ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.15 Справа№ 914/2150/15

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Чеботар Є.О.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю ВОГ РІТЕЙЛ (43010, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Кременецька, 38; ідентифікаційний код 37821544)

Відповідач: Спільне підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів (79017, м.Львів, вул.Пекарська, 95; ідентифікаційний код 31442100)

про стягнення основного боргу, пені, штрафу, процентів річних та збитків

ціна позову: 30188,37грн.

Представники:

Позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність б/н від 31.01.2014р.);

Відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність б/н від 11.03.2015р.)

Суть спору:

Товариством з обмеженою відповідальністю ВОГ РІТЕЙЛ заявлено позов до Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів з вимогою стягнення боргу у сумі 12948,95грн., що виник у звязку з порушенням Відповідачем грошових зобовязань (з оплати за поставлену продукцію), передбачених умовами Договору №С11288 від 26.12.2013р.

Крім цього, заявлено вимогу про стягнення з Відповідача 4909,11грн. 3% річних від простроченого платежу, 7149,75грн. пені, 1294,90грн. штрафу та 3885,66грн. збитків, спричинених несвоєчасним проведенням розрахунків за ПММ та зміні курсу долара США до гривні.

03.07.2015р. ухвалою Господарського суду Львівської області порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 15год. 10хв. 21.07.2015р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі від 21.07.2015р. та 29.07.2015р. В судовому засіданні, яке відбулось 02.09.2015р., судом у відповідності до вимог ст.77 ГПК України оголошено перерву до 03.09.2015р.

Представникам Сторін по явці оголошено права та обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах суду по даній справі, які скеровані Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові повідомлення про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20,22,28,38,59 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав, просив суд позовні вимоги задоволити з урахуванням часткової сплати Відповідачем боргу.

Представник Відповідача в судове засідання зявилась, надала пояснення по суті спору та повідомила суд про часткове погашення суми боргу як до, так і після порушення провадження по справі.

Протягом розгляду справи Відповідачем подано суду наступні документи: 21.07.2015р. від представника Відповідача надійшла заява №30247/15 про долучення до матеріалів справи документів, в тому числі повідомлення від 21.07.2015р. про часткове погашення заборгованості з доданням копій платіжних доручень та підписаний Відповідачем акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.06.2015р., відповідно до якого сума основного боргу станом на 30.06.2015р. складає 12948,95грн.; 24.07.2015р. від Відповідача надійшла заява №30629/15 про ознайомлення та здійснення фотофіксації документів справи. 24.07.2015р. представник Відповідача ознайомився та здійснив фотофіксацію матеріалів справи; 28.07.2015р. Відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом розглянуто, про що зазначено в ухвалі суду по даній справі від 29.07.2015р.; 02.09.2015р. від представника Відповідача надійшов відзив на позовну заяву №36773/15 з додатками, в якому Відповідач просить відмовити в позові в частині стягнення штрафу, пені, процентів річних та збитків; заперечення щодо позовних вимог в частині сплати основного боргу у відзиві відсутні. Судом оглянуто та долучено до матеріалів справи подані документи.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Крім того суд зазначає, що враховуючи вимоги ч.ч.1, 3 ст.69 ГПК України, беручи до уваги відсутність клопотання про продовження строку розгляду спору, в суду відсутні правові підстави для подальшого відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників Сторін, суд встановив наступне.

Щодо стягнення 12948,95грн. боргу.

26.12.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю ВОГ РІТЕЙЛ (Продавець) та Спільним підприємством Товариство з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів (Покупець) укладено договір №С11288 купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів (надалі - Договір), відповідно до п.2.1 якого, Продавець зобовязується передавати у власність Покупця через АЗС (АЗК), що розміщені на території України з використанням смарт-карт паливно-мастильні матеріали, а Покупець зобовязується приймати у власність ПММ та оплачувати їх вартість.

Пунктами 3.5 та 3.6 Договору встановлено, що приймання-передача ПММ по кількості та асортименті здійснюється Покупцем (Довіреною особою Покупця) на терміналі АЗС за показниками сумарних лічильників паливнороздавальної колонки, згідно кількісних показників чека з РОS-терміналу або спеціальної відомості, після чого претензії по кількості та асортименті ПММ Продавцем не приймаються; враховуючи періодичність та ритмічність поставок ПММ Покупцю протягом дії даного договору, Продавець формує протягом місяця накладні на відпуск товарно-матеріальних цінностей та податкові накладні. При цьому, по факту відпуску ПММ Продавцем за відповідний період надається Покупцю для підписання акт приймання-передачі та видаткова накладна; акт приймання-передачі підтверджує факт передачі ПММ у власність Покупця за відповідний період; вищевказані документи надаються Покупцеві для підписання після 7 робочого числа місяця наступного за звітним.

Згідно з п.4.1 Договору, ціна ПММ визначається на момент поставки (вибірки) згідно зазначеної ціни на кожну марку ПММ в інформаційному табло АЗС; сторони погодили, що ціна ПММ є узгодженою, коли Покупець (Довірена особа) здійснили вибірку ПММ з АЗС на умовах даного Договору та отримали документ, що визначений у п.3.5; ціна ПММ відображається в чеку з POS-термінала, відомості та підтверджується видатковими накладними або актами приймання-передачі.

У п.4.4 Договору зазначено, що оплата Покупцем вартості відпущених (поставлених) ПММ здійснюється періодично протягом 7 календарних днів з моменту фактичного отримання Покупцем (Довіреною особою) ПММ на АЗС. При цьому, оплата здійснюється за ціною, встановленою на день відпуску ПММ.

Відповідно до п.5.1.1 Договору, Покупець зобовязаний належно виконувати умови Договору, в т.ч. вчасно та в повному обсязі здійснювати оплату вартості отриманих ПММ у відповідності до умов Розділу 4 та/або відповідних додатків чи доповнень до Договору.

Договір підписано та скріплено відбитками печаток Сторін.

На виконання умов Договору Позивачем поставлено, а Відповідачем отримано Товар згідно наступних документів: Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.01.2014р. по 31.01.2014р. на суму 62285,58грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.02.2014р. по 28.02.2014р. на суму 57667,48грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.03.2014р. по 31.03.2014р. на суму 68530,24грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.04.2014р. по 30.04.2014р. на суму 86795,96грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.05.2014р. по 31.05.2014р. на суму 85982,78грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.06.2014р. по 30.06.2014р. на суму 87252,13грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.07.2014р. по 31.07.2014р. на суму 91589,06грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.08.2014р. по 31.08.2014р. на суму 92450,76грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.09.2014р. по 30.09.2014р. на суму 103767,64грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01. 10.2014р. по 31. 10.2014р. на суму 258855,05грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.11.2014р. по 30.11.2014р. на суму 125386,52грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.12.2014р. по 31.12.2014р. на суму 126527,62грн. з ПДВ; Акту прийому-передачі ПММ за період з 01.01.2015р. по 31.01.2015р. на суму 44021,56грн. з ПДВ, які підписані та скріплені відтисками печаток Сторін. Всього за період з 01.01.2014 року по 31.01.2015р. Позивачем поставлено, а Відповідачем прийнято згідно Договору ПММ на загальну суму 1291112,38грн.

При цьому суд зазначає, що підписання покупцем актів прийому продукції, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Відповідачем здійснено часткову оплату за поставлений згідно Договору товар на загальну суму 1278163,43грн., підтвердженням чого є доводи позовної заяви, представників Сторін та наявні в матеріалах справи підписані та скріплені відбитками печаток Сторін акти звірки взаємних розрахунків за період з січня 2014р. по січень 2015р.

З врахуванням вищенаведеного суд зазначає, що станом на 01.07.2015р. борг Відповідача перед Позивачем за Договором складав 12948,95грн.

Згідно доданого до заяви Відповідача від 21.07.015р. №30247/15 підписаного Відповідачем акту звірки взаєморозрахунків станом на 30.06.2015р., Відповідач визнає суму основного боргу перед Позивачем станом на 30.06.2015р. в розмірі 12948,95грн.

Відповідно до платіжного доручення №14 від 02.07.2015р., Відповідачем оплачено Позивачу 1000грн. Зазначена оплата прийнята Позивачем та зарахована в якості часткового погашення основного боргу за Договором. Наведене також підтвердив представник Позивача в судовому засіданні.

Відповідно до позовної заяви (а.а.с.7, 8), заборгованість Позивачем розрахована станом на 01.07.2015р. Позов подано 03.07.2015р. (зареєстровано за №2219), підтвердженням чого є відбиток штемпелю канцелярії Господарського суду Львівської області на першій сторінці позовної заяви.

З врахуванням вищенаведеного суд зазначає, що до подання позову Відповідачем здійснено часткову оплату основного боргу в розмірі 1000грн.

Крім того суд зазначає, що згідно платіжних доручень №25 від 13.07.2015р. на суму 1000грн., №30 від 17.07.2015р. на суму 1000грн., №33 від 20.07.2015р. на суму 1000грн., №57 від 05.08.2015р. на суму 1000,00грн., №72 від 18.08.2015р. на суму 1000,00грн., №84 від 26.08.2015р. на суму 1948,95грн. та №97 від 01.09.2015р. на суму 1000,00грн. Відповідачем протягом розгляду справи (після надходження позовної заяви до суду та порушення провадження у справі) здійснено часткову оплату основного боргу на загальну суму 7948,95грн. Наведене підтвердив також представник Позивача в судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного суд зазначає, що борг Відповідача перед Позивачем станом на час вирішення спору становить 4000,00грн.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У ч.1 ст.509 ЦК України зазначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного кодексу України).

Проаналізувавши зміст укладеного між Сторонами Договору №С11288 від 26.12.2013 року, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором купівлі-продажу.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що зібраними по справі доказами доведено порушення Відповідачем зобовязання щодо оплати за отриманий згідно Договору Товар на суму 12948,95грн. станом на 01.07.2015р.; беручи до уваги; беручи до уваги те, що основний борг Позивачем розраховано станом на 01.07.2015р., а позовну заяву подано до суду 03.07.2015р.; враховуючи здійснену Відповідачем 02.07.2015р. до подання позову часткову оплату основного боргу на суму 1000грн.; беручи до уваги, що протягом розгляду справи Відповідачем оплачено 7948,95грн. основного боргу, суд зазначає, що позовні вимоги щодо стягнення 12948,95грн. основного боргу підлягають до задоволення в розмірі 4000грн.; в частині стягнення 7948,95грн. основного боргу провадження у справі слід припинити у звязку з відсутністю предмету спору; в решті частині позовних вимог щодо стягнення основного боргу слід відмовити, оскільки станом на час подання позову борг Відповідача перед Позивачем згідно Договору становив 11948,95грн.

Щодо стягнення 1294,90грн. штрафу та 7149,75грн. пені.

Приписами п.9.2 Договору встановлено, що у випадку не проведення розрахунків Покупцем згідно умов Розділу 4 даного Договору, Покупець зобов'язується на користь Продавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, а у випадку непогашення заборгованості протягом більш як 30 календарних днів з моменту виникнення такої заборгованості, Покупець зобов'язаний додатково, крім пені, сплатити на користь Продавця штраф в розмірі 10% від суми заборгованості.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст.230 Господарського кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються увідсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність розрахунків штрафу та пені суд зазначає, що такі Позивачем розраховано вірно.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення основного боргу, перевіривши правильність проведених розрахунків штрафу та пені, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 1294,90грн. штрафу та 7149,75грн. пені.

При цьому, враховуючи також доводи відзиву щодо неможливості одночасного стягнення штрафу та пені, суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.07.2012 №01-06/908/2012, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень щодо передбачення умовами договору одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності; у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (із змінами та доповненнями).

Щодо доводів відзиву Відповідача про те, що порушення виконання зобовязань за Договором сталось не з вини Відповідача, а з вини ПАТ «ЕНЕГОБАНК» суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (із змінами та доповненнями), що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження; при цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону.

Щодо стягнення 4909,11грн. 35% річних.

У п.9.3 Договору зазначено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання, згідно умов даного Договору, Покупець повинен сплатити проценти в розмірі 35% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення, згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, сторонами в договору передбачений інший розмір процентів ніж встановлений законодавчо, і відповідно до правовідносин сторін підлягають застосуванню положення договору.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.10.2013р., що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних (п. 4.2 Постанови).

Оскільки вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача 35% річних ґрунтуються на договорі та законі (п.2 ст. 625 Цивільного кодексу України), а Відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, позовні вимоги позивача в частині стягнення 35% річних нарахованих на суму боргу підлягають задоволенню відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку.

Перевіривши правильність розрахунку 35% річних, суд зазначає, що такий Позивачем проведено вірно.

Доводи представника Відповідача про те, що за своєю правовою природою проценти, передбачені у пункті 9.3 Договору за кожен день прострочення, охоплюються визначенням пені, і подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем не узгоджується з приписами ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, суд відхиляє, оскільки проценти річних, передбачені ст.625 ЦК України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Таку позицію займає і стала судова практика Верховного Суду України (зокрема, постанова Верховного Суду України № 07/238-10 від 12 грудня 2011 року, постанова Верховного Суду України N 6-49цс12 від 6 червня 2012 року).

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення основного боргу, перевіривши правильність розрахунку 35% річних, суд приходить до висновку, що в частині стягнення 35% річних у сумі 4909,11грн. позовні вимоги підлягають до задоволення.

Щодо стягнення 3885,66грн. збитків, спричинених несвоєчасним проведенням розрахунків за ПММ.

Позивач просить у позовній заяві стягнути з Відповідача 3885,66грн. збитків, спричинених несвоєчасним проведенням розрахунків за ПММ та зміні курсу долара США до гривні; при цьому наводить розрахунок збитків.

Пунктом 9.4 Договору передбачено, що за несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору Продавець має право стягнути завдані збитки, спричинені несвоєчасним проведенням розрахунків за ПММ та зміні курсу долара США до гривні, які обраховуються за відповідною формулою.

Вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача 3885,66грн. збитків, спричинених несвоєчасним проведенням розрахунків за ПММ та зміні курсу долара США до гривні, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Статтею 22 ЦК України визначено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Приписами ст.225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є мірою відповідальності, що застосовується за наявності вини заподіювача шкоди і причинного зв'язку між самою шкодою та неправомірними діями особи, що заподіяла шкоду. Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків.

Відповідно до ч.2 ст.34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували факти нанесення Позивачу збитків Відповідачем внаслідок неналежного виконання умов договору, та наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою Відповідача та збитками і вини. Таким чином, позовні вимоги в зазначеній частині задоволенню не підлягають як недоведені.

Відповідно до вимог ст.4.-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

03.09.2015 року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 07.09.2015р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1041,39грн.

При цьому суд зазначає, що відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент винесення рішення), сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами ст.ст. 4-3, 4-7, 20, 22, 28, 32, 33, 34, 36, 43, 49, 69, 80, 82-87, 115-116 ГПК України, - суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю КОМ-ЕКО-Львів (79017, м.Львів, вул.Пекарська, 95; ідентифікаційний код 31442100) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ РІТЕЙЛ" (43010, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Кременецька, 38; ідентифікаційний код 37821544) 4000грн. основного боргу, 7149,75грн. пені, 1294,90грн. штрафу, 4909,11грн. процентів річних, 1534,95грн. судового збору.

3. В частині стягнення 7948,95 основного боргу провадження у справі припинити.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.