ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2015 року Справа № 904/4348/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Березкіної О.В., Чус О.В.

при секретарі судового засідання: Валяр М.Г.

За участю представників сторін:

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність № 05/09 від 23.09.14, представник;

від позивача: представник не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ДІОЛА на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2015 року по справі № 904/4348/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ДІОЛА, м.Кривий Ріг

до Публічного акціонерного товариства ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ, м. Кривий Ріг

про визнання недійсним договору в частині третейського застереження

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад суті рішення місцевого господарського суду:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2015р. по справі № 904/4348/15 (суддя Золотарьова Я.С.) у задоволені позову відмовлено повністю. Рішення суду мотивоване тим, що третейська угода, викладена у п. 8.2 Договору поставки, відповідає вимогам ст.ст. 6, 12 Закону України «Про третейські суди» та ст.ст.203, 215 ЦК України.

Підстави з яких порушено питання про перегляд рішення:

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження доказів та неповне зясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги ч.2 ст. 12 Розділу 2 «Третейська угода» Закону України Про третейські суди» від 11.05.2004р., що регламент третейського суду є невідємною частиною третейської угоди, оскільки сторони не домовились про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний діючий третейський суд, тому регламент повинен бути доданий до Договору як невідємна його частина. При підписані Договору позивач не був ознайомлений з Регламентом Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації «Регіональна правова група», оскільки сторони не прописали в Договорі про ознайомлення зі змістом цього Регламенту і що він є невідємною частиною Договору, тому він був позбавлений права свідомого волевиявлення та вибору при підписанні Договору з третейськими застереженнями.

Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу:

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу суду не надав.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.08.2015р. апеляційна скарга була прийнята та призначена до розгляду у судове засідання на 02.09.2015р. колегією суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О. (доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3

Розпорядженням голови суду ОСОБА_4 від 01.09.2015р. змінено склад судової колегії: головуючий суддя Дармін М.О. (доповідач), ОСОБА_5, ОСОБА_2

28.08.2015р. на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю ДІОЛА надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність його представника.

З огляду на те, що неявка позивача не перешкоджає розгляду спору, а матеріали справи достатні для вирішення справи, колегія суддів вважає можливим, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, розглядати справу за наявними в ній матеріалами у відсутність представника позивача, тому подане клопотання слід задовольнити.

У судовому засіданні 02.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи встановлені апеляційною інстанцією:

06.12.2012 між Публічним акціонерним товариством "ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" (покупець) був укладений договір поставки № 2618-70-02 (а.с.10).

Відповідно до пункту 8.2 договору усі спори, розбіжності, вимоги і претензії, які виникають за даним договором або в звязку із ним, в тому числі , відносно його укладання, виконання, порушення його умов, зупинення або визнання його недійсним, підлягають розгляду в Постійно діючому Регіональному Третейському суді при Асоціації «Регіональна правова група», у відповідності до Регламенту указаного суду.

Пунктом 11.4 договору встановлено, що договір вступає в силу з дати підписання обома сторонами та діє до 06.12.2013.

Мотиви з яких суд апеляційної інстанції виходив:

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про третейські суди", юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Позивач вважає, що п.8.2 договору незаконним та таким, що не відповідає Закону України "Про третейські суди", Цивільному кодексу України, Господарському кодексу у країни та Конституції України, що і є причиною виникнення спору.

За приписами ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Статтею 12 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Спірна третейська угода викладена у договорі поставки № 2618-70-02 від 06.12.2012, містить всі необхідні ознаки третейської угоди, що перелічені вище. Отже, форма третейської угоди, визначена Законом сторонами додержана.

Згідно зі ст. 6 Закону України, "Про третейські суди", третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Договір поставки № 2618-70-02 від 06.12.2012, частиною якого є спірна третейська угода, укладений між господарюючими суб'єктами та є саме господарським договором, що відповідає підвідомчості третейських судів.

Отже, третейська угода викладена у п. 8.2 договору поставки № 2618-70-02 від 06.12.2012, відповідає вимогам чинного законодавства.

Позивач у позові зазначає, що регламент Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група" повинен буди доданий до Договору як невід'ємна його частина та зазначив, що при укладанні договору № 2618-70-02 не було закріплено письмово регламент Постійно почому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група", в тексті укладеного договору не міститься посилання на те, що сторонам відомий зміст зазначеного Регламенту, та не міститься вказівки про те, що зазначений Регламент є невід'ємною частиною договору, а отже позивач не був ознайомлений зі статутними документами Постійно діючого третейського суду, і не мав інформації про склад органів управління. А оскільки Позивач при підписані Договору не був ознайомлений з Регламентом Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації „Регіональна правова група", він був позбавлений права свідомого вибору та волевиявлення при підписанні договору з третейськими застереженнями. Отже, підписаний позивачем договір № 2618-70-02 порушує принцип добровільності третейської угоди.

Доводи позивача про регламент третейського суду, суд вважає безпідставними, оскільки Закон України "Про третейські суди" не містить вимоги до сторін включити регламент у якості додатку до договору, на розгляд якого сторони передають спір.

Щодо доводів позивача про те що передача розгляду спорів за цим договором до третейського суду порушує його конституційне право на судовий захист, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Однією з підстав для припинення провадження у справі є угода сторін про передачу даного спору на вирішення третейському суду.

Отже, чинне законодавство надає можливість сторонам договору (крім випадків вказаних у законі) на свій власний вибір визначити хто саме буде розглядати спір, що виник між ними - загальний суд, здійснюючи правосуддя, або третейський суд.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону , є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України. (Рішення Конституційного суду України від 10.01.2008 по справі № 1-3/2008).

Щодо твердження апелянта про те, що умови судового захисту у третейському суді підписані ним помилково, є несправедливими та такими, що не відповідають його волевиявленню, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину.

Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Відповідно частини 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний пункт договору підписано ним під впливом помилки та не відповідає його внутрішній волі, а тому вважає вірним його висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі висновків місцевого господарського суду не спростовують і не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, колегія суддів не встановила інших підстав для його зміни або скасування, що у відповідності до п.1 ч.1 ст. 102 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його залишення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ДІОЛА на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2015 року по справі № 904/4348/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2015 року по справі № 904/4348/15 - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дати її прийняття.

Повний текст постанови складено 07.09.2015р.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна

Суддя О.В.Чус