КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Справа№ 910/8360/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Яковлєва М.Л.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Гуцул А.Д. - за належним чином оформленою довіреністю;

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року

у справі № 910/8360/15-г (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"

до відповідача Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ"

Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельний будинок "Амстор"

про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Амстор" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до відповідача Публічного акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ" про визнання недійсним договору № 0035/08/19-KLI від 15.09.2008 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року у справі № 910/8360/15-г в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Амстор" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення Суду першої інстанції винесеним із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні Суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Скаржник зазначає, що нарахування процентів за користування кредитом у збільшеному розмірі у випадку порушення Позичальником умов Кредитного договору, за своєю правовою природою є пенею, оскільки такі проценти у збільшеному розмірі нараховуються саме у зв'язку з порушенням виконання ТОВ «АМСТОР», як позичальником, своїх зобов'язань за Кредитним договором.

Також, апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що Банк нав'язав позивачу придбання додаткових послуг від Банку, а саме послуг щодо обслуговування рахунків Позичальника в Банку. Також вказаним пунктом, ТОВ «АМСТОР», як Позичальника було фактично позбавлено права розпоряджатися своїми поточними рахунками, а саме права закрити вказані рахунки, що є порушенням ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та підставою для визнання Кредитного договору недійсним в порядку ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" у своїй скарзі посилається на те, що суд першої інстанції при винесенні рішення керувався Кредитним договором з урахуванням змін, внесених договором № 4 від 16.05.2011 р. про внесення змін до Кредитного договору та договором № 13 від 29.01.2014 року про внесення змін до Кредитного договору та, хоча мав досліджувати виключно первісну редакцію Кредитного договору.

Апелянт, також вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не залучення особи ТОВ «Фудторг» прийнявши рішення про її права і обов'язки.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Власов Ю.Л., Пономаренко Є.Ю., апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 26.08.2015 року.

У зв'язку з перебуванням судді Власова Ю.Л. у відпустці, розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 26.08.2015 року, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А.; судді Яковлєв М.Л., Пономаренко Є.Ю.

Позивач, згідно з поданим до суду 26.08.2015 року клопотанням, просить апеляційний суд відкласти розгляд судового засідання та повідомляє апеляційний суд про неможливість забезпечення явки представника, у зв'язку з участю в іншому судовому засіданні.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи підлягає залишенню без задоволення з огляду на те, що за висновками суду, його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, а також з огляду на те, що позивач був обізнаний про подання ним апеляційної скарги та про її розгляд в Київському апеляційному господарському суді та не був позбавлений можливості залучити іншого представника для участі у судовому засіданні.

Відповідач та третя особа до судового засідання, що відбулось 26.08.2015 року, не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача та третьої особи є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

15.09.2008 року між банком та позивачем (позичальник за договором) укладений кредитний договір №0035/08/19-KLI (далі - договір), за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти у валюті гривня у формі не відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 26 616328,00 грн. на умовах що передбачені цим договору, а позичальник - використовувати кредитні кошти на цілі, що вказані в п. 1.4 цього Договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитними коштами, виконати інші умови договору та повернути банку проценти за користування кредитними коштами та кредитні кошти у терміни встановлені цим договором.

Відповідно до договору №13 від 29.01.2014 року про внесення змін до кредитного договору, сторони погодили, що кредитні кошти надаються на строк по 31.12.2017 року.

В договорі №4 від 16.05.2011 року про внесення змін до договору, сторони погодили (п. 3.3.12 кредитного договору, доповнили положеннями в наступній редакції), що сторони цим дійшли згоди, що в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань встановлених в п. 3.3.12 цього Договору, плата за користування кредитними коштами (процентна ставка) встановлена в п. 1.3 цього Договору, збільшується на 2 % річних. Сторони розуміють, що таке збільшення процентної ставки узгоджено цим договором, буде здійснено автоматично в разі настання вищевказаного порушення та не потребує укладення будь-якої додаткової угоди/договору про внесення змін до цього договору та сторони згодні з таким збільшенням щодо всієї суми кредиту.

Доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції керувався Кредитним договором з урахуванням змін, внесених договором № 4 від 16.05.2011 р. про внесення змін до Кредитного договору та договором № 13 від 29.01.2014 року про внесення змін до Кредитного договору хоча мав досліджувати виключно первісну редакцію Кредитного договору, колегія суддів не приймає та зазначає наступне.

Суд оцінює докази в їх сукупності, оскільки додаткові угоди є невід'ємними частинами основного договору, вони є обов'язковими для виконання сторонами та повинні враховуватися судом при розгляді справи щодо визнання недійсним основного договору.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання недійсним договору №0035/08/19-KLI від 15.09.2008 року.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що умови кредитного договору не відповідають закону, зокрема: не було досягнуто істотної умови договору щодо розміру та порядку нарахування та одержання процентів, не передбачено фіксованої процентної ставки; зобов'язавши позивача забезпечувати середньомісячне надходження на свої поточні рахунки грошових коштів в сумі не менше ніж 1000000,00 грн. (2000000,00 грн. з 16.05.2011 року), цим самим банком нав'язано придбання додаткових послуг; спірний договір передбачає подвійну відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді подвійного стягнення пені.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладений договір, який за своєю правовою природою є кредитним договором, а тому саме умови укладеного сторонами Кредитного договору та відповідні положення статей параграфів 1, 2 глави 71 підрозділу І розділу III Цивільного кодексу України, регулюють права та обов'язки сторін, що виникають при одержанні та поверненні кредиту.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 цієї глави і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 536 Цивільного кодексу України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п.п. 2.4,2.5,2.6 договору, проценти за користування кредитними коштами сплачуються щомісячно, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця в доларах США за фактичний строк користування кредитними коштами та з розрахунку 360 днів у році.

Умовами спірного кредитного договору передбачена процентна ставка у розмірі 15,0 % річних за користування кредитними коштами; 17,0% річних - за обставин, якщо згідно з положеннями п. 3.3.12 цього договору відбулось збільшення процентної ставки, то протягом періоду вказаного в п. 3.3.12, що спростовує твердження позивача про не досягнення згоди стосовно істотної умови кредитного договору, а саме щодо розміру та порядку нарахування процентів.

Разом з тим, п. 3.3.12 договору передбачено про збільшення процентів за користування кредитом на 2% річних при настанні випадків передбачених умовами договору.

Таким чином, підписавши кредитний договір, позичальник погодився з усіма його умовами, зобов'язався своєчасно повернути одержаний кредит, сплатити нараховані проценти, на умовах, встановлених кредитним договором та є обізнаним щодо наслідків порушення своїх зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Виходячи з викладеного вище, цілком правомірним є висновок про те, що встановлення процентної ставки згідно п. 3.3.12 договору, не є односторонньою зміною Кредитного договору у розумінні ст. 651 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України, а являється застосуванням відсоткової ставки за домовленістю сторін на підставі умов Кредитного договору.

Також, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 Цивільного кодексу України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику, якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

Умовами Кредитного договору чітко визначено на розсуд сторін і погоджені ними умови, на яких надається кредит. Факт підписання позичальником Кредитного договору підтверджує згоду позичальника на користування кредитом на умовах, визначених в Кредитному договорі, у тому числі на згоду із ціною, зазначеною у договорі та, відповідно, її складовими частинами - процентами.

Відповідно до ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася, згідно ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Щодо доводів апелянта про те, що нарахування процентів за користування кредитом у збільшеному розмірі у випадку порушення Позичальником умов Кредитного договору, за своєю правовою природою є пенею, оскільки такі проценти у збільшеному розмірі нараховуються саме у зв'язку з порушенням виконання ТОВ «АМСТОР», як позичальником, своїх зобов'язань за Кредитним договором, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд першої інстанції вірно зазначає, що п. 3.3.12 Договору встановлено розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитом з відкладальною обставиною, що не суперечить нормам чинного законодавства та за своєю суттю не є пенею.

В той час, як неустойкою (штрафом, пенею) згідно ст. 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 4.1 Договору сторони передбачили пеню за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом.

Виходячи з аналізу вищевикладеного вбачається, що в п. 3.3.12 договору сторони визначили зобов'язання позивача сплачувати проценти за кредит, а п. 4.1 договору - пеню за порушення повернення кредиту та сплаті процентів.

Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг (ст. 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до п. 3.6 постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007 року, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Пунктом 3.3.9 договору зі змінами, сторони погодили, що щомісяця протягом дії договору позичальник зобов'язаний забезпечити надходження на поточні рахунки позичальника, відкриті в банку в обсязі не меншому ніж 2000000,00 грн. протягом звітного місяця, в первинній редакції договору - не менше 1000000,00 грн.

Апеляційний суд дослідивши п. 3.3.9 Кредитного договору, погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставне посилання позивача про те, що банк начебто нав'язав позивачу придбання додаткових послуг від Банку. Крім того, зміст вказаного пункту кредитного договору не суперечить положенням ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та п. 3.6 постанови правління НБУ №168 від 10.05.2007.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських) договорів недійсними) від 29.05.2011 №11).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

З наданих суду доказів вбачається, що укладаючи Кредитний договір позивач був ознайомлений зі змістом та визнавав для себе обов'язковими його умови, і підписуючи його на вказаних у договорі умовах, позивач, укладав його на власний ризик.

З огляду на вищевикладене твердження позивача про невідповідність умов вищезазначеного договору вимогам закону є безпідставними, таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Кредитного договору, що укладений між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Довід апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор «Фудторг», колегія суддів сприймає критично, оскільки наведені Товариством з обмеженою відповідальністю "Амстор" обставини в обґрунтування залучення Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор «Фудторг» не доводять, що рішення з даного спору може вплинути на їх права або обов'язки. Апеляційний суд зауважує, що предметом розгляд справи № 910/8360/15-г є визнання недійсним кредитного договору №0035/08/19-KLI від 15.09.2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "БАНК ФОРУМ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Амстор" та жодним чином не зачіпають прав та обов'язків Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор «Фудторг».

З огляду на викладене позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" про визнання недійсним Кредитного договору №0035/08/19-KLI від 15.09.2008 року є необґрунтованими та такими, в задоволені яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року у справі № 910/8360/15-г відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" на рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року у справі № 910/8360/15-г є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" на рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року у справі № 910/8360/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року у справі № 910/8360/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/8360/15-г повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Пономаренко