РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2015 р. Справа № 903/455/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуюча суддя Сініцина Л.М.

судді Бучинська Г.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Юрчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" від 25.06.2015 р. на рішення господарського суду Волинської області від 09.06.15 р. у справі № 903/455/15

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю"Імперіал-Буд"

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністью "Понінківська картонно-паперова фабрика"

про стягнення 198 595,60 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 - представник, довіреність в справі;

від відповідача: ОСОБА_4 - представник, довіреність в справі.

Рішенням господарського суду Волинської області від 09.06.2015 р. у справі № 903/455/15 (суддя Бондарєв С.В.) частково задоволено позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Імперіал-Буд" до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" про стягнення 198 595,60 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача 196 595,60 грн., в тому числі 134 261,28 грн. основного боргу, 10 083,33 грн. пені, 1 657,53 грн. 3 % річних, 50 593,46 грн. індексу інфляції та 3 971,91 грн. витрат по сплаті судового збору; провадження у справі в частині стягнення 2 000,00 грн. основного боргу припинено. При прийнятті рішення суд виходив з того, що сума боргу в розмірі 134 261,28 грн., відповідачем не сплачена, доведена матеріалами справи та підлягає до стягнення; позовні вимоги щодо стягнення пені, відсотків річних та суми індексу інфляції, заявлені згідно умов договору та статті 625 ЦК України, є підставними та обґрунтованими.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" звернулося з апеляційною скаргою від 25.06.2015 р., просило скасувати рішення господарського суду Волинської області від 09.06.2015 р. у справі № 903/455/15 повністю і прийняти нове, яким відмовити позивачеві в задоволенні позову повністю посилаючись на те, що рішення винесено судом першої інстанції при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, і з порушенням норм процесуального права, у зв'язку з чим є незаконним. Сума основного боргу ТзОВ "ПКПФ" (134 261,28 грн.) є меншою від сум, які зафіксовані у актах № 1 та № 2. Судом в рішенні зроблено помилковий висновок про те, що акт № 2 за грудень 2014 року підписаний сторонами 31.12.2014 р. Жодними документальними доказами таке твердження позивач не довів. В рішенні йдеться про письмові пояснення робітника ТзОВ "Імперіал-Буд", який нібито надавав 31.12.2014 р. на підпис акт № 2 за грудень 2014 року, що жодним документом не підтверджено. Судом не враховано письмові пояснення представника відповідача (щодо підписання сторонами акту № 2 та бухгалтерська довідка від 09.06.2015 р. № 1/244, якою підтверджується, що вищезгаданий акт № 2 за грудень 2014 року був відображений в бухгалтерському та податковому обліку ТзОВ "ПКПФ" 01.02.2015 р., оскільки був отриманий від позивача із запізненням). Суд 1-ї інстанції помилково як доказ підписання 31.12.2014 р. акту № 2 за грудень 2014 року посилається на податкові накладні від 31.12.2014 р. № 21 та № 23, а також на податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2014 року. В рішенні суду підтверджується факт сплати відповідачем позивачеві 2 000,00 грн. платіжним дорученням № 872 від 08.06.2015 р. Водночас, позивач в заяві про збільшення позовних вимог, просить стягнути з ТОВ "ПКПФ" пеню за несвоєчасне конання грошового зобов'язання, 3 % річних та суми індексу інфляції за період по 08.06.2015 р., врахувавши сплачену 08.06.2015 р. суму. Суд 1-ї інстанції також помилково її врахував при винесенні судового рішення, чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права. Незважаючи на вищезгадані неузгодженості в документах та поясненнях, на які позивач по справі посилався як на належні та допустимі докази, суд врахував їх, що призвело до винесення незаконного рішення. Суд не в повному обсязі з'ясував усі обставини справи і порушив норми матеріального та процесуального права.

Позивач - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Імперіал-Буд" у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, справедливим та винесеним на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції вірно встановлено, що на виконання договору підряду та додатку № 1 до нього, виконавцем виконано роботи по влаштуванню бетонного покриття на загальну суму 1 103 261,28 грн., що стверджується актами виконаних робіт № І за листопад 2014 року на суму 621 238,80 грн. та № 2 за грудень 2014 року на суму 482 022,48 грн. Дані акти приймання виконаних робіт підписано без зауважень уповноваженими представниками та скріплено відтиском печаток товариств. Відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати виконаних виконавцем робіт у повному обсязі, у встановлені договором підряду строки, не виконав, сплативши виконавцю лише 967 000,00 грн. З приводу дати підписання акту виконаних робіт до матеріалів справи було долучено пояснення директора підприємства - ОСОБА_5 та робітника позивача - ОСОБА_6. Посилання відповідача на надання ОСОБА_6 акту виконаних робіт № 2 на підпис керівництву ТзОВ "Понінківська Картонно-паперова фабрика" є перекручуванням обставин справи, оскільки представником позивача у судовому засіданні наголошувалося, що 31.12.2014 р. акт виконаних робіт був підписаний та переданий ОСОБА_6 до офісу ТзОВ "Імперіал-Буд", а не наданий керівництву ТзОВ "ПКПФ" для підписання. В той же день були виписані податкові накладні № 21 на суму 136 261,00 грн. та № 23 на суму 0,28 грн., які були відображені в податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 р. Складання позивачем податкової накладної, яка підтверджує податкові зобов'язання позивача, що виникли внаслідок виконання робіт для відповідача при не підписаному акті виконаних робіт та неоплаті вказаних робіт відповідачем, було неможливим. Податкові накладні № 21 та № 23 були виписані в день отримання підписаних актів виконаних робіт № 1 та № 2 та підтверджують виникнення податкових зобов'язань позивача внаслідок підписання актів виконаних робіт саме 31.12.2014 р. В актах виконаних робіт перераховано наступні роботи: влаштування щебеневого шару, влаштування гідроізоляції, армування, влаштування бетонної основи, затирання бетону і нарізання швів. Поняття "влаштування бетонного покриття" є узагальнюючим поняттям та включає в себе всі вище перераховані роботи. Податкова накладна виписана з посиланням на договір № 01/09/14-31 від 01.09.2014 р. Судом першої інстанції правильно враховано податкові накладні № 21 та № 23 в якості доказу дати підписання акту виконаних робіт № 2 за грудень 2014 року. Відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача. Надана в судовому засіданні 09.06.2015 р. бухгалтерська довідка не містить посилання на чітку дату підписання актів виконаних робіт та більш того, не підтверджена жодним первинним документом що міг би бути врахований як доказ підписання актів виконаних робіт. Відповідач безпідставно ухиляється від виконання обов'язків за договором. Позивачеві діями відповідача завдано шкоди, що полягає у значному знеціненні національної валюти внаслідок інфляційних процесів за час судового розгляду господарського спору. Правильне по суті рішення суду не підлягає зміні чи скасуванню з одних лише формальних міркувань. Апеляційна скарга є необґрунтованою та такою яка підлягає відхиленню, а рішення Господарського суду Волинської області у справі № 903/455/15 - залишенню без змін.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Представник відповідача (апелянта) в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з підстав викладених у ній; зазначив, що в рішенні суд помилково стверджує, що основний борг відповідача перед позивачем по справі в розмірі 134 261,28 грн. виник на підставі акту № 1 за листопад 2014 року та акту № 2 за грудень 2014 року, такий висновок спростовується тим що сума основного боргу ТзОВ "ПКПФ" 134 261,28 грн. є меншою від сум, які зафіксовані у вказаних актах № 1 та № 2; додав, що судом в рішенні зроблено помилковий висновок про те, що акт № 2 за грудень 2014 року підписаний сторонами договору 31.12.2014 р. з посиланням на податкові накладні від 31.12.2014 р. № 21 та № 23, а також на податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2014 року; жодними документальними доказами таке твердження позивач не довів; крім того, позивач не надав підтвердження того, що їх працівник перебував у відрядженні коли передавав на підписання акт 31.12.14 р.; в рішенні суду підтверджується факт сплати відповідачем позивачеві 2 000,00 грн. платіжним дорученням № 872 від 08.06.2015 р., однак, позивач в заяві про збільшення позовних вимог, просить стягнути з ТОВ "ПКПФ" пеню за несвоєчасне конання грошового зобов'язання, 3% річних та суми індексу інфляції за період по 08.06.2015 р., врахувавши сплачену 08.06.2015 р. суму, а суд помилково врахував її при винесенні судового рішення; просив апеляційну скаргу задоволити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила в повному обсязі з підстав викладених у відзиві; вказала, що їхній представник не перебував у відрядженні і про це ніколи не говорилося та в справі не має жодної згадки про те, що їх працівник ОСОБА_6 був у відрядженні 31.12.14 р.; пояснила, що зазначали, що він лише приїзджав до відповідача; акти приймання виконаних робіт підписано без зауважень уповноваженими представниками та скріплено відтиском печаток товариств; додала, що складання позивачем податкової накладної, яка підтверджує податкові зобов'язання позивача, що виникли внаслідок виконання робіт для відповідача при не підписаному акті виконаних робіт відповідачем було неможливим; податкові накладні № 21 та № 23 були виписані в день отримання підписаних актів виконаних робіт № 1 та № 2 та підтверджують виникнення податкових зобов'язань позивача внаслідок підписання актів виконаних робіт саме 31.12.2014 р.; зазначила, що врахували день проплати 08.06.15р., оскільки розрахунок робився зранку, не знали про оплату; просила рішення господарського суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін; розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу; перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2014 р. ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Імперіал-Буд", що є юридичною особою за законодавством України і є платником податку на загальних підставах, в особі директора ОСОБА_5, діючого на підставі Статуту підприємства, (виконавець) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика", що є юридичною особою за законодавством України і є платником податку на загальних підставах в особі генерального директора ОСОБА_7, діючого на підставі Статуту підприємства, (замовник) укладено договір підряду № 01/09/14-31, згідно пункту 1.1 якого виконавець зобов'язується своїми силами і засобами виконати якісно роботи по влаштуванню бетонного покриття середньою товщиною 170 мм (загальною площею 1600 м2), середньою товщиною 150 мм (загальною площею 3853 м2), а замовник зобов'язується прийняти роботи та оплатити їх вартість у строки та на умовах, що визначаються цим договором (а.с.16-19).

Склад, обсяг та вартість робіт, що будуть виконуватися виконавцем, визначаються у затвердженій у встановленому порядку договірній ціні, що є обов'язковим додатком до цього договору (додаток № 1) (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору вартість передбачуваних робіт включає в себе вартість матеріалів та вартість виконання робіт, що доручається виконавцю, за даним договором складає: загальна вартість з ПДВ 20 % - 2 028 538,50, в тому числі ПДВ 20 % - 338 089,75 грн., згідно договірної ціни до договору (додаток 1), що є невід'ємною частиною цього договору. Встановлена договірна ціна може змінюватися по письмовій згоді сторін у наступних випадках: при зміні обсягів та видів робіт; при зміні цін на матеріально-технічні ресурси.

Пунктами 3.1 - 3.3 договору сторони домовилися, що всі взаєморозрахунки по цьому договору здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на р/р виконавця тільки в національній валюті України з отриманням передоплати: 100 % від вартості матеріалів та 50 % від вартості робіт. Остаточний розрахунок фактично виконаних робіт замовник перераховує протягом 3-ох банківських днів з моменту підписання акту здачі-приймання виконаних робіт. Термін оплати: перед початком робіт (не пізніше 6-ти банківських днів до початку робіт) перерахувати аванс в розмірі 100 % від вартості матеріалів, та 50 % від вартості робіт, а саме 1 756 539,30 грн. відповідно до пунктів 2.1 та 2.3 даного договору; протягом 3-х банківських днів з моменту підписання акту здачі-приймання виконаних робіт здійснити остаточний розрахунок фактично виконаних робіт. Всі взаєморозрахунки по цьому договору здійснюються за фактично виконані роботи з урахуванням авансового платежу.

Згідно пункту 4.1 договору виконавець зобов'язаний виконати роботу по влаштуванню бетонного покриття на протязі 25-ти робочих днів, з моменту перерахування авансу та звільнення замовником приміщення (а.с.17).

Підпунктами 5.2.1 - 5.2.3 пункту 5.2 договору підряду визначено, що замовник зобов'язаний прийняти за актом належно виконану роботу виконавцем відповідно до умов даного договору, та підписати акт виконаних робіт. В разі якщо на протязі 3-ох робочих днів, з моменту надання виконавцем замовнику акту виконаних робіт, даний акт не підписується і не надається замовником з письмовими зауваженнями, щодо якості робіт, то такий акт вважається підписаним. Замовник зобов'язаний оплатити виконавцю роботу, передбачену пунктом 1.1 даного договору, в розмірах і строках, які встановлені договором. Замовник має право безперешкодного доступу до робіт виконавця для перевірки якості робіт, що виконуються.

Пунктом 6.2 договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної оплати робіт, замовник зобов'язаний виплатити виконавцю пеню в розмірі 0,05 % від несплаченої суми за кожен день прострочки.

Відповідно до пункту 7.2 договору на недоробки, виявлені в період гарантійного терміну, складається дефектний акт за підписом обох сторін.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту його остаточного виконання (пункт 9.1 договору).

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками.

Згідно додатку № 1 до договору № 01/09/14-31 від 01.09.2014 р. "Договірна ціна", підписаного обома сторонами, вартість передбачуваних робіт по влаштуванню бетонного покриття включає в себе вартість матеріалів та вартість робіт, що доручається виконавцю за даним договором та складає 2 028 538,50 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 338 089,75 грн. (а.с.20).

На виконання умов договору підряду та додатку № 1 до нього, виконавцем виконано роботи по влаштуванню бетонного покриття на загальну суму 1 103 261,28 грн., що стверджується актом № 1 за листопад 2014 року, згідно якого вартість виконаних робіт з матеріалами становить 621 238,80 грн. та актом № 2 за грудень 2014 року, згідно якого вартість виконаних робіт з матеріалами становить 482 022,48 грн. (а.с.21).

Дані акти приймання виконаних робіт підписано без зауважень уповноваженими представниками, скріплено відтисками печаток товариств.

Твердження вдповідача щодо наявності недоліків у виконаних виконавцем роботах правомірно не прийнято судом першої інстанції до уваги, оскільки не обґрунтовано, не підтверджено доказами та спростовується актами виконаних робіт № 1 за листопад 2014 року та № 2 за грудень 2014 року, підписаними без зауважень уповноваженими представниками та скріпленими печатками.

Однак, замовник за виконанні роботи з виконавцем розрахувався частково, сплативши 967 000 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 543 від 09.09.2014 р. на суму 500 000,00 грн. з призначенням платежу "будівельні роботи згідно договору № 01/09/14-31 від 01.09.2014 р. у т.ч. ПДВ 83 333,33 грн." та № 6512 від 23.10.2014 р. на суму 467 000,00 грн. з призначенням платежу "будівельні роботи згідно договору № 01/09/14-31 від 01.09.2014 р. у т.ч. ПДВ 77 833,33 грн." (а.с.25-26).

Отже, заборгованість по оплаті виконаних робіт складає 136 261,28 грн. (1 103 261,28 - 967 000,00 = 136 261,28), яку позивач - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Імперіал-Буд" звертаючись з позовом до господарського суду заявив до стягнення з відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика", як суму основного боргу (а.с.3-7).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, під час судового розгляду справи, відповідачем 08.06.2015 р. (після звернення позивача з позовом та порушення судом провадження у справі) було сплачено на користь позивача 2 000,00 грн., що стверджується платіжним дорученням № 872 від 08.06.2015 р. (а.с.97).

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Абзацами 1, 3 пункту 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Оскільки основний борг відповідача перед позивачем по договору підряду № 01/09/14-31 в сумі 2 000,00 грн. на момент прийняття рішення у даній справі відсутній і був сплачений після порушення провадження у справі, місцевий господарський суд правомірно дійшов до висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення 2 000,00 грн. основного боргу.

Отже, основний борг відповідача перед позивачем по договору підряду № 01/09/14-31 від 01.09.2014 р. складає 134 261,28 грн. (136 261,28 - 2 000,00 = 134 261,28).

Згідно частини 1 пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем за своєю природою є правовідносинами за договором підряду.

Згідно статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Статтею 854 ЦК України визначено, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи викладене, сума основного боргу відповідача перед позивачем за виконані роботи по влаштуванню бетонного покриття по договору підряду № 01/09/14-31 від 01.09.2014 р., що становить 134 261,28 грн., доведена матеріалами справи та підлягає до стягнення.

Судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Крім основного боргу, позивач відповідно до умов договору підряду та норм чинного законодавства, щодо неналежного виконання зобов'язань, просив стягнути з ТзОВ "Понінківська картонно-паперова фабрика" (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 08.06.2015 р.) 10 083,33 грн. пені, 1 657,53 грн. 3 % річних, 50 593,46 грн. втрат від інфляції (а.с.88-90).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суд України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" із подальшими змінами та доповненнями, визначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, сплата трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань є відшкодуванням матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманням компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97 р. індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Пунктом 3.2 вищезгаданої постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. передбачено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частиною 5 статті 254 ЦК України передбачено: якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

При безготівкових розрахунках обов'язок перераховувати грошові кошти за боржника покладено на банк, що несе перед ним відповідне зобов'язання, тому місцем виконання грошового зобов'язання є банк боржника, а момент його виконання є дата списання відповідної суми з кореспондуючого рахунку банку, що обслуговує боржника (статті 198, 341 ГК і статті 528, 1088 ЦК України, Закон України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні"), оскільки інше в договорі не визначено.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок інфляційних втрат позивача в сумі 50 593,46 грн. за період з 12.01.2015 р. (січень 2015 року) по 30.04.2015 р. (квітень 2015 року) (а.с.93) зазначає, що він є арифметично вірним (а.с.205), нарахування здійсненні згідно вимог чинного законодавства, рекомендацій та порядку застосування індексу інфляції.

Місцевим господарським судом в цій частині правомірно прийнято рішення про стягнення інфляційних втрат в сумі 50 593,46 грн.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення 3 % річних в сумі 1657,53 грн. за період з 12.01.2015 р. по 08.06.2015 р. з кількістю днів прострочення - 148 днів (а.с.92), колегія суддів зазначає, що даний розрахунок є арифметично не вірним.

Оскільки відповідачем було здійснено часткову оплату суми боргу 08.06.2015 р., відповідно, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3 % річних (пункт 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" із подальшими змінами та доповненнями), а позивачем він включений у розрахунки.

Отже, правомірним та обґрунтованим буде розрахунок 3 % річних на суму 136 261,28 грн. за період з 12.01.2015 р. по 07.06.2015 р. в розмірі 1 646,33 грн. (а.с.203).

До стягнення підлягають 3 % річних в сумі 1 646,33 грн.

В стягненні 3 % річних в сумі 11,20 грн. (1 657,53 1 646,33=11,20) слід відмовити.

Наведені обставини, місцевим господарським судом не були дослідженні та враховані, що призвело до прийняття ним неправильного рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення 3 % річних в повному обсязі.

Рішення господарського суду Волинської області частині стягнення 3 % річних в сумі 11,20 грн. підлягає скасуванню.

Згідно статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частин 2, 3 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі; сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом; розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 ГК України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Частиною 4 статті 231 ГК України передбачено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначалося вище, пунктом 6.2 договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної оплати робіт, замовник зобов'язаний виплатити виконавцю пеню в розмірі 0,05 % від несплаченої суми за кожен день прострочки.

Позивачем при визначенні періоду, за який нараховувалася пеня вірно було враховано визначений законом порядок, строк нарахування пені.

Однак, розрахунок пені в сумі 10 083,33 грн. за період з 12.01.2015 р. по 08.06.2015 р., складений позивачем та перевірений місцевим господарським судом, є також арифметично не вірним.

При визначенні періоду для нарахування пені, як і для нарахуванні 3 % річних, позивачем враховано фактичний день часткової сплати відповідачем суми боргу 2 000,00 грн. 08.06.2015 р., тоді як день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені (пункт 1.9 постанови пленуму ВГС У № 14 від 17.12.2013 р.), а місцевим господарським судом вказані обставини залишені поза увагою, що призвело до прийняття ним неправильного рішення в частині стягнення пені в сумі 10 083,33 грн.

Колегія суддів здійснивши розрахунок пені за вказаний період з 12.01.2015 р. по 07.06.2015 р. на суму боргу 136 261,28 грн., з розміром пені вказаним у договорі 0,05 % від несплаченої суми за кожен день прострочки, зазначає, що правомірним та обґрунтованим є розмір пені за період з 12.01.2015 р. по 07.06.2015 р. в сумі 10 015,20 грн., яка підлягає до стягнення (а.с.204).

В частині стягнення 68,13 грн. пені (10 083,33 10 015,20 = 68,13) позивачу слід відмовити.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені в сумі 68,13 грн. також підлягає скасуванню.

Таким чином, подані позивачем та перевірені судом першої інстанції розрахунки в частині нарахування пені та 3 % річних є не вірними, суд першої інстанції, в порушення норм чинного законодавства, прийшов до передчасного висновку про обґрунтованість та доведеність вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 68,13 грн. та 3 % річних в сумі 11,20 грн., оскільки дані суми нараховані позивачем безпідставно, а тому в їх стягненні необхідно відмовити, скасувавши рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (пункт 4 частини 1 статті 104 ГПК України).

Отже, апеляційна скарга відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" від 25.06.2015 р. підлягає задоволенню частково, а рішення господарського суду Волинської області від 09.06.2015 р. у справі № 903/455/15- скасуванню в частині стягнення пені в сумі 68,13 грн. та 3 % річних в сумі 11,20 грн.

Згідно статті 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, колегія суддів за результатами розгляду апеляційної скарги, прийшла до висновку, про часткове задоволення позову та апеляційної скарги, необхідно розподілити судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3 970,32 грн. та з позивача на користь відповідача судовий збір в сумі 0,79 грн. за розгляд апеляційної скарги.

В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору в сумі 1,59 грн. (3 971,91-3 970,32=1,59) рішення також підлягає скасуванню.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апелянта щодо того, що позивач не довів, що акт № 2 за грудень 2014 року підписаний сторонами 31.12.2014 р., колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Акт приймання виконаних робіт № 2 за грудень 2014 року підписаний без зауважень уповноваженими представниками та скріплений відтисками печаток обох товариств. 31.12.2014 р. позивачем були виписані податкові накладні № 21 на суму 136 261,00 грн. та № 23 на суму 0,28 грн., які були відображені в податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 р. (а.с.101-108, 180-187). За умовами пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Складання позивачем податкової накладної, яка підтверджує його податкові зобов'язання, що виникли внаслідок виконання робіт для відповідача при не підписаному акті виконаних робіт та неоплаті вказаних робіт відповідачем було б неможливим. Виписка податкових накладних № 21 та № 23 можлива тільки в день отримання підписаних актів виконаних робіт № 1 та № 2, які підтверджують виникнення податкових зобов'язань позивача внаслідок підписання актів виконаних робіт саме 31.12.2014 р. Додатковим доказом підписання акту 31.12.2014 р. є пояснення директора та працівника позивача (а.с.99-100). Довідка відповідача про відображення в бухгалтерському та податковому обліку підприємства акту № 2 за грудень 2014 року лише 01.02.2015 р., оскільки він був отриманий з запізненням, не свідчить про підписання акту № 2 саме 01.02.2015 р. (а.с.110). Пояснення представника відповідача про підписання акту № 2 виконаних робіт за грудень 2014 року в другій половині січня 2015 року (а.с.95) не свідчать про конкретну дату його підписання, не підтверджені належними доказами та спростовуються наявними в справі доказами: податковими накладними № 21, 23 від 31.12.2014 р., податковою декларацією з податку на додану вартість за грудень 2014 року. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження підписання акту № 2 якоюсь іншою датою апелянтом не надано.

Посилання апелянта на те, що такого виду робіт як "Влаштування бетонного покриття", що зазначений в графі податкової накладної, ні в договорі, ні в додатку до нього, ні в актах немає, спростовується тим, що даний вид робіт визначений пунктами 1.1, 4.1 договору підряду № 01/09/14-31 від 01.09.2014 р. (а.с.16-17), пунктом 1 додатку № 1 "Договірна ціна" до даного договору (а.с.20). В ОСОБА_4 виконаних робіт перераховано роботи: влаштування щебеневого шару, влаштування гідроізоляції, армування, влаштування бетонної основи, затирання бетону і нарізання швів, що і є влаштуванням бетонного покриття.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" від 25.06.2015 р. задоволити частково.

Рішення господарського суду Волинської області від 09.06.2015 р. у справі № 903/455/15 скасувати в частині стягнення пені в сумі 68,13 грн., 3 % річних в сумі 11,20 грн. та витрат по сплаті судового збору в сумі 1,59 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін, виклавши його в наступній редакції:

"Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" (Волинська область м. Луцьк, вул. Потебні, 71, код 37993343) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Імперіал-Буд" (м. Київ, Дніпровський район, вул. Старосельська, буд. 1, офіс 89, код 38408752) 134 261,28 грн. основного боргу, 10 015,20 грн. пені, 1 646,33 грн. 3% річних, 50 593,46 грн. інфляційних втрат та 3 970,32 грн. витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 68,13 грн. та 3 % річних в сумі 11,20 грн. відмовити.

Провадження у справі в частині стягнення 2 000,00 грн. основного боргу припинити".

Стягнути з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Імперіал-Буд" (м. Київ, Дніпровський район, вул. Старосельська, буд. 1, офіс 89, код 38408752) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Понінківська картонно-паперова фабрика" (Волинська область м. Луцьк, вул. Потебні, 71, код 37993343) витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в сумі 0,79 грн.

Господарському суду Волинської області на виконання постанови видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуюча суддя Л.М. Сініцина

Судді Г.Б. Бучинська

ОСОБА_1