РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2015Справа №910/22867/14
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафком"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "МІТЕХ"

2) Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс"

про визнання правочину недійсним

Суддя Ярмак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Сергеев П.О. - представник за довіреністю № 3 від 11.06.2014;

від відповідача-1: Раченко А.В. - представник за довіреністю б/н від 02.03.2015;

від відповідача-2: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю " Нафком " звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про визнання недійсним іпотечного договору від 13.09.2005 р., який був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія " МІТЕХ " та Закритим акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія " Інтерінвестсервіс ", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", в забезпечення зобов'язань за генеральним договором № 1/гд від 12.09.2005 р. між ТОВ "Фінансова компанія «МІТЕХ» та спільною діяльністю між ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.12.2014р. у справі № 910/22867/14, що залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2015р., у позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.06.2015р. рішення Господарського суду міста Києва від 18.12.2014р. у справі № 910/22867/14 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.04.2015р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

За результатами автоматичного розподілу справ у Господарському суді міста Києва, справу № 910/22867/14 передано на розгляд судді Ярмак О.М.

Ухвалою суду від 26.06.2015 справу № 910/22867/14 прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 11.08.2015.

Ухвалою суду від 11.08.2015, суд, керуючись ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 25.08.2015 у зв'язку з неявкою представників сторін.

12.08.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких зазначив, що порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у зв'язку з укладенням оспорюваного правочину полягає в тому, що внаслідок укладення Іпотечного договору від 13.09.05 позивач був неправомірно обмежений в можливості реалізації свого законного права на можливість придбання у власність нерухомості. На підтвердження наведеного, позивач надав копію ухвали господарського суду Херсонської області від 04.11.14 у справі 923/1127/14.

25.08.2015 через відділ діловодства суду представником відповідача-1 подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Сторони своїх представників у засідання суду 25.08.2015 повторно не направили, у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено на 03.09.15.

В судове засідання 03.09.15 представники позивача та відповідача-1 з'явились. Відповідач-2 не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання, вимоги ухвали суду не виконав, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач-1 через канцелярію суду надав пояснення по справі, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечує. Зокрема, відповідач-1 наголосив, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена однією із сторін, або іншою заінтересованою особою, але тільки за умови, якщо їх права були порушені цим правочином саме на момент його укладення. Оскаржуваний іпотечний договір був укладений за 43 дні раніше до укладення Інвестиційного договору від 26.10.05 № 216, за яким позивач зобов'язався інвестувати у житлове будівництво та прийняти у власність однокімнатну квартиру, що розташована в об'єкті будівництва, таким чином, порушення прав позивача відсутні.

Судом заслухані пояснення представників сторін, досліджені надані суду докази та матеріали. В результаті дослідження наданих суду доказів та матеріалів, суд встановив:

30 січня 2004 року між Українською студією телефільмів "Укртелефільм" та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", правонаступником якого є ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (відповідач-2), було укладено договір про спільну діяльність без створення юридичної особи, предметом якого є забезпечення спільного будівництва, залучення коштів та здійснення спільного будівництва об'єкта будівництва - адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом, що розташований у Дніпровському районі м. Києва по вул. Ованеса Туманяна, 15-А, ведення спільної господарської діяльності з продажу квартир, реалізації приміщень об'єкта будівництва та отримання прибутку для учасників спільної діяльності.

13 вересня 2005 року між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (далі - іпотекодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія "Мітех" (далі - іпотеко держатель, відповідач-1) укладено іпотечний договір в забезпечення іпотекодавцем зобов'язань, що випливають з укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем Генерального договору від 12.09.2005 року № 1/гд, та додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому.

Згідно з п. 1.2. оспорюваного іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: об'єкт незавершеного будівництва право власності на який виникне в майбутньому: адміністративно-житловий комплекс з вбудованими-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який споруджується по вул. Ованеса Туманяна, 15-А у Дніпровському районі м. Києва.

26.10.2005 року між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", що діяв як оператор від імені спільної діяльності без створення юридичної особи та фірмою "Нафком" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (інвестором) було укладено інвестиційний договір № 216 про інвестування у житлове будівництво, за умовами якого ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" зобов'язалося своїми силами і засобами, з використанням інвестиційних внесків позивача, збудувати семисекційний житловий комплекс за будівельною адресою: м. Київ, Дніпровський район, вул. Туманяна, 15а, здати його в експлуатацію та, як компенсацію за внесені інвестиції, передати у власність позивача однокімнатну квартиру, що розташована в об'єкті будівництва, в секції А на 15 поверсі, загальною площею 55,48 кв. м., а позивач зобов'язався прийняти участь у фінансуванні (інвестуванні) спорудження об'єкта будівництва шляхом внесення інвестиції та прийняти у власність новозбудоване майно на умовах договору.

Згідно з п. 2.3 Інвестиційного договору Інвестор може отримувати у власність новозбудоване майно за умови інвестування суми коштів, що складає 100 відсотків інвестиційних внесків за умовами цього договору. Сторони домовляються, що днем інвестування вважається:

- для безготівкових розрахунків - операційний день, встановлений Національним банком України для безготівкових розрахунків, в який на поточний рахунок відповідача-2 надійшли грошові кошти від позивача;

- для майнових розрахунків - дата отримання відповідачем-2 відповідних матеріальних цінностей, які є інвестиційним вкладом позивача.

Згідно з п. 4.1. інвестиційного договору позивач здійснює інвестиційні внески в спорудження об'єкта будівництва шляхом внесення коштів в сумі 364 226,20 грн. на поточний рахунок відповідача-2, який приймає ці кошти для подальшого фінансування об'єкта будівництва.

Відповідно до п. 4.2. інвестиційного договору позивач має право здійснювати інвестиційні внески шляхом передачі у власність ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" будівельних матеріалів або інших матеріальних цінностей в узгоджених сторонами кількості, номенклатурі, ціною і терміни.

Інвестиційні внески у вигляду матеріальних цінностей здійснюються інвестором на умовах та в порядку, визначеному цим договором та додатковою угодою до нього, що є його невід'ємною частиною (п. 4.3. інвестиційного договору).

Додатковою угодою від 26.10.2005 року до Інвестиційного договору сторони погодили, що внесення позивачем інвестицій здійснюється шляхом передачі останнім у власність ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" будівельних матеріалів (блоків з крізними порожнечами для несучих та не несучих стін) в узгодженій сторонами в додатку № 1 до цієї додаткової угоди кількості, номенклатурі, в терміни і за погодженій в такій додатковій угоді ціною.

Додатком № 1 від 01.11.2005 року до додаткової угоди від 26.10.2005 року до інвестиційного договору, сторони погодили номенклатуру, кількість та ціну матеріальних цінностей (будівельних матеріалів), які позивач зобов'язався поставити у власність ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" в якості інвестиційного внеску.

Відповідно до п. 2 додатку № 1 від 01.11.2005 року до додаткової угоди від 26.10.2005 року до інвестиційного договору передача будівельних матеріалів у власність ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" здійснюється позивачем автомобільним транспортом на умовах СРТ м. Київ, вул. Туманяна, 15-А ( Інкотермс 2000 ) у термін до 30.06.2006 року.

На виконання додатку № 1 від 01.11.2005 року позивач передав будівельні матеріали, що підтверджується видатковою накладною від 29.06.2006 року БТ-0000216, довіреністю від 29.06.2006 року ЯЛЖ № 436910 та актом звірки від 030.06.2006 року.

Згідно з п. 3.1.2 інвестиційного договору інвестор має право до запланованої дати вводу об'єкта будівництва в експлуатацію відступити право вимоги за цим договором на користь іншої особи за умови попереднього письмового повідомлення про це відповідача.

Так, 20.10.2006 року між позивачем (первісний кредитор), ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (боржник) та Малишевою Валерією Андріївною (новий кредитор), яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище з Малишевої на Демуру, було укладено договір поступки права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе усі права та обов'язки первісного кредитора за інвестиційним договором, в тому числі право вимоги одержання від ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" квартири, розташованої на 15 поверсі житлового будинку, будівельний номер 43 у секції А у м. Києві по вул. Туманяна 15 А, загальною площею 55,48 м2.

Згідно з п. 1.2 договору уступки права вимоги на момент підписання цього договору інвестиційні зобов'язання первісного кредитора за інвестиційним договором на суму 364 226,20 грн. виконані в повному обсязі.

Відповідно до п. 1.3. договору уступки з моменту підписання даного договору новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) жадати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за інвестиційним договором.

Відповідно до п. 2.1. договору уступки права вимоги за поступку права вимоги відповідно до сьогодення новий кредитор сплачує первісному кредиторові суму 476 295,80 грн., шляхом перерахування коштів на поточний рахунок первісного кредитора в національній валюті.

Винагорода повинна бути сплачена новим кредитором у термін до 20 жовтня 2006 року (п. 2.2.).

Як доказ виконання умов договору уступки права вимоги Демурою Валерією Андріївною матеріали справи містять квитанцію до прибуткового касового ордера від 20.10.2006 року № 96. Таким чином, з 20.10.2006 р. у Демури Валерії Андріївни виникло право вимагати від відповідача виконання зобов'язань за інвестиційним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідно до п. 1.2. оспорюваного іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: об'єкт не завершеного будівництва право власності на який виникне в майбутньому: адміністративно-житловий комплекс з вбудованими-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який споруджується по вул.. Ованеса Туманяна, 15-А у Дніпровському районі м. Києва. Позивач вважає, що оспорюваний договір іпотеки від 13.09.2005 р., який зареєстрований в реєстрі за № 7797, має бути визнаний недійсним, оскільки при укладенні зазначеного правочину сторонами не було дотримано вимог закону, що діяв у той період, а саме положень ч. 3 ст. 3, ст.. 5, ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 16, п.2 ч.1 ст. 18 Закону України " Про іпотеку ", ч. 3 ст. 331, ч. 2 ст. 583 ЦК України (в реакціях які були чинні на момент укладення оспорюваного правочину), а тому оспорюваний договір Іпотеки має бути визнаний недійсним на підставі статті 215 ЦК України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Умовам статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

У статті 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Крім того, згідно з п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

При цьому, ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа", тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до змісту наведеної норми матеріального права вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена особами, визначеними у ЦК України й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких були порушені укладенням спірного правочину.

Таким чином, позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, окрім їх учасників, може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушують ці правочини, і тільки з підстав, прямо передбачених Законом.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним Іпотечний договір від 13.09.2005 року, укладений між відповідачами, не будучи його стороною, зобов'язаний був довести, яким чином порушені його права та законні інтереси, що буде являти підставу для правового захисту позивача.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, інвестиційний договір від 26.10.2005 року № 216, за яким позивач зобов'язався інвестувати у житлове будівництво та прийняти у власність однокімнатну квартиру, що розташована в об'єкті будівництва, на умовах договору, було укладено між ним та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" вже після укладення спірного іпотечного договору, який було укладено між відповідачами 13.09.2005 року, тобто через 43 дні.

За роз'ясненнями, викладеними в абзаці 3 пункту 2 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства,яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на момент укладення спірного інвестиційного договору, права та законні інтереси позивача жодним чином порушені не були, і не могли бути порушеними.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до умов договору поступки права вимоги від 20.10.2006 р. позивачем як первісним кредитором усіх прав та обов'язків за інвестиційним договором, в тому числі й права вимоги одержання від ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" квартири, розташованої на 15 поверсі житлового будинку, будівельний номер 43 у секції А у м. Києві по вул. Туманяна 15 А, загальною площею 55,48 м2, яка є предметом спірного іпотечного договору, було передано на користь Малишевої (Демури) Валерії Андріївни (нового кредитора) усі права й обов'язки за Інвестиційним договором № 216 від 26.10.2005р. Відповідно до п. 1.3. договору уступки з моменту підписання даного договору новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) жадати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за інвестиційним договором.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач, який не є стороною оспорюваного правочину, не довів суду наявність факту порушеного його права або охоронюваного інтересу, так само не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Вирішуючи даний спір по суті, суд встановив відсутність у позивача суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, яке потребувало б судового захисту. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Щодо заяв відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності, то суд відзначає, що строк позовної давності, як спосіб захисту порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд відмовляє в позові по суті в зв'язку з відсутністю порушеного права або охоронюваного інтересу позивача, тому питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідачів щодо укладення спірного договору.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафком» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафком» про визнання правочину недійсним відмовити.

Суддя Ярмак О.М.

Повне рішення складено 08.09.2015