розгляду на 30.06.2015.

26.06.2015 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог з наступних підстав:

- у договорі поставки містяться положення, у яких йдеться про те, що якщо сторони не зможуть врегулювати спір протягом встановленого терміну, то спір остаточно врегульовується згідно з Арбітражним регламентом Міжнародної торговельної палати, без звернення до звичайних судів, а тому даний спір не підлягає вирішенню в Господарському суді міста Києва;

- оскільки, позивач не зареєстрував право застави, то втратив право на задоволення своїх вимог за рахунок переданого рухомого майна;

- спірні транспортні засоби на момент передачі у заставу банку належали на праві власності відповідачу 2, а тому могли бути передані в заставу.

30.06.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі та клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2015 розгляд справи №910/15458/15, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, відкладено на 14.07.2015.

13.07.2015 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшло клопотання про припинення провадження у справі, у зв'язку з тим, що на думку відповідача 1, вказаний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

14.07.2015 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшло клопотання про припинення провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Також відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що оскільки позивач стверджує, що договір поставки був укладений на умовах товарного кредиту, то останній повинен був зареєструвати відповідне обтяження. У зв'язку із тим, що позивач не зареєстрував відповідного обтяження, то втратив право на задоволення своїх вимог за рахунок переданого майна, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

14.07.2015 через канцелярію суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, у якій останній просив вжити заходи до забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби згідно з переліком, наведеним в Додатку 2, а також встановлення заборони відповідачам чи будь-яким третім особам від їх імені вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, а також створення будь-яких обтяжень щодо транспортних засобів, зазначених в Додатку 2 до вказаної заяви.

У судовому засіданні 14.07.2015, на підставі ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 06.08.2015.

05.08.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшли клопотання про витребування документів, документи по справі та письмові пояснення щодо відзивів відповідачів і клопотань про припинення провадження у справі.

В судове засідання 06.08.2015 з'явились представники позивача, відповідача 1 та відповідача 2.

Представниками відповідача 1 та відповідача 2 в судовому засіданні надано суду відзиви на позовну заяву, в який відповідачі позовні вимоги заперечили, а також, заперечили проти заяви про забезпечення позову з підстав її необґрунтованості.

Судом, відкладено розгляд заяви про забезпечення позову та припинення провадження у справі.

Представник позивача надав суду клопотання про продовження строку вирішення спору у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2015, на підставі ст. 69 ГПК України, продовжено строк вирішення спору у справі № 910/15458/15 на 15 днів до 31.08.2015.

В судовому засіданні 06.08.2015, на підставі ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 27.08.2015.

25.08.2015 через канцелярію суду від відповідача 1 надійшли додаткові пояснення по справі, в яких відповідач 1 зазначив, що спірний договір укладений з дотриманням положень ст. 203 ЦК України; положення п. 8.2. договору поставки є нікчемними, оскільки, суперечать положенням ст. 41 Конституції України, ст. ст. 91, 317 ЦК України; договір поставки не є договором купівлі-продажу товарів в кредит; відповідач 1 зареєстрував обтяження рухомого майна, а тому має вищий пріоритет над незареєстрованим обтяженням позивача.

26.08.2015 через канцелярію суду від відповідача 1 надійшли додаткові пояснення щодо заяви позивача про забезпечення позову.

В судове засідання 27.08.2015 з'явились представники позивача, відповідачів.

Судом відмовлено в задоволення заяви про забезпечення позову та у клопотанні про припинення провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 27.08.2015 позовні вимоги підтримав.

Представники відповідача в судовому засіданні 27.08.2015 заперечили проти позовних вимог.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 27.08.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28 жовтня 2013 року між Kомпанією Cargobull Leasing-und Handels-GmbH (позивач, продавець), Товариством з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" (відповідач 2, покупець) та Kомпанією Mriya Agro Holding Public Limited (гарант) укладено договір поставки №FК213084 разом із додатками до договору та подальшими змінами, відповідно до умов якого позивач поставляє ТОВ "Скайбуд М" товари: 185 шт. тривісних напівпричепів Schmitz Cargobull - із самоскидним кузовом, тип SKI 24 SL 10.5, серійні номери з WSK4651 по WSK4760 (включно), і з WSK6852 по WSK6926 (включно), та 90 шт. тривісних напівпричепів Schmitz Cargobull - із самоскидним кузовом, тип SKI 24 SL 10.5, серійні номери з WSK4561 по WSK4650 (включно).

Відповідно до п. f ст. 1 договору поставки із змінами, внесеними додатковим договором № 1 від 04.11.2013, сума авансового платежу - 15% ціни товару оплачується не пізніше 5 банківських днів з дати підписання договору поставки, а решта суми, що залишається після сплати авансового платежу, сплачується 10 (десятьма) рівними і послідовними щопіврічними частковими платежами тіла кредиту і відсотків згідно з відсотковою ставкою і графіком погашення, вказаними у додатку 4 до договору поставки. Дата сплати першого платежу наступає через шість місяців після відправної точки.

Загальна сума усіх зобов'язань щодо тіла кредиту, авансового платежу і відсотків за договором складає 9085455,47 євро.

Позивач у позові зазначає, що належним чином поставив ТОВ "Скайбуд М" транспортні засоби - напівпричепи Schmitz Cargobull із самоскидним кузовом у кількості 275 шт., що не заперечується сторонами, однак відповідач 2 в порушення умов договору поставки та узгодженого графіку платежів здійснив на користь позивача лише сплату авансового платежу у розмірі 1155000,00 євро та частину чергового платежу у розмірі 202728,54 євро.

Позивач звернувся до ТОВ "Скайбуд М" з листом вих. №166/15 від 06.02.2015, в якому повідомляв про прострочення оплати двох платежів на загальну суму 1 547 098,20 євро та вимагав погасити заборгованість протягом 10 днів. Також, у повідомленні позивач зазначав про необхідність дотримання ТОВ "Скайбуд М" зобов'язань, встановлених п. 8.2 Договору поставки, зокрема, щодо заборони відчужувати та передавати транспортні засоби в заставу без отримання попередньої згоди позивача.

25 квітня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" та Приватним підприємством "ІНТЕГРО КОМЕРЦ" укладений договір кредитної лінії №765 зі змінами і доповненнями, згідно до умов якого ПАТ "Діамантбанк" відкрив ПП "ІНТЕГРО КОМЕРЦ" невідновлювальну кредитну лінію до 25.12.2014 та надав кредит у розмірі 110 000 000,00 грн. зі сплатою 27 % (двадцяти семи) процентів річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк", як заставодержателем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М", як заставодавцем, укладений договір застави транспортних засобів № 765/1 від 25.04.2015, посвідчений Тарасенком А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 587, відповідно до умов якого ТОВ "Скайбуд М" в забезпечення своєчасного та у повному обсязі виконання зобов'язань постачальника за кредитним договором передає заставодержателю в заставу належні йому на праві власності транспортні засоби, зазначені в Додатку № 1 до Договору застави, у кількості 75 штук.

В Державному реєстрі обтяжень рухомого майна здійснено запис про обтяження вказаних транспортних засобів - напівпричепів Schmitz, тип SKI 24, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Умовами п. 4.4. договору застави встановлено, що ПАТ "Діамантбанк" як заставодержатель, в разі порушення умов кредитного договору, може на власний вибір обрати спосіб звернення стягнення на транспортні засоби.

Внаслідок, порушенням зобов'язань за кредитним договором, 27.02.2015 між ТОВ "Скайбуд М" та ПАТ "Діамантбанк" було укладено Договір про задоволення вимог заставодержателя, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди, що ПАТ "Діамантбанк" звертає стягнення на транспортні засоби, які є предметом застави за договором застави №765/1 від 25.04.2015, шляхом позасудового врегулювання, згідно із яким ТОВ "Скайбуд М" передає ПАТ "Діамантбанк" право власності на транспорті засоби - напівпричепи Schmitz, тип SKI 24у кількості 75 штук.

У відповідності до положень ст. 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", ПАТ "Діамантбанк" надіслані відповідні повідомлення ПП "ІНТЕГРО КОМЕРЦ" та ТОВ "Скайбуд М" №8453/14.3-08 від 04.09.2014, №8452/14.3-08 від 04.09.2014 та внесено відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до положень п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 1 Закону України "Про заставу" № 2654-XII від 02.10.1992 передбачено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Як встановлено судом, між ПАТ "Діамантбанк" (відповідачем 1) та ТОВ "Скайбуд М" (відповідачем 2) було укладено договір застави транспортних засобів № 765/1 від 25.04.2015, згідно із яким, відповідачем 2 передано в заставу відповідачу 1 транспортні засоби - напівпричепи Schmitz, тип SKI 24 у кількості 75 штук.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; а обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір застави транспортних засобів № 765/1 від 25.04.2015, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Підставою для визнання недійсним договору застави транспортних засобів № 765/1 від 25.04.2015 позивач вказує те, що спірний договір укладений без попередньої згоди позивача, що передбачена п. 8.2. договору поставки №FК213084 від 28.10.2013 та порушенням приписів ч. 6 ст. 694 ЦК України, згідно із якою право застави на транспортні засоби належить позивачу.

Частиною 6 статті 694 Цивільного кодексу України, визначено, що з моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар.

Таким чином, виконання обов'язків покупця за договором купівлі-продажу у кредит забезпечується заставою переданого продавцем товару. Положення вищенаведеної норми застосовуються коли право власності на товар не зберігається за продавцем до повної оплати товару, а переходить до покупця.

Судом враховано, що відповідно до п. 8.1. договору поставки, право власності на товари передається покупцю одночасно з передачею ризику від продавця покупцю згідно з умовами поставки, вказаними у пункті 1с.

Пунктом 1 с договору поставки передбачено умови поставки (включаючи місце): FСА Kindleber Strabe 99, D-99867 Гота/Німеччина, згідно з Інкотермс 2010.

Інкотермс 2010 Правила ICC для використання торгівельних термінів в національній та міжнародній торгівлі, які вступили в силу 01 січня 2011 року, визначають в основному обов'язки, вартість і ризики, що виникають при доставці товару від продавців до покупців.

Термін "Франко перевізник" означає, що продавець вважається тим, хто виконав своє зобов'язання по поставці товару, який пройшов митне очищення для ввезення, з моменту передачі його в розпорядження перевізника в обумовленому пункті.

Тобто, право власності від продавця до покупця переходить у момент передання продавцем товару перевізнику, встановленого покупцем.

З матеріалів справи вбачається, що транспортні засоби були зареєстровані за відповідачем 2 - ТОВ "Скайбуд М", що підтверджується Свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу.

Частиною 2 ст. 583 ЦК України, заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Таким чином, ТОВ "Скайбуд М" як власник транспортних засобів, у відповідності до положень ст. 583 ЦК України, виступив заставодавцем вказаного майна, передавши його у заставу відповідачу 1 - ПАТ "Діамантбанк" за договором застави № 765/1 від 25.04.2015, що відповідає положенням чинного законодавства.

Водночас, судом встановлено, що відповідно до абз. 3 п.14.6. договору поставки №FK213084 від 28.10.2013, якщо сторони не зможуть врегулювати спір протягом встановленого терміну, він остаточно врегульовується згідно з Арбітражним регламентом Міжнародної торговельної палати (ICC), Париж, без звертання до звичайних судів трьома Арбітрами, призначеними згідно з таким Регламентом. Місце арбітражу є Мюнстер/Вестфалія, Німеччина. Тобто сторони визначили суд, який має врегульовувати їх взаємовідносини згідно договору поставки.

Згідно з п. 14.7. договору поставки №FK213084 від 28.10.2013, договірні стосунки між сторонами регулюються законодавством Німеччини, дія Конвенція Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11 квітня 1980 року виключається.

За приписами ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" № 2709-IV від 23.06.2005, у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини. Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим.

Статтею 1 вищевказаного Закону України визначено, що вибір права - це право учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом.

Виходячи з положень чинного законодавства та умов договору поставки №FК213084 від 28.10.2013, позивач та відповідач 2, здійснили вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин, що виникли на підставі вказаного договору, а саме, вирішили, що договірні стосунки між сторонами регулюються законодавством Німеччини.

Отже, обґрунтовуючи порушення умов договору поставки №FК213084 від 28.10.2013, позивач мав посилатись на законодавство Німеччини, яке регулює взаємовідносини між сторонами за вказаним договором, в тому числі, щодо продажу товару в кредит.

З урахуванням вищенаведеного, посилання на норми чинного законодавства України, зокрема, на положення Цивільного кодексу України, виключається.

Проте, позивач, як зазначено судом вище, мотивуючи позовні вимоги, посилається на те, що спірний договір застави укладений між відповідачами з порушенням приписів ч. 6 ст. 694 Цивільного кодексу України.

Оскільки, умовами договору поставки №FК213084 від 28.10.2013 визначено, що договірні відносини між сторонами регулюються законодавством Німеччини, то посилання позивача на положення ст. 694 ЦК України не відповідає вищенаведеним положенням законодавства та умовам договору поставки.

При цьому, в судовому засіданні 27.08.2015 на запитання суду щодо наявності додаткового нормативно-правового обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що будь-яке додаткове обґрунтування, а також, докази відсутні, і зазначив, що договір застави укладений з порушенням приписів ч. 6 ст. 694 Цивільного кодексу України.

Пунктом 8.2 договору поставки №FК213084 від 28.10.2013 визначено, що допоки зобов'язання покупця за цим договором не будуть виплачені повністю, покупцю заборонено продавати товари і надавати, створювати або дозволяти будь-яку заставу або інше обтяження товарів без попередньої письмової згоди продавця.

Позивачем, в порушення приписів ст. 33-34 ГПК України, не доведено суду наявності прав на транспортні засоби - напівпричепи Schmitz, відповідно до договору поставки та законодавства Німеччини, згідно із яким регулюються правові відносини за договором поставки №FK213084 від 28.10.2013, наявності обтяжень на транспортні засоби та не надано доказів того, що відсутність письмової згоди, що передбачена п. 8.2. договору поставки, створює наслідки недійсності правочину, який укладається із третіми особами.

Водночас, суд зазначає, що саме лише погодження сторонами у договорі поставки умови щодо необхідності письмової згоди позивача на обтяження транспортних засобів не свідчить про наявність підстав для визнання оспрюваного договору застави недійсним.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем, у відповідності до ст. ст. 33-34 ГПК України, не доведено суду наявності обставин, які у відповідності до чинного законодавства є підставою для визнання оспорюваного договору застави недійсним. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним договору застави транспортних засобів № 765/1 від 25.04.2015 та беручи до уваги те, що позивач не є стороною договору застави, а обставин, які б свідчили про те, що укладення оспорюваного договору порушує його права відсутні, то суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позову Карґобул Лізинг-унд Хандельс-ГмбХ (Cargobull Leasing-und Handels-GmbH) до Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" про визнання недійсним договору застави транспортних засобів № 765/1 від 25 квітня 2014 року.

Позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на транспортні засоби згідно з переліком, наведеним в Додатку 2, а також встановлення заборони відповідачам чи будь-яким третім особам від їх імені вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, а також створення будь-яких обтяжень щодо транспортних засобів, зазначених в Додатку 2 до вказаної заяви.

В обґрунтування зазначеної заяви позивач посилається на те, що у нього є всі підстави вважати, що ПАТ "Діамантбанк" пропонує до реалізації через мережу "Інтернет" саме ті транспортні засоби, які були продані позивачем ТОВ "Скайбуд М" на умовах товарного кредиту та які останній не мав права передавати в заставу на користь ПАТ "Діамантбанк" без попередньої письмової згоди позивача. Позивач, стверджує, що відчуження транспортних засобів на корить третіх осіб, унеможливить або утруднить виконання рішення суду у даній справі.

У відповідності до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, шляхом накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 роз'яснено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 вищевказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заходів до забезпечення позову, не підтверджено адекватність та розумність вимог заявника щодо забезпечення позову, як і не підтвердженого того, що невжиття заходів забезпечення позову порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

З приводу клопотання позивача про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М" оригіналу або нотаріально засвідченої копії довіреності, посвідченої 07.04.2014 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ваврів О.Б. за реєстровим номером 1489, то суд відмовляє в його задоволенні, оскільки, обставини, які можуть бути підтверджені документом, який просить витребувати позивач, не впливають на вирішення спору у даній справі, а наявність повноважень на укладення договору застави у представника ТОВ "Скайбуд М" останнім не оспорюється.

Щодо клопотань відповідачів про припинення провадження у справі, то суд відмовляє у їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідачі, обґрунтовуючи клопотання про припинення провадження у справі посилаються на те, що сторонами договору поставки №FK213084 від 28.10.2013 визначено що спори, які виникають з договору поставки врегульовуються згідно з Арбітражним регламентом Міжнародної торговельної палати, без звернення до звичайних судів трьома Арбітрами, місцем арбітражу є Мюнстер/Вестфалія, Німеччина, в зв'язку з чим даний спір не підлягає розгляду в господарському суді, а провадження у даній справі - припиненню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Статтею 12 ГПК України передбачено, що господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Відповідно до п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам", господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Враховуючи вищенаведене, оскільки, предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору застави транспортних засобів № 765/1 від 25 квітня 2014 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Скайбуд М", а не договору поставки №FK213084 від 28.10.2013 та спір у даній справі не пов'язаний із укладенням, зміною, розірванням, виконанням договору поставки, умовами якого передбачено, що спори які виникають з вказаного договору поставки врегульовуються згідно з Арбітражним регламентом Міжнародної торговельної палати, то підстави для припинення провадження у даній справі відсутні.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 01.09.2015.

Суддя С.О. Турчин