РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2015Справа №910/20262/15
Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Будівельник"
доПублічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Стандарт"
про визнання недійсним кредитного договору
Представники:
від позивача не з'явились
від відповідача Кобець О.В. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

06.08.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельник" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Стандарт" про визнання недійсним з моменту укладання додатковий договір № 1 від 21.01.2015 до договору про надання кредиту за овердрафтом № 200 від 19.11.2013.

Свої позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що додатковий договір № 1 від 21.01.2015 до договору № 200 про надання кредиту за овердрафтом від 19.11.2013 є фіктивним, оскільки сторони при укладанні даного договору не мали намірів вчиняти будь-яких дій спрямованих на виконання його умов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.08.2015 порушено провадження у справі № 910/20262/15 та справу призначено до розгляду на 03.09.2015.

Представник позивача у судове засідання 03.09.2015 не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, вимоги суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 013.

У судове засідання 03.09.2015 з'явився представник відповідача та надав пояснення по суті справи, відповідно до яких заперечує проти заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні 11.08.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

19.11.2013 між Публічним акціонерним товариством "Банк Золоті Ворота" (банк за договором) та Товариством з обмеженою відповідальність "Будівельник" (позичальник за договором) укладено договір на надання кредиту за овердрафтом № 200 від 19.11.2013, відповідно до умов якого банк, за наявності вільних кредитних ресурсів, зобов'язується з 19.11.2013 по 12.11.2014 надати позичальнику кредит у формі овердрафта: здійснювати списання коштів з поточного рахунку № 69 позичальника за його платіжними дорученнями понад їх залишок на указаному рахунку в сумі 850 000 грн (ліміт), а позичальник зобов'язується повернути заборгованість за кредитом у строк не пізніше 12.11.2014 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 24,0 % річних на визначених договором умовах.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 31.07.2014 № 456 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 01.08.2014 прийнято рішення № 67 про запровадження з 04.08.2014 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота».

28.11.2014 між Публічним акціонерним товариством "Банк Золоті Ворота" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Стандарт" укладено договір про передачу активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, відповідно до умов якого Публічне акціонерне товариство "Банк Золоті Ворота", як неплатоспроможний банк відступив, а Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Стандарт", як приймаючий банк набув право вимоги за активами неплатоспроможного банку.

У зв'язку переходом прав вимоги за договором на надання кредиту за овердрафтом № 200 від 19.11.2013 від Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті Ворота" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Стандарт", між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Стандарт" та Товариством з обмеженою відповідальність "Будівельник" 21.01.2015 було підписано додатковий договір № 1 від 21.01.2015 до договору про надання кредиту за овердрафтом № 200 від 19.11.2013.

Позивач стверджує, що додатковий договір № 1 від 21.01.2015 до договору про надання кредиту за овердрафтом № 200 від 19.11.2013 було укладено без намірів вчинення будь-яких дій спрямованих на виконання його умов, а саме відповідачем дій щодо надання кредиту, який був наданий ще у 2013 році, а позивачем - дій щодо отримання кредитних коштів, оскільки заборгованість у нього була сформована ще перед попередній кредитором, у зв'язку чим є фіктивним, що є підставою для визнання його недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з частиною 1 статті 234 Цивільного кодексу України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоби створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

При цьому сторони за допомогою фіктивного правочину намагаються прикрити свої неправомірні дії, зокрема: заволодіння майном, несплата податків, кредитних зобов'язань тощо.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При цьому ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 Цивільного кодексу України ).

У відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з нормами статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини 6 статті 40 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передача прав грошової вимоги банку здійснюється на підставі договору про відступлення права вимоги за реєстром договорів про здійснення активних операцій та договорів забезпечення. При цьому згода відповідних боржників не вимагається. Приймаючий банк набуває усіх прав та обов'язків кредитора щодо боржників, вимоги до яких передані відповідно до договору про відступлення права вимоги, разом із правами за договорами забезпечення таких вимог. Внесення змін до договорів з відповідними боржниками не вимагається.

Зі змісту спірного договору вбачається, що з урахуванням переходу прав вимоги за кредитними договорами від Публічного акціонерного товариства "Банк Золоті Ворота" до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Стандарт", та у зв'язку зі зміною умов кредитування (зокрема, у зв'язку із зміною форми кредитування з овердрафту на кредитну лінію) та реструктуризацію заборгованості, сторони домовились викласти текст договору про надання кредиту за овердрафтом від 19.11.2013 та додатки до нього в іншій редакції.

Однак, позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами того, що укладаючи додатковий договір № 1 від 21.01.2015 до договору про надання кредиту за овердрафтом № 200 від 19.11.2013 та змінюючи форму кредитування з овердрафту на кредитну лінію та реструктуризуючи заборгованість, сторони діяли без наміру створення правових наслідків.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, вимога позивача про визнання недійсним додаткового договору № 1 від 21.01.2015 до договору про надання кредиту за овердрафтом № 200 від 19.11.2013 на підставі статті 234 Цивільного кодексу України не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись ст. 44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 08.09.2015

Суддя Н.Б. Плотницька