КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Справа№ 910/12263/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Яковлєва М.Л.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: Решитова Е.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Ковригін О.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2015 року

у справі № 910/12263/15 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до відповідача Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 4809,96 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення основного боргу в сумі 3381,53 грн., пені в сумі 608,68 грн., 7 % штрафу з простроченої суми у розмірі 236,71 грн., 3 % річних у сумі 304,62 грн. та інфляційних у розмірі 278,42 грн. відповідно до договору купівлі-продажу (поставки) продукції № 257-к/96-234-у від 13.10.2010 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2015 року у справі № 910/12263/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що оскаржуване рішення незаконне та необгрунтоване, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апеляційна скарга обґрунтована тим, що 30.06.2012 року, 30.09.2012 року, 31.12.2012 року (тобто в межах трирічного строку позовної давності) сторонами було складено та підписано акти звірки взаємних розрахунків.

До дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може належати підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, тому на думку позивача вбачається переривання строків позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Іоннікова І.А., Пономаренко Є.Ю., апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 26.08.2015 року.

У зв'язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. на лікарняному, розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 26.08.2015 року, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Пономаренко Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

13.10.2010 року між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз"), далі продавець, та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", далі покупець, було укладено договір купівлі-продажу № 257-к/96-234-у

Відповідно п. 1.1 договору продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти та оплатити запасні частини та матеріали, відповідно до специфікації.

Згідно з п. 3.2 Договору загальна сума договору складає 3381,53 грн. у т.ч. ПДВ.

Пунктом 3.4 Договору визначено, що Продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції, згідно із специфікацією. Згідно з п. 3.5 Договору Покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Покупця.

Факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції (п. 4.2 Договору).

13.10.2010 на виконання умов Договору позивач поставив продукцію, визначену в специфікації Договору, на загальну суму 3381,53 грн., що підтверджується накладною-вимогою від 13.10.2010 року, продукція прийнята представником відповідача Кибою О.О. за довіреністю від 13.10.2010 року № 60.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення основного боргу в сумі 3381,53 грн., пені в сумі 608,68 грн., 7 % штрафу з простроченої суми у розмірі 236,71 грн., 3 % річних у сумі 304,62 грн. та інфляційних у розмірі 278,42 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач свої зобов'язань щодо оплати запасних частин та матеріалів за договором купівлі-продажу № 257-к/96-234-у від 13.10.2010 року не викновав, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 671 Цивільного кодексу України, якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами.

Статтями 509, 510 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, однобічна відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у суді першої інстанції заявлено клопотання про застосування строку позовної давності згідно ст. 257 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до абз. 1 п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Пунктом 4.4 Договору визначено, що датою поставки продукції визнається дата, вказана в накладній про прийняття продукції Покупцем. Згідно з пунктами 3.4, 3.5 оспорюваного договору оплата здійснюється протягом 5 днів з дня надходження рахунку-фактури. Видаткова накладна є первинним документом, що фіксує та підтверджує господарську операцію.

Оскільки, поставка продукції відбулася 13.10.2010, про що свідчить видаткова накладна, тобто з цієї дати позивачу стало відомо про порушення його права, у зв'язку з чим починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, строк позовної давності, з урахуванням перебігу строку на 5 днів, сплив 19.10.2013, однак позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 13.05.2015, про що свідчить вхідний штамп канцелярії на першій сторінці позовної заяви.

Отже, враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов вірного висновку, що строк позовної давності стосовно вимог в частині стягнення основної заборгованості в сумі 3381,53 грн. за Договором сплив.

Доводи відповідача щодо переривання строку позовної давності у зв'язку із підписанням актів звірки від 30.06.2012 року та від 31.12.2012 року, колегією суддів сприймаються критично з огляду на наступне.

Як вірно зазначено судом першої інстанції та з чим погоджується апеляційний суд, у даних актах відсутні посилання на договір купівлі-продажу (поставки) продукції від 13.10.2010 року № 257-к/96-234-у, як на підставу виникнення боргу, вартість продукції, отриманої по видатковій накладній від 13.10.2010 року не відповідає сумі заборгованості за поданими актами. Оскільки акти звірки розрахунків, на які посилається позивач, як на підставу для переривання строку позовної давності, свідчать лише про стан розрахунків між сторонами на певну дату та звірку бухгалтерського обліку операцій і не можуть вважатись доказом визнання відповідачем боргу за товар, тому строк позовної давності не переривався і є пропущеним.

Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності, здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом. Визначаючи поважною причину пропуску строку позовної давності, суд у своєму рішенні повинен послатися на відповідні докази. За законодавством поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторін, та пов'язані із дійсними істотним перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення стороною у справі процесуальних дій. До поважних причин також слід віднести причини, за якими кредитор проявляв належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно заявити позов з причин, які від нього не залежать та не знаходилися під його контролем.

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача пені в сумі 608,68 грн., 7% штрафу в розмірі 236,71 грн., господарський суд міста Києва вірно зазначає наступне.

Пункт 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності за основною вимогою, то слід відмовити у стягненні пені та штрафу.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 304,62 грн. та інфляційні втрати у розмірі 278,42 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 №10 зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Таким чином, сплив строку позовної давності щодо додаткових вимог, в даному випадку вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, законодавцем пов'язується зі спливом строку позовної давності щодо основного боргу за Договором, оскільки такі вимоги не є самостійними.

З огляду на вищезазначене та враховуючи те, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача основного боргу за поставлену продукцію, суд вважає, що позивачем також і пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції вірно встановлено, що позивач не заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності та не надав доказів, підтверджуючих поважність причин пропуску такого строку.

За змістом ч. 1 ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між позивачем та відповідачем не укладався договір (додаткова угода до існуючого Договору) щодо збільшення строку позовної даності до спірного правочину.

Поважні причини пропуску строку позовної давності відсутні та позивачем не доведено переривання перебігу позовної давності. За таких обставин у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" слід відмовити, як необґрунтовано заявленого.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2015 року у справі № 910/12263/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2015 року у справі № 910/12263/15 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2015 року у справі № 910/12263/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2015 року у справі № 910/12263/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12263/15 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Пономаренко