ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2015 року Справа № 915/2117/14

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Долгової А.О.,

представника ТОВ «АДМ Трейдінг Україна»: Македонського Г.Д. - дов. №29/А від 20.02.2015 (у судовому засіданні 27.08.2015),

представника ТОВ «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс»: Лях Н.В. - дов. від. 09.09.2014,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ Трейдінг Україна»

(04070, м.Київ, вул.Петра Сагайдачного, 16-А),

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» (54025, м.Миколаїв, пр.Героїв Сталінграду, 117),

про: стягнення збитків у сумі 34961971,20 грн., -

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АДМ Трейдінг Україна» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» 34961971,20 грн. збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем договору складського зберігання №15 від 12.06.2013, відповідно до якого позивачем на зберігання відповідачу, було передано 26023,78 тон біомаси гранульованої та негранульованої, що підтверджується актами приймання-передачі. Враховуючи відмову відповідача від повернення переданого на зберігання товару та недоведеність відповідачем факту його перебування на складах, позивачем нараховані збитки заподіяні йому в результаті порушення відповідачем зобов'язань по договору зберігання №15 від 12.06.2013 та втратою майна переданого на зберігання.

Відповідач у відзиві (т.1 а.с.230-232) проти позовних вимог заперечує, посилаючись на наступне:

- на момент звернення позивача до суду договір складського зберігання є діючим і сторони повинні виконувати його умови. Позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його права шляхом відмови від видачі на його вимогу переданого на зберігання товару, оскільки належним чином умови договору щодо порядку повернення майна поклажедавцем дотримані не були;

- визначена позивачем ціна позову та його твердження щодо передання по договору на зберігання біомаси гранульовану та негранульованої загальною вагою 26023,378 тон та загальною вартістю 34961971,20 грн. є безпідставними, оскільки ні в договорі зберігання, ні в актах приймання передачі біомаси сторонами взагалі не визначена вартість продукції. Довідка за підписом бухгалтера позивача та роздрукування з мережі Інтернет не можуть бути належними доказами по справі оскільки довідка є одностороннім документам без будь якого документального обґрунтування, а використання цін з мережі Інтернет не обумовлювалося сторонами в договорі та не передбачено діючими нормативними актами.

- в силу приписів ст.ст.949-951 ЦК України, зберігач зобов'язаний повернути поклажедавцеві товар який був прийнятий на зберігання, а відшкодувати збитки зобов'язаний лише у випадку втрати (нестачі) або його пошкодження за наявності складу цивільного правопорушення. Позивачем питання про повернення відповідачем товару переданого на зберігання у судовому порядку не ставилось, а наявність складу цивільного правопорушення, що є підставою для стягнення збитків, не доведена належними засобами доказування.

Під час розгляду справи, представники сторін підтримали доводи, викладені у позові та запереченнях проти позову.

У судовому засіданні 28.08.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

При прийнятті рішення судом взято до уваги наступне.

12.06.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АДМ Трейдінг Україна» (поклажедавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» (склад) було укладено Договір №15 складського зберігання (надалі - Договір №15) (т.1 а.с.29-34).

Згідно розділу 1 Договору №15, поклажедавець передає біомасу не гранульовану та гранульовану у кількості 8000 тон, а склад приймає на оплатне відокремлене зберігання, забезпечує переоформлення та зобов'язується повернути продукцію поклажедавцю або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством. Якість продукції, що приймається на зберігання визначається лабораторією складу та зазначається у акті приймання-передачі продукції (форма акту передбачена Додатком №1 до Договору №15). Продукція зберігається за адресою: м.Миколаїв, пр.Героїв Сталінграду, 117.

Строк зберігання продукції сторони визначили у п.8.1 Договору №15 - до 30.09.2013.

Додатковою угодою №9 від 01.10.2014 сторони досягли згоди про продовження строку зберігання продукції та внесення змін у п.8.1 Договору №15, а саме визначили строк зберігання до 30.09.2015 (т.1 а.с.35).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачу по Договору №15 було передано на зберігання відповідачу 26023,78 тон біомаси гранульованої та негранульованої, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі (т.1 а.с.124-196). Вказав обставини відповідачем не заперечуються.

Згідно розрахунку позивача (т.2 а.с.30), із загальної кількості переданого на зберігання товару, біомаса негранульована (суміш лушпиння соняшника та відходів деревини) становила 6635,510 тон; біомаса негранульована (відходи деревини) становила 17373,588 тон; біомаса гранульована (відходи лісової промисловості) становила 1331,140 тон; біомаса гранульована (лушпиння соняшника) становила 683,140 тон.

Пунктами 3.4-3.6 Договору №15 визначено, що склад може зберігати продукцію до пред'явлення поклажедавцем вимоги про її повернення, але у будь-якому разі не пізніше терміну дії договору. Про намір забрати продукцію зі зберігання поклажедавець має письмово повідомити склад не пізніше ніж за один банківський день до моменту отримання продукції. Відвантаження продукції проводиться на підставі письмової заяви поклажедавця, скріпленої підписом та печаткою, в його присутності або у присутності його уповноваженого представника, при умові надання акту приймання-передачі продукції, форма якого затверджена сторонами згідно Додатку №1 до договору, та довіреності на отримання ТМЦ. Сторони домовились, що особа, зазначена у довіреності на отримання ТМЦ, виданої поклажедавцем, має повноваження на отримання документів, які склад видає у відповідності до умов даного договору.

Відповідно до п.п.4.1.3, 4.1.4 Договору №15, склад не пізніше трьох робочих днів з моменту отримання письмової вимоги поклажедавця зобов'язаний провести відвантаження продукції в автомобільний транспорт, наданий поклажедавцем. Склад зобов'язаний на першу вимогу поклажедавця відвантажити продукцію, навіть якщо строк його зберігання не закінчився, з урахування технічних можливостей обладнання та норм відвантаження складу, попередивши склад в строки, обумовлений п.3.5 договору.

До позовної заяви додана заявка позивача №14/11/14-4 від 14.11.2014 про відвантаження біомаси гранульованої у кількості 2014,280 тон та біомаси негранульованої у кількості 24009,098 тон виробництва 2014 року починаючи з 15.11.2014, за довіреність №5096 від 14.11.2014 через Литвинова О.А. Оплату послуг з відвантаження позивач гарантував (т.1 а.с.197).

Позивач зазначає, що відповідач відмовився від завантаження біомаси на надані позивачем транспортні засоби, в підтвердження чого надає Акт відмови №1410-1650 від 21.11.2014 фірми «SGS» в якому зазначено, що 20.11.2014 о 17:00 термінал ТОВ «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» відмовився загружати автомашину АА 4533 АМ причеп АА 2162 ХО. 21.11.2014 по вказівці директора термінала погрузла була відмінена. Машини виставлені за ворота термінала. Представник відповідача Білик С.І. від підпису відмовився, що засвідчено підписом менеджера позивача Кривов С.І. (т.1 а.с.198).

Відповідач проти вказаної позиції позивача заперечує, посилаючись на те, що позивач разом із заявкою на відвантаження зерна №14/11/14-4 від 14.11.2014 не надав довіреність №5096 від 14.11.2014 на Литвинова О.А., на підставі якої можуть бути отримані товарно-матеріальні цінності із зберігання та не надав оригінали складських документів. Вказує, що компанія «SGS», як господарюючий суб'єкт не є стороною укладеного Договору №15, а його умовами не передбачено залучення 3-х осіб до виконання договору, тому акт №1410-1650 від 21.11.2014 не є належним доказом відмови від завантаження автомашин. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не вказано, на підставі яких саме документів діяв нібито уповноважений представник відповідача Білик С.І. та менеджер позивача Кривов С.А. повноваження якого для складання акту не підтверджено та в листі №14/11/14-4 від 14.11.2014 Кривов С.А. не зазначений як особа на отримання товарно-матеріальних цінностей та не вказана його довіреність.

У відповідності до п.4.9, 4.10 Договору №15, зерновий склад зобов'язаний забезпечити доступ позивачеві та/або уповноваженій ним особі до продукції для проведення огляду протягом строку його зберігання. Щомісяця та/або запитом позивача проводити звірку наявності продукції та підписувати двосторонні акти звірки ТМЦ..

Позивач у позові посилається на те, що відповідач не надає доступу представникам позивача до складів, що не дає можливості самостійно пересвідчитись у наявності всього об'єму біомаси, що була передана на зберігання. При цьому, доказів звернення до відповідача з такою вимогою позивач суду не надав.

Під час розгляду справи у суді позивач повідомив, що 19.12.2015, у межах кримінального провадження №0006499, слідчим було складено протокол тимчасового доступу до речей і документів та опис, згідно яких на складах відповідача за адресою м.Миколаїв, пр.Героїв Сталінграду, 117 виявлено певну кількість біомаси гранульованої та негранульованої, а саме: «на складі « 2/Л» розміром приблизно 60х26х8 знаходиться біомаса гранульована, склад заповнено приблизно на ѕ частини; на складі « 5/А1» розмір 60х40ж8 в частині складу знаходиться макуха (приблизно 21х18х6); склад « 4/А» - порожній; склад «Ж1» - порожній; на подвір'ї є територія де знаходяться дерева, які зі слів є біомасою негранульованою» (т.1 а.с.212-229).

Вказані обставини позивач розцінює як порушення відповідачем умов Договору №15, тобто наявність неправомірних та винних дій з боку відповідача. Позивач зазначає, що він зазнав прямих збитків у вигляді втрати продукції, переданої на зберігання, яка в повному обсязі на складі відсутня та не була повернута на вимогу позивача без поважних причин, внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача, тобто існує прямий причинно-наслідковий зв'язок між заподіяними збитками та діями (бездіяльністю) відповідача, що у відповідності до приписів ст.ст.22, 950, 951 ЦК України є підставою для стягнення збитків.

Згідно довідки позивача (т.1 а.с.7) розмір прямих збитків ним визначено у сумі 34961971,20 грн., що становить ринкову вартість переданої на зберігання, але не повернутої та втраченої продукції, виходячи із середнього рівню оптових цін на внутрішньому ринку України станом на 12.12.2014 на умовах EXW-елеватори Миколаївської області, в підтвердження чого надано довідку Торгово-промислової палати України від 05.02.2015 (т.2 а.с.31).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.1 ст.623 ЦК України боржник який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно ст.ст.224, 225 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також неодержаних кредитором доходів, які б він одержав, коли зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язок відшкодування збитків є загальною формою цивільно-правової відповідальності, яка настає для боржника внаслідок порушення ним зобов'язання.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст.623 ЦК України.

Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов'язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

При цьому, обов'язковими умовами покладання відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Не доведення хоч би одного із них виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у справах про відшкодування збитків (постанова від 04.07 2011 у справі №42/78-10).

За умовами ст.ст.949, 950 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Стаття 951 ЦК України передбачає, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Слід зазначити, що за правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 23.06.2009 у справі №34/136-08-2506 та від 21.01.2015 у справі №918/407/14, зберігач, за договором схову, зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання або відповідну кількість речей такого самого роду, а збитки, про які йде мова у ст.951 ЦК України підлягають стягненню лише у випадку втрати (нестачі) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, за наявності складу цивільного правопорушення..

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, обов'язковим під час розгляду даного спору є доведення факту втрати майна, переданого на зберігання та встановлення наявності всіх елементів складу правопорушення: наявність збитків, протиправність дій особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до приписів ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.2 ст.623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Надані позивачем в підтвердження факту втрати майна, переданого на зберігання, протокол та опис від 19.12.2014, суд не вважає доказами, які беззаперечно підтверджують відсутність біомаси гранульованої та негранульованої, враховуючи фіксування у них перебування певної (приблизної) кількості біомаси на складах відповідача.

Відповідно, розмір заявлених позивачем збитків, який напряму пов'язаний з втратою переданої на зберігання речі (їх кількості), також носить приблизний характер та ґрунтується на припущеннях, що не може бути покладено судом в основу рішення.

Це ж стосується і наявності прямого причинного-наслідкового зв'язку між неправомірними діями відповідача щодо втрати певної кількості товару, на які вказує позивач, та зменшення майнових прав останнього, оскільки суд не вважає за можливе встановити, яка саме кількість та вид товару втрачена.

Доказів притягнення посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» до кримінальної відповідальності по кримінальному провадженню №0006499 та встановлення вини останніх у зловживанні службовим становищем та заволодінні майном Товариства з обмеженою відповідальністю «АДМ Трейдінг Україна» відповідним вироком суду, позивачем суду також не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведена наявність всіх умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст.623 ЦК України., у зв'язку з чим позовні задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 821, 84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні первісного позову відмовити.

Рішення суду, у відповідності зі ст.85 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом

Згідно ст.ст.91, 93 Господарського процесуального кодексу України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Рішення оформлено у відповідності до ст.84 ГПК України

та підписано суддею 02 вересня 2015 року.

Суддя М.В.Мавродієва