ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2015 р. Справа №922/2245/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Пелипенко Н.М., суддя Черленяк М.І.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №01-42юр/3140 від 29.04.2015 року;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н, від 20.04.2015 року; ОСОБА_3, за довіреністю №2, від 20.04.2015 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Вільхівської сільської ради, с. Вільхівка, Харківської області, (вх.№2952Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 23.04.2015 року у справі №922/2245/15,

за позовом Акціонерної компанії «Харківобленерго», м.Харків,

до Вільхівської сільської ради, с.Вільхівка, Харківської області,

про стягнення 6299,70 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.04.2015 року (суддя Лавренюк Т.А) позов задоволено.

Стягнуто з Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області на користь Акціонерної компанії «Харківобленерго» 4560,00 грн. основного боргу; 545,08 грн. пені, 1036,21 грн. збитків від інфляції, 112,81 грн. 3% річних, 45,60 грн. штрафу та 1827,00 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.04.2015 року та прийняти нове судове рішення по даній справі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що договір про стандартне приєднання до електричних мереж №545/1/787 від 25.06.2013 року з боку відповідача не укладався, головою Вільхівської сільської ради не підписувався, тому цей договір є підробленим.

Також, відповідач вказує, що пункт 4.1 договору в частині визначення ціни не відповідає вимогам Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики №1695 від 25.12.2012 року «Про затвердження ставок плати за стандартне приєднання електроустановок для Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя на 2013 рік».

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.05.2015 року апеляційну скаргу Вільхівської сільської ради прийнято до провадження та призначено до розгляду.

05.06.2015 року позивач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№8824), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У звязку з необхідністю надання сторонами додаткових документів, які мають істотне значення для розгляду спору, розгляд справи ухвалою суду від 02.07.2015 року було відкладено.

20.07.2015 року позивач на виконання вимог суду надав правові обґрунтування на апеляційну скаргу (вх.№10796), які долучено до матеріалів справи.

28.08.2015 року представник позивача надав через канцелярію суду заперечення на доповнення до апеляційної скарги (вх.№12404), які також долучено до матеріалів справи.

У звязку з відпусткою судді Шепітько І.І., 20.07.2015 року здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів та для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Медуниця О.Є., суддя Пелипенко Н.М.

В подальшому, у звязку з відпусткою судді Ільїна О.В. здійснено повторну автоматичну зміну складу колегії суддів та для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Пелипенко Н.М., суддя Черленяк М.І.

До початку судового засідання 31.08.2015 року представник відповідача надав до суду з супровідним листом додаткові документи (вх.№12436), які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги х урахуванням доповнень до неї у повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві та доповненнях до нього.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 25.06.2013 року між Акціонерною компанією «Харківобленерго» (виконавець, позивач у справі) та Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області (замовник, відповідач у справі) укладено договір про стандартне приєднання до електричних мереж №545/1/787 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався забезпечити приєднання електроустановок об'єкта відповідача (будівництво, реконструкція, технічне переоснащення та введення в експлуатацію електричних мереж зовнішнього електропостачання об'єкта відповідача від місця забезпечення потужності до точки приєднання) відповідно до схеми зовнішнього електропостачання або проектно-кошторисної документації на зовнішнє електропостачання, що є додатком до цього договору та здійснити підключення об'єкта відповідача до електричних мереж на умовах цього договору, а відповідач здійснити оплату за виконані позивачем роботи (п. 2.1., п. 2.2. договору).

Місце розташування об'єкта відповідача, відповідно до п.1.1 договору: вул. Жовтнева, Зелена с. Верхня Роганка, Харківського району Харківської області.

У пункті 4.1 договору сторони погодили порядок здійснення оплати за виконані позивачем роботи, а саме: відповідач зобов'язався здійснити оплату протягом 10 днів після підписання сторонами акта з надання послуг стандартного приєднання за наданим позивачем рахунком-фактурою. Крім того, сторони погодили вартість робіт, яка становить 4560,00 грн.

Згідно п. 7.1. договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками (у разі наявності) і діє до повного виконання сторонами передбачених ним зобовязань, Але не довше ніж до 31.12.2015 року.

Як вбачається із матеріалів справи, договір від 25.06.2013 року №545/1/787 підписано представниками сторін, а саме: з боку АК «Харківобленерго» - начальником управління (Управління перспективного розвитку та інвестицій) ОСОБА_4, з боку Вільхівської сільської ради головою сільради ОСОБА_5, а також скріплено печатками підприємств.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає, що договір про стандартне приєднання до електричних мереж №545/1/787 від 25.06.2013 року з боку відповідача не укладався, головою Вільхівської сільської ради не підписувався, а отже такий договір є фальшивим та підробленим.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта з огляду на наступне.

За приписами ч.1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 Господарського процесуального кодексу України).

Так, відповідачем в обґрунтування своїх доводів про фальсифікацію договору не надано доказів, які б такі доводи підтверджували. Натомість, у матеріалах справи наявні, окрім договору такі документи, як технічні умови стандартного приєднання, акти з надання послуг стандартного приєднання №58450_545_J від 19.05.2014 року, на яких також міститься підпис голови, завірений печаткою Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області.

За загальними правилами, відповідальність і контроль за зберіганням печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на суб'єктів господарської діяльності.

Відповідачем всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не надано доказів неправомірного використання печатки іншими особами та доказів наявності службового розслідування за фактом незаконного використання печатки Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області. Також, відповідачем не надано суду і доказів звернення до правоохоронних органів стосовно незаконного використання печатки або її викрадення.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист №146/02-ІІ від 26.02.2014 року (а.с. 18), в якому відповідач просив виконати роботи із приєднання електроустановок об'єкта відповідача за адресою: вул. Жовтнева, Зелена с. Верхня Роганка, Харківського району Харківської області та гарантував здійснення оплати за стандартне приєднання по об'єкту після підписання акту виконаних робіт.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставним та недоведеним доводи апелянта про не укладення відповідачем договору та підроблення спірного договору.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобовязання відповідно до договору №545/1/787 від 25.06.2013 року виконав та здійснив роботи по стандартному приєднанню електроустановок відповідача на загальну суму 4560,00 грн., про що свідчить акт №58450_545_J від 19.05.2014 року, підписаний з боку відповідача без будь-яких зауважень та заперечень.

Проте, відповідачем не обґрунтовано, а матеріали справи не містять доказів того, що ним виконано взятий на себе обовязок, а саме здійснено сплату за договором про стандартне приєднання до електричних мереж №545/1/787 від 25.06.2013 року в належному розмірі та строки.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті за договором про стандартне приєднання до електричних мереж №545/1/787 від 25.06.2013 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 4560,00 грн. є обґрунтованими, підтвердженими і такими, що підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо доводів апелянта, що пункт 4.1. договору не відповідає Постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики №1695 від 25.12.2012 року «Про затвердження ставок плати за стандартне приєднання електроустановок для Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя на 2013 рік», колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ч.4 ст.179 Господарського кодексу України).

Зокрема, свобода договору проявляється у наданій сторонам можливості визначати умови такого договору. Під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Сторони, підписуючи спірний договір, тим самим засвідчили своє волевиявлення та підтвердили, що дійшли згоди з усіх його положень та не мають заперечень щодо його дійсності, у тому числі і щодо визначення розміру загальної плати за стандартне приєднання до електричних мереж.

Відповідач суду не навів та не довів чим саме та яку саме норму Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики №1695 від 25.12.2012 року «Про затвердження ставок плати за стандартне приєднання електроустановок для Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя на 2013 рік» порушує п. 4.1 договору.

Крім того, відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Спірний договір про стандартне приєднання до електричних мереж №545/1/787 від 25.06.2013 року в цілому так само як і пункт 4.1. договору недійсними не визнавались, а отже підстави не застосовувати його відсутні.

При цьому, при дослідженні умов пункту п. 4.1. договору встановлено, що він викладений чітко, зрозуміло та у відповідності до положень чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про електроенергетику» з урахуванням положень Методики розрахунку плати за приєднання електроустановок до електричних мереж».

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

У пункті 5.3. договору зазначено, що у разі порушення строків виконання зобов'язань за цим договором винна сторона сплачує іншій пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 1% вказаної вартості.

Позивачем здійснено розрахунок заявленої до стягнення пеню за період з 30.05.2014 року по 29.11.2014 року, розмір якої становить 545,08 грн., а також 1% штрафу в розмірі 45,60 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про визнання вірним наданого позивачем розрахунку суми пені 545,08 грн. та штрафу 40,60 грн., стягнення зазначених сум з відповідача на користь позивача, оскільки розрахунок здійснений у відповідності до чинних норм права та діючих умов укладеного між сторонами договору, який було укладено сторонами у відповідності до приписів ст. 627 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача за період з 30.05.2014 року по 26.03.2015 року 3% річних у розмірі 112,81 грн. та інфляційні втрати за період з червня 2014 року по лютий 2015 року в розмірі 1036,21 грн.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно приписів постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», дійшов обґрунтованого висновку про вірність розрахунку і належності суми 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження доводів викладених ним у апеляційній скарзі та належного виконання ним умов договору про стандартне приєднання до електричних мереж №545/1/787 від 25.06.2013 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Вільхівської сільської ради не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 23.04.2015 року по справі №922/2245/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Вільхівської сільської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 23.04.2015 року по справі №922/2245/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2015 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Черленяк М.І.