РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2015Справа №910/16438/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РН-КАРТ УКРАЇНА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс"

про стягнення 66 845,27 грн.

Суддя Ярмак О.М.

Представники:

Від позивача: Кривошеєва Г.О. за дов.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У судовому засідання 18.08.2015 оголошувалась перерва до 01.09.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України.

Пред'явлені вимоги про стягнення 42 658,12 грн. основного боргу - заборгованості за поставлений товар за видатковими накладними по договору поставки № 1202 від 01.04.2008, 490,86 грн. 3% річних, 15826,16 грн. інфляційних втрат, 7870,13 грн. пені за прострочення виконання зобов'язання.

Ухвалою суду від 30.06.2015 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 18.08.2015.

При зверненні з позовом позивачем також подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, в якій просить вжити заходи до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача в межах суми позовних вимог.

У відповідності до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

В пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Слід зазначити, що заява про забезпечення позову, є обґрунтованою із зазначенням адекватного засобу забезпечення позову.

При цьому, обов'язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 33-34 ГПК України, яка передбачає обов'язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Однак, позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову та вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання, суду не надано жодних доказів того, що вказані заходи до забезпечення позову можуть забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, а невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Припущення позивача про імовірність утруднення виконання рішення без надання доказів в підтвердження наявності таких обставин, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, у зв'язку із чим, відмовив позивачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "РН-КАРТ Україна" в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

У судовому засіданні 18.08.2015 представник позивача подав документи для доручення до матеріалів справи.

31.08.2015 через канцелярію суду представник відповідача подав документи по справі.

Відповідач позов не визнає, у відзиві на позовну заяву вказує, що оплата палива здійснювалась по договору поставки № 1202 від 01.04.2008 з урахуванням нової редакції договору на умовах передплата, яка станом на час розгляду справи становить 158 601,95 грн., стверджує, що 05.05.2015 відповідач отримав від позивача накладні № 2522, № 4741, факт здійснення господарської операції за якими не підтверджено, оскільки в накладних відсутній підпис особи, яка отримала товарно-матеріальні цінності, заявляє про порушення позивачем строку позовної давності для стягнення боргу за вказаними накладними відповідно до ст..257 ЦК України.

Позивач у судовому засіданні 01.09.2015 подав пояснення стосовно відзиву відповідача, в яких зазначає, що за п.6.4 додаткової угоди до договору, оплата товару здійснюється на умовах відстрочки, 31.12.2014 позивачем здійснена поставка товару на суму 90 922,38 грн. за накладними № 25885, 26074, які відповідачем оплачені частково, недоплата складає 42 658,12 грн., при цьому останній платіж здійснено 20.04.2015, що свідчить про визнання відповідачем боргу. Пояснює, що видаткові накладні № 2522, № 4741 дійсно не підписані уповноваженою особою відповідача, про оплачені, вмотивованої відмови від підписання вказаних документів після їх надсилання відповідачу 29.04.2015, позивач не отримував.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

01.04.2008 року ТОВ «ТНК-ТРАНС» (продавець) та ТОВ «ВВ Імпекс» (покупець) було укладено договір поставки № 1202, згідно якого протягом строку дії договору зобов'язувався здійснювати за замовленнями покупця, за умови їх підтвердження, поставляти та передавати через мережу АЗС у власність покупця смарткартки та нафтопродукти в асортименті, а покупець зобов'язався приймати такі паливо та/або полуги та оплачувати їх на умовах договору.

01.12.2009 між сторонами було укладено угоду про укладення договору поставки № 1202 від 01.04.2008 у новій редакції ( в подальшому - договір).

Згідно з п.п. 2.1, 2.2 вказаного договору постачальник зобов'язався здійснювати постачання палива та/або надавати послуги покупцю на умовах EXW за місцезнаходженням АЗС, а покупець зобов'язався приймати таке паливо та/або послуги та оплачувати їх на умовах цього договору. Передача/отримання палива та/або надання/отримання послуг здійснюється виключно з використанням смарт-карток .

Відповідно до п. 2.3 договору з метою визначення (уточнення) розмірів виконаних зобов'язань за договором сторони зобов'язані оформлювати видаткові накладні або акти приймання-передачі палива та/або послуг за звітний період. Фактична кількість, асортимент і ціна поставленого відповідачеві палива та/або отриманих послуг визначається виходячи з даних, що містяться в електронних базах даних про використання відповідної старт-картки, а саме в програмному апаратному комплексі Petrol та фіксується в інформаційних чеках наданих відповідною АЗС. В разі виникнення спірних моментів щодо положень відповідної видаткової накладної або акту приймання-передачі палива та/або послуг, сторони визнають і погоджуються з даними, що фіксуються вищезазначеним програмним забезпеченням, автентичність даних яких гарантується компанією виробником зазначеного програмного забезпечення та/або даними, що міститься у інформаційних чеках наданих відповідною АЗС.

Пунктом 4.1 договору визначено, що покупець зобов'язався своєчасно оплачувати постачальнику вартість палива/послуг на умовах, визначених договором.

Згідно п. 6.3 договору ціна договору визначається в національній валюті України - гривнях та складається з загальної ціни палива/послуг що відображені сторонами у всіх актах приймання-передачі палива/послуг та видаткових накладних.

Відповідно до п. 6.4.2 договору, за отримані паливо/послуги протягом відповідного періоду, який складає 7 календарних днів, в межах ліміту, визначеного п.6.4.3 договору, покупець зобов'язаний провести повний розрахунок за поставлене паливо/надані послуги за зазначений період, не пізніше 2 (другого) банківського дня, наступного за періодом в якому покупець отримав паливо/послуги.

Пунктом 6.4.3 передбачено, що розмір ліміту, що передається покупцеві не може перевищувати 5000 грн.

Згідно п.7.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та засвідчення печатками сторін та діє до 31 грудня 2010 року, а в частині розрахунків до повного виконання. Строк дії договору автоматично продовжується на наступний календарний рік у разі, якщо жодна із сторін не направила повідомлення про припинення дії договору за 15 календарних днів до закінчення строку дії договору.

Судом встановлено, що на виконання умов договору 31.12.2014 позивач поставив відповідачу паливо на суму 90 922,38 грн., що підтверджується видатковими накладними № 25885 від 31.12.2014 на суму 38 153,79 грн., № 26074 від 31.12.2014 на суму 52 836,18 грн., підписана ними та скріпленими печатками обох сторін договору.

Відповідач в свою чергу частково розрахувався за поставлений товар, залишивши при цьому суму боргу в розмірі 42 658,12 грн.

24.02.2015 позивач на адресу відповідача направив претензію №1009 від 10.02.2015, згідно якої просив сплатити непогашену суму боргу, однак відповідач залишив вказану претензію без відповіді та задоволення.

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (абзац перший п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013р.).

Відповідно до ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Оскільки факт виконання позивачем умов договору встановлений судом та відповідачем не спростований, з урахуванням відсутності у матеріалах справи доказів повної та своєчасної оплати відповідачем вартості отриманого товару по договору за видатковими накладними №№ 25885,26074, суд дійшов до висновку про обґрунтованість та задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми 42 658,12 грн. основного боргу.

Твердження відповідача про відсутність обов'язку оплати у зв'язку з наявністю передплати у розмірі 158 601,95 грн. та пропуск позивачем строку позовної давності, враховуючи також часткову оплату боргу та пояснення позивача, не приймаються судом до уваги у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю.

Матеріалами справи встановлено, що накладні № 2522, № 4741, на які посилається позивач, не є предметом даного спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідачем не доведено наявності підстав для звільнення його від оплати вартості отриманого товару на спірну суму.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 8.3 договору визначено, що у випадку порушення відповідачем п.6.6 договору, останній сплачує на користь позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором поставки позивачем нараховано 7870,13 грн. пені за період з 02.01.2015 по 21.05.2015, 15 826,16 грн. інфляційних втрат, 490,86 грн. 3% річних за період з 02.01.2015 по 21.05.2015 прострочення виконання зобов'язання, які є обґрунтованими та задовольняються судом в межах розрахунку позивача.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВВ Імекс" (02093, м.Київ, вул.Бориспільська, 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РН-Карт Україна» (03110, м. Київ, вул. Солом'янська, буд. 11, ) 42 658 (сорок дві тисячі шістсот п'ятдесят вісім) грн. 12 коп. основного боргу, 490 (чотириста дев'яносто) грн. 86 коп. 3% річних, 15 826 (п'ятнадцять тисяч вісімсот двадцять шість) грн. 16 коп. інфляційних втрат, 7870 (сім тисяч вісімсот сімдесят) грн. 13 коп. пені, 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень) 00 коп. судового збору.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Суддя О.М.Ярмак