КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2015 р. Справа№ 910/6303/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Калатай Н.Ф.

за участю представників:

Від позивача: Хохлов А.С. - представник за довіреністю.

Від відповідача: Дяденко Н.В. - представник за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма "Росія"

на рішення Господарського суду м. Києва від 15.05.2015 року

у справі № 910/6303/15-г (суддя Спичак О.М.)

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма

"Росія"

до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк

розвитку"

про звільнення від сплати пені та по кредитному договору та

зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Приватне сільськогосподарське підприємство Агрофірма "Росія" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" про звільнення від сплати пені та по кредитному договору, у зв'язку з простроченням з вини кредитора та зобов'язання відповідача зробити перерахунок кредитної заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ним були сформовані та надані відповідачу на виконання платіжні доручення, проте, відповідач не здійснив перерахування коштів з відкритого у нього рахунку позивача №8570, згідно зазначених платіжних доручень.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 15.05.2015 року у справі № 910/6303/15-г у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Приватне сільськогосподарське підприємство Агрофірма "Росія" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті самі підстави, що й у позовній заяві.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти її вимог заперечує та просить суд залишити без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2014 року між Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірма "Росія" (клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" (банк) був укладений договір банківського поточного рахунку №TF.236301.001, за умовами якого банк відкриває клієнту поточний рахунок (номер поточного рахунку 8570) для приймання та зарахування на рахунок клієнта грошових коштів, виконання розпоряджень клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком відповідно до цього договору та законодавства України.

Відповідно до п.1.5 договору банківського рахунку клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку з дотриманням вимог законодавства, за винятком примусового списання коштів та накладення арешту (тимчасового призупинення операцій) уповноваженими органами у випадках, передбачених законами України.

Згідно з п. 2.4 договору банківського рахунку банк виконує доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, у строки: у день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного часу; після операційного часу банк виконує: наступного операційного дня або в день їх надходження за умови технічної можливості згідно тарифів банку.

Пунктом 4.1 договору банківського вкладу узгоджено, що банк має право на договірне списання грошових коштів, а клієнт доручає банку самостійно, згідно тарифів банку та договірних умов, що діють на день проведення операції чи надання послуги, утримувати плату за обслуговування рахунку та плату за виконані операції і надані послуги за цим договором та іншої заборгованості клієнта перед банком.

Пунктом 7.1.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

За приписами ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Крім цього, 28.04.2014 року між Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірма "Росія" (позичальник) та Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський банк розвитку" (банк) був укладений кредитний договір №KKPOG.236301.006 (кредитний договір), за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпечення та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) на умовах, визначених договором.

Згідно з п.п. 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 кредитного договору кредит надається у розмірі 4 000 000,00 грн., термін користування кредитом до 24.04.2015 року, процентна ставка за користування кредитом 21,0 процент річних, тип процентної ставки - фіксована.

Відповідно до п. 2.4. кредитного договору період сплати процентів: з 1 по 5 число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання даного договору. Заборгованість за процентами погашається в сумі залишку на 1 число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті процентів у зазначений строк вони вважаються простроченими.

Пунктом 2.10 кредитного договору сторони домовились, що позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ "ВБР", для погашення заборгованості за процентами, комісією, заборгованості за кредитом та іншої заборгованості (включаючи нараховані пені, штрафи) за цим договором, при настанні термінів виконання позивальником зобов'язань за цим договором.

У п. 3.1.5 кредитного договору сторони погодили, що банк має право скористатись своїм правом договірного списання з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ "ВБР", заборгованості по нарахованих процентах, комісії, основній сумі кредиту при настанні виконання позичальником зобов'язань в розмірах, визначених цим договором, а також неустойки (пені, штрафів), передбачених даним договором.

В силу ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 526 ЦК України.

В силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Обґрунтовуючи позовні вимоги Приватне сільськогосподарське підприємство Агрофірма "Росія" посилається на те, що ним були сформовані та надані відповідачу на виконання платіжні доручення:

- №523 від 05.12.2014 року на суму 70 000,00 грн. на перерахування коштів з, відкритого у відповідача на підставі договору банківського вкладу, рахунку №8570, в рахунок сплати відсотків за листопад згідно кредитного договору №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року;

- №523 від 18.12.2014 року на суму 1 193 817,87 грн. на перерахування коштів з, відкритого у відповідача на підставі договору банківського вкладу, рахунку №8570, в рахунок погашення кредитної заборгованості згідно кредитного договору №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року;

- №1 від 06.01.2015 року на суму 52 208,33 грн. на перерахування коштів з, відкритого у відповідача на підставі договору банківського вкладу, рахунку №8570, в рахунок сплати відсотків за грудень місяць згідно кредитного договору №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року.

Відповідно до виписки банку по рахунку №8570 станом на 11.02.2015 року залишок грошових коштів становив 1 193 817,87 грн.

Однак, відповідач перерахування коштів з відкритого у нього рахунку позивача №8570 згідно зазначених платіжних доручень не здійснив.

Натомість, відповідач листом №476 від 15.12.2015 року повідомив позивача про те, що у Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" з 28.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію, в зв'язку з чим платіжне доручення №523 від 05.12.2014 року не підлягає виконанню згідно ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Крім того, листом №Р.11/24 від 19.01.2015 року відповідач повідомив позивача про те, що в зв'язку з порушенням терміну виконання зобов'язань за кредитним договором №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року, станом на 19.01.2015 року у позивача існує непогашена заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 309 704,57 грн., з яких: 1 193 817,87 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 115 886,70 грн. - прострочена заборгованість за процентами, а також 3 589,68 грн. - пеня та вимагав сплати простроченої заборгованості в строк до 18.02.2015 року, але не пізніше 10 календарних днів з дати одержання повідомлення.

Встановлено, що позивач звернувся до відповідача з листом №24 від 05.02.2015 року, в якому просив перерахувати суму кредитної заборгованості за кредитним договором №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014 року з урахуванням сформованого та поданого платіжного доручення №523 від 18.12.2014 року на суму 1 193 817,87 грн.

Проте, зазначена вимога залишена відповідачем без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлено, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 132 від 27.11.2014 року у Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" з 28.11.2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію (а.с. 62).

Спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими законодавчими актами під час тимчасової адміністрації та ліквідації банків та в питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, є Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" № 4452 від 23.02.2012.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України.

Отже, для правовідносин, що виникають під час тимчасової адміністрації або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, пріоритетними є норми Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За приписами ч. 5 ст. 36 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється. зокрема: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів встановленого цим Законом.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 44 від 27.02.2015 року продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" до 27.03.2015 року включно та продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" Міхна Сергія Семеновича до 27.03.2015 включно.

Крім цього, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб своїм від 27.03.2015 року № 077/15 продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду Міхна Сергія Семеновича на тимчасову адміністрацію у Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку" з 27.03.2015 року до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку".

Як вірно враховано судом першої інстанції, що п. 1 ч. 6 ст. 36 Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Тобто, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 6 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Вказаний вище Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, зобов'язання щодо виконання платіжних доручень про перерахування коштів та списання коштів з рахунку позивача, відкритого у відповідача є майновими зобов'язаннями.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 25.03.2015 року по справі № 3-24гс15.

За приписами ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 616 ЦК України передбачено, що якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

Проте, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, оскільки, платіжні доручення позивача на перерахування грошових коштів, наявних на рахунку позивача у Публічному акціонерному товаристві "Всеукраїнський банк розвитку", в рахунок погашення кредиту не були виконані відповідачем в зв'язку з обмеженням, встановленим п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відповідач не є кредитором, який прострочив, у розумінні ст. 613 ЦК України, а тому відсутні підстави для застосування, передбачених ст. 616 ЦК України правових наслідків порушення зобов'язання з вини кредитора.

Крім цього, судова колегія вважає за необхідне зазначити про те, що чинним законодавством України не передбачено такого способу захисту, як звільнення від сплати пені.

Враховуючи встановлені вище обставини, судова колегія приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма "Росія".

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма "Росія" на рішення Господарського суду м. Києва від 15.05.2015 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 15.05.2015 року у справі № 910/6303/15-г - без змін.

3. Матеріали справи № 910/6303/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

Н.Ф. Калатай