ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.09.15р. Справа № 904/5439/15
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт. Царичанка Дніпропетровської області

до Приватного акціонерного товариства "Царичанський завод мінводи", смт. Царичанка Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості у сумі 49 277, 46 грн.

Суддя Крижний О.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, адвокатське посвідчення від 07.10.2003 року, угода про надання правової допомоги від 08.09.2014 року, адвокат

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, у якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Царичанський завод мінводи" на свою користь пеню у розмірі 15 763,34 грн., 3% річних у розмірі 911,93 грн. та втрати від інфляції у розмірі 32 602,19 грн., загалом на суму 49 277, 46 грн.

Позовні вимоги мотивовані несвоєчасним виконанням відповідачем постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 року у справі №904/8377/14, внаслідок чого позивач звернувся до господарського суду на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою просить господарський суд стягнути з відповідача пеню, 3% річних та втрати від інфляції на загальну суму 49 277, 46 грн.

Відповідач проти позову заперечує, у відзиві на позов зазначає, що виконав постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 року та сплатив заборгованість у повному обсязі.

Також, відповідач зазначає, що позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти, що являє собою обовязок щодо виконання рішення суду та не є обовязком щодо сплати грошових коштів у розумінні грошового зобовязання, на підставі чого відповідач просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином.

14.08.2015 року до господарського суду повернулося направлене на адресу відповідача рекомендоване поштове повідомлення, відповідно до якого поштова кореспонденція вручена Приватному акціонерному товариству "Царичанський завод мінводи" 11.08.2015 року, про що свідчить наявний на повідомленні підпис працівника підприємства Шадявського.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Розгляд справи був відкладений з 15.07.2015 року на 06.08.2015 року та з 06.08.2015 року на 02.09.2015 року.

Ухвалою господарського суду від 06.08.2015 року строк розгляду справи продовжений на 15 днів.

У судовому засіданні 02.09.2015 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 року у справі № 904/8377/14 (головуючий суддя Верхогляд Т.А., судді Білецька Л.М., Парусніков Ю.Б.) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.12.2014 року у справі № 904/8377/14 скасовано, позов задоволено частково, а саме, стягнуто з Приватного акціонерного товариства " Царичанський завод мінводи" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 передоплату у розмірі 184840,75 грн.; 5 000,00 грн. за послуги з надання правової допомоги адвоката, судовий збір в розмірі 5 705,11 грн., в решті позовних вимог відмовлено.

Позивач зазначає, що відповідач несвоєчасно виконав зобовязання щодо повернення передоплати, що відповідно призвело до подальшого несвоєчасного виконання постанови апеляційного господарського суду у справі № 904/8377/14.

Позивач вказує, що відповідач виконав постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 року лише 31.03.2015 року, на підставі чого позивач звертається до господарського суду з вимогою про стягнення на свою користь пені у розмірі 15 763,34 грн., 3% річних у розмірі 911,93 грн. та втрат від інфляції у розмірі 32 602,19 грн., загалом на суму 49 277, 46 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження по його примусовому виконанню.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Таким чином, у разі несвоєчасного виконання рішення суду, позивач має право звернутися до суду із вимогою про стягнення з відповідача штрафних санкцій, 3% річних та втрат від інфляції, які передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України.

У той же час, дослідивши матеріали справи, господарський суд зазначає наступне.

Положеннями Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 року передбачена відповідальність боржника за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Суд зазначає, що стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. За своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні ст. 625 ЦК України (наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, яка викладена в постанові Вищого господарського суду від 16.09.2014 року у справі № 921/266/13-г/7).

Положеннями постанови Верховного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 3-30гс13 визначено, що за стягнення суми попередньої оплати постачальник несе відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, необхідно мати на увазі, що відповідно до п. 6.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" положення частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Таким чином, наведені норми законодавства передбачають спосіб захисту права кредитора саме на підставі ст. 536 ЦК України, за умов, що така відповідальність передбачена договором та підставою такої відповідальності є стягнення суми попередньої оплати.

Суд звертає увагу, що у разі прийняття рішення суду, відповідно до якого з боржника стягнуто певну грошову суму (сума попередньої оплати), правова природа такої суми (у даному разі - негрошове зобов'язання) не змінюється (правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2014 року у справі № 3-2гс14), повернення попередньої оплати не перетворюється на грошове зобовязання у розумінні ч. 1 ст. 509 ЦК України, а отже, відсутні підстави для застосування у такому разі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За наведених положень постанови Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року (повернення передоплати не є грошовим зобов'язанням), прийняття постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.02.2015 року у справі №904/8377/14 не перетворило обов'язок з повернення передоплати у грошове зобов'язання (згідно правового висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2014 року у справі № 3-2гс14). Факт щодо відсутності грошового зобов'язання встановлений безпосередньо у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Також, господарський суд зазначає, що згідно ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Суд зазначає, що даною нормою передбачені випадки виникнення цивільних прав та обовязків саме у випадках, встановлених актами цивільного законодавства (наприклад, рішенням суду цивільно-правовий договір може бути визнано укладеним чи неукладеним, зміненим, розірваним або недійсним. Рішення суду за переддоговірним спором також може породжувати відповідні цивільні права та обов'язки. Рішення суду може бути підставою виникнення деліктних, інших недоговірних зобов'язань, пов'язаних із заподіянням шкоди третім особам. Зокрема, ч. 1 ст. 469 ЦК передбачає можливість визнання недійсними прав інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок з підстав і в порядку, встановлених законом. Рішення суду можуть бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, що випливають з актів цивільного стану. Прикладами таких юридичних фактів може бути рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою (ст. 43 ЦК), оголошення її померлою (ст. 46 ЦК) тощо).

У даному випадку відсутній акт цивільного законодавства, що передбачав би виникнення нового грошового зобов'язання у випадку стягнення попередньої оплати за рішенням суду. Отже, частина 5 ст. 11 Цивільного кодексу України не може бути застосована.

Таким чином, на підставі викладеного, у зв'язку з наведеними положеннями законодавства та зважаючи на той факт, що обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання, відповідно позивач не має права нараховувати штрафні санкції, 3% річних та втрат від інфляції на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Отже, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ч.1 ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1, 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача

Повне рішення складено - 02.09.2015 року.

Суддя О.М. Крижний