ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2015 р. Справа № 909/652/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Матущак О.І.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати-Ліс" №23 від 07.08.2015 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 28.07.2015 р.

у справі № 909/652/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати-Ліс",

смт. Брошнів-Осада, Рожнятівський район, Івано-Франківська область

до відповідача ОСОБА_2 селищної ради смт.Перегінське, Рожнятівський район,

Івано-Франківська область

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на

стороні позивача ОСОБА_3 акціонерне товариство "Житняк" м. Київ

про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, а саме: будівлю залізничної станції, загальною площею 103,6 кв. м., яка знаходиться за адресою: вул. Сагайдачного, 140-б, смт. Перегінськ, Рожнятівського району, Івано-Франківської області.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4 представник (довіреність б/н від 18.09.2014 року)

від відповідача : не зявилися

від третьої особи: не зявилися

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.07.2015 року у справі №909/652/15 (суддя Калашник В.О.) відмовлено у задоволенні позову ТзОВ "Карпати-Ліс" до ОСОБА_2 селищної ради про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, а саме: будівлю залізничної станції загальною площею 103,6 кв. м., яка знаходиться за адресою: вул. Сагайдачного, 140-б, смт. Перегінськ, Рожнятівського району, Івано-Франківської області.

Рішення суду мотивоване тим, що доказів щодо здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, позивачем у справі не надано, а визначений відповідач, ОСОБА_2 селищна рада, не оспорює право позивача на належне йому майно, яке є предметом спору у даній справі, а тому відсутні правові підстави для застосування положень ст. ст. 344, 392 ЦК України до спірних правовідносин, на які покликається позивач у поданій позовній заяві.

Поряд з цим суд дійшов висновку про те, що при укладенні Договору та складанні Акту прийому-передачі ЗАТ "Житняк" та ТзОВ "СП Карпати-Ліс" не було визначено індивідуальних ознак переданого цілісного майнового комплексу вузькоколійної залізниці.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпати-Ліс" оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 23 від 07.08.2015 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 28.07.2015р. повністю та прийняти нове рішення про задоволення позову, оскільки вважає рішення місцевого господарського суду незаконним, необґрунтованим, постановленим при неповному зясування обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи скаржник аргументує помилковим тлумаченням судом першої інстанції змісту ст. 344 ЦК України щодо набуття права власності за набувальною давністю.

Поряд з цим скаржник покликається на те, що з тексту оскаржуваного рішення вбачається, що належним відповідачем у справі повинен бути попередній власник майна ЗАТ «Житняк», проте всупереч своїй же позиції та вимог ст. 24 ГПК України, суд першої інстанції залучив ЗАТ «Житняк» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Також, скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову на підставі ст. 392 ЦК України.

Відповідач, наданим ст. 96 ГПК України правом не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.08.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 02.09.2015р.

В дане судове засідання прибув представник позивача, проте, відповідач та третя особа явки уповноважених представників не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.08.2015 року. При цьому, 01.09.2015 року Львівському апеляційному господарському суду від відповідача поступило клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника ОСОБА_2 селищної ради.

Враховуючи подане відповідачем клопотання, та ту обставину, що третя особа належним чином була повідомлена про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.07.2015р. у справі № 909/652/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати-Ліс" без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 26 серпня 2003 року між ОСОБА_3 акціонерним товариством "Житняк" (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СП Карпати-Ліс" (Покупець) укладено договір купівлі - продажу № 19а/17а (а.с. 8) (надалі Договір), відповідно до умов якого Продавець зобовязується поставити та передати у власність Покупця товар (цілісний майновий комплекс вузькоколійної залізниці, вартістю 212 500,00 грн.), а Покупець зобовязується прийняти товар (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 5.1. Договору передача (приймання здача) товару здійснюється Сторонами і оформляється актом прийому-передачі.

26 серпня 2003 року ОСОБА_3 акціонерним товариством "Житняк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СП Карпати-Ліс" складено Акт прийому передачі цілісного майнового комплексу вузькоколійної залізниці, в тому числі і будівлі станції в смт. Перегінськ (а.с. 9), який підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

Зясуванням документальних доказів у справі встановлено, що цілісний майновий комплекс вузькоколійної залізниці належав Продавцю, ЗАТ "Житняк" на підставі свідоцтва про право власності серії АВК № 395796, виданого державним нотаріусом другої нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № Д-123 (а.с. 10), та був придбаний з прилюдних торгів арештованого нерухомого майна згідно акту, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Рожнятівського районного управління юстиції 07 липня 2000 року.

Разом з тим, судом зясовано, що цілісний майновий комплекс вузькоколійної залізниці являє собою нежитлові приміщення, загальною площею 103,6 кв.м., якому ОСОБА_2 селещною радою присвоєно поштову адресу: вул. Сагайдачного, 140 б, смт. Перегінськ (а.с. 11).

Перевіркою доводів позовної заяви та апеляційної скарги зясовано, що позивач користується будівлею залізничної станції вузькоколійної залізниці, яка розташована в смт. Перегінськ по вул. Сагайдачного, 140-б на підставі договору купівлі - продажу № 19а/17а від 26.08.2003р. Проте, предметом укладеного між ЗАТ "Житняк" та ТзОВ "СП Карпати-Ліс" договору є цілісний майновий комплекс вузькоколійної залізниці, вартість якого, разом з ПДВ складає 255 000,00 грн. (п. 1.1. Договору).

Одночасно, аналізуючи умови Договору, судом зясовано, що Договором не визначені окремі обєкти, та не вказані їхні індивідуальні ознаки.

Більше того, у акті прийому-передачі від 26.08.2003р. (а.с. 9) сторони Договору ваказали загальну вартість товару, що передана покупцю згідно Договору та визначили його найменування. Серед найменувань товару в акті вказана будівля станції ОСОБА_2 і жодних інших індивідуальних відомостей та ознак товару в акті не визначено і не вказано.

Хоча, відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Таким чином, першочергово при укладенні Договору та складанні Акту прийому-передачі ЗАТ "Житняк" та ТзОВ "СП Карпати-Ліс" не було визначено індивідуальних ознак переданого цілісного майнового комплексу вузькоколійної залізниці.

Підставою заявленого позову у даній справі є те, що позивач не має можливості отримати документ, що підтверджує його право власності на вказану будівлю залізничної станції вузькоколійної залізниці, яка розташована в смт. Перегінськ по вул. Сагайдачного, 140-б, оскільки відбулися зміни в законодавстві щодо декларування готовності зазначеного обєкта до експлуатації.

Таким чином, посилаючись на положення ст. 344, 392 ЦК України ТзОВ "Карпати-Ліс" звернулося до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, а саме: будівлю залізничної станції загальною площею 103,6 кв. м., яка знаходиться за адресою: вул. Сагайдачного, 140-б, смт. Перегінськ, Рожнятівського району, Івано-Франківської області, загальною площею 103,6 кв. м., вартістю 255 000,00 грн.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, можливість звернення до суду за захистом своїх прав або охоронюваних законом інтересів пов'язується як процесуальним, так і матеріальним законом, з порушенням, оспорюванням, а також невизнанням цих прав іншими особами, виникненням у них сумнівів у належності, зокрема, майна позивачеві, чим створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності.

Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

Аналізуючи документальні докази у справі та враховуючи положення ст. 344 ЦК України, колегія суддів зазначає, що доказів щодо здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, позивачем та скаржником у справі суду не надано.

Разом з тим доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно та помилково дано тлумачення змісту ст. 344 ЦК України щодо набуття права власності за набувальною давністю, судова колегія вважає необгрунтованими.

Одночасно, суд зазначає, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

Проте, ОСОБА_2 селещна рада, яка є відповідачем у даній справі не вважає себе власником спірного майна та не є його власником. Крім цього, 01.09.2015 року Львівському апеляційному господарському суду від ОСОБА_2 селещної ради поступило клопотання у якому відповідач визнає апеляційну скаргу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач не навів обставин і доказів, які б свідчили як про наявність у нього матеріального права, так і про його порушення відповідачем у справі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову на підставі ст. 392 ЦК України є помилковим, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.

Потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Метою використання вказаного позову є усунення невизначеності відносин власності щодо індивідуально визначеного майна, власником якого є позивач, або отримання документа, що засвідчує його право власності та був раніше ним втрачений. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно.

Позивачем у справі за вимогами про визнання права власності може бути особа, яка є власником або яка вважає себе власником (суб'єктом права повного господарського відання або права оперативного управління) певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку інших осіб, а відповідно, відповідачем даного позову може бути будь-яка особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Умовою задоволення позову про визнання права власності на майно на підставі ст. 392 ЦК України, є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на майно.

З аналізу наведеної вище норми закону вбачається, що застосування її можливе лише у випадках невизнання права власності позивача на індивідуально визначене майно, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності на майно.

При цьому, документами, що підтверджують право власності на обєкт нерухомого майна можуть бути , зокрема, договір купівлі-продажу, засвідчений нотаріально.

Документальними доказами у справі підтверджується, що укладений між сторонами нотаріально посвідчений Договір купівлі-продажу № 19а/17а передбачає продаж цілісного майнового комплексу вузькоколійної залізниці, загальною вартістю разом з ПДВ складає 255 000,00 грн. (а.с. 8).

Як вже зазначалося вище ні в Договорі ні в Акті прийому-передачі сторонами не вказані індивідуальні ознаки проданого майна, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що неможливо визначити, чи набув позивач право власності на будівлю залізничної станції загальною площею 103,6 кв. м., вартістю 25 300,00грн., яка знаходиться за адресою : вул. Сагайдачного, 140-б, смт. Перегінськ, Рожнятівського району, Івано-Франківської області.

Враховуючи викладене та те, що відповідач (ОСОБА_2 селищна рада) не оспорює право позивача на належне йому майно, яке є предметом спору у даній справі, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги в цій частині.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що з тексту оскаржуваного рішення вбачається, що належним відповідачем у справі повинен бути попередній власник майна ЗАТ «Житняк», а суд першої інстанції залучив ЗАТ «Житняк» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Беручи до уваги предмет та підставу заявлених позовних вимог, суд зазначає, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна, особа, яка вважає себе власником майна або будь-яка особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

З документальних доказів у справі вбачається, що ЗАТ «Житняк» не вважає себе власником спірного майна, не є його власником (станом на момент подання позову) та не оспорює право позивача на належне йому майно.

При цьому, перевіряючи письмові докази у справі зясовано, що позивачем не наведено обставин і доказів, які б свідчили як про наявність у нього матеріального права на індивідуально визначене майно - будівлю залізничної станції вузькоколійної залізниці, яка розташована в смт. Перегінськ по вул. Сагайдачного, 140-б на підставі договору купівлі - продажу № 19а/17а від 26.08.2003р., та одночасно не надано обґрунтувань щодо порушення такого права зі сторони ЗАТ «Житняк».

З врахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги в цій частині слід визнати безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.07.2015 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.07.2015 року у справі № 909/652/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати-Ліс" №23 від 07.08.2015 року без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Івано-Франківської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складений 04.09.2015р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Михалюк О.В.