КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2015 р. Справа№ 910/4184/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Мартюк А.І.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Терещенко В.М. - довіреність № 24/14-538/Ан від 07.02.2014;

від відповідача: Кравець І.В. - довіреність № 356/017 від 22.07.2015; Шарапанюк О.Д. - довіреність № 356/017 від 22.07.2015;

від третьої особи: Дзюба І.Ю. - довіреність № 39/11/10-15 від 14.01.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015

у справі № 910/4184/15-г (суддя - Марченко О.В.)

за позовом Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві

до Національного музею Тараса Шевченка

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство культури України

про стягнення 401 423,62 грн.

У судовому засіданні 01.09.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного музею Тараса Шевченка (далі - відповідач) про стягнення витрат на організацію та здійснення охорони об'єктів відповідача з 01.05.2013 по 31.12.2013 у розмірі 401423,62 грн. (з урахуванням заяви про уточнення та збільшення позовних вимог від 06.04.2015).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих позивачем послуг (обов'язковість надання яких прямо передбачена чинним законодавством).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.03.2015 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство культури України (далі - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не встановив той факт, що обов'язок позивача надавати послуги з охорони відповідачу прямо передбачений законодавством, що зумовлює зустрічний обов'язок відповідача в повному обсязі оплачувати надані послуги з охорони. Також, на думку, апелянта відповідач має можливість проводити оплату за послуги охорони за рахунок додаткових (не бюджетних) джерел фінансування, а відтак посилання відповідача на відсутність видатків та бюджетних асигнувань апелянт вважає безпідставними.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04.06.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 було відкладено розгляд справи на 02.07.2015.

У судовому засіданні 02.07.2015 було оголошено перерву до 01.09.2015 у відповідності до вимог статті 77 ГПК України.

Склад колегії суддів неодноразово змінювався. Так, розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2015 у зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В. у відпустці, змінено склад судової колегії: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гаврилюк О.М., Мартюк А.І., яка прийняла справу до свого провадження та ухвалила дану постанову.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду представниками сторін неодноразово надавалися додаткові пояснення по суті спору.

Представник позивача у судовому засіданні 01.09.2015 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати. Не заперечував, що відповідачем було повністю оплачено усі виставлені позивачем рахунки, які формувалися на підставі підписаних сторонами та скріплених їхніми печатками актів приймання - передачі виконаних робіт за спірний період. Разом з цим наполягав на тому, що обсяг фактично наданих послуг з охорони був значно більший, оскільки охорона здійснювалася безперервно, однак сторонами надання таких послуг не фіксувалося шляхом підписання актів приймання-передачі та не оплачувалося відповідачем, що, в свою чергу, зумовило виникнення заборгованості, яка є предметом даного спору.

Представники відповідача у судовому засіданні 01.09.2015 заперечували проти доводів апеляційної скарги. Зазначили, що вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зауважили, що в межах виділених державою коштів та власних надходжень за період 2013 року було укладено з позивачем відповідні угоди, по яких зроблено повний розрахунок на загальну суму 266 624,26 грн. Тоді як взяття зобов'язань без відповідних кошторисних призначень є порушенням бюджетного законодавства. Окремо зазначили, що актом звіряння взаєморозрахунків, складеним між позивачем та відповідачем, зафіксовано відсутність заборгованості у сторін станом на 31.12.2013.

Представник третьої особи у судовому засіданні 01.09.2015 зазначив, що Міністерство культури України неодноразово зверталося до Міністерства фінансів України з повідомленнями про необхідність передбачити додаткові видатки для належної охорони закладів культури. Також подав клопотання, в якому просив залучити до матеріалів справи докази листування третьої особи з відповідними державними органами з приводу наявності достатньої кількості видатків для охорони культурних закладів. Неможливість подання таких доказів в суді першої інстанції обґрунтував відповідно до ст. 101 ГПК України. Клопотання третьої особи було задоволено; відповідні докази залучені до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Управлінням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві протягом 2013 року здійснювались заходи з охорони Національного музею Тараса Шевченка, зокрема, на підставі укладених між сторонами договорів № 94-Д/2012/Шв/Крп від 21.03.2012 та № 249-Д/2013/Шв/Крп від 04.12.2013 (з відповідними додатковими угодами до них).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що з 01.05.2013 відповідач, посилаючись на відсутність фінансування, послуги з охорони не сплачував, в той час як фактично відповідні послуги у 2013 році позивач продовжував надавати, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість за період з 01.05.2013 по 31.12.2013 р. на суму 401 423,65 грн.

Разом з цим, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що листом від 08.10.2013 № 486/014 відповідач повідомив позивача про намір застосувати процедуру закупівлі послуг охорони на 2013 рік (з 01.05.2013 р. по 31.12.2013 р.) в одного учасника, - позивача та просив позивача надати належним чином оформлені та завірені документи для проведення процедури закупівлі в одного учасника до договору на надання послуг у сфері охорони громадського порядку і безпеки на 01.10.2013 р.

Так, 04.11.2013 р. Управлінням Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві опубліковано оголошення про проведення процедури закупівлі на суму 886 146, 01 тис. грн., у т.ч. ПДВ - 147 691, 00 грн.

Сторонами не заперечується, що 10.11.2013 р. головою комісії з конкурсних торгів Національного музею Тараса Шевченка відповідача було надано позивачу повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів за результатами застосування процедури закупівлі в одного учасника та визначено, що кінцевий строк укладення договору про закупівлю - 06.12.2013 р.

Однак, як вірно з'ясовано судом першої інстанції, в подальшому відповідний договір (саме на вищезазначену суму) між сторонами не укладався, що також не заперечується сторонами.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, листом від 08.07.2014 р. № 24/9-2413/Ан позивач направив відповідачу проект договору про надання послуг у сфері охорони громадського порядку та безпеки на об'єктах музею на 2013 рік на розгляд та підписання.

Листом від 15.07.2014 відповідач повідомив позивача про те, що музей не може підписати договір за 2013 рік, оскільки відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу України він, як бюджетна установа, може брати бюджетні зобов'язання лише в межах затверджених кошторисних призначень. Крім того, відповідач звернув увагу на те, що усі надходження та витрати записуються в тому бюджетному періоді, в якому вони здійснені, що визначено ст. 57 Бюджетного кодексу України.

Так, позивач зазначає, що у зв'язку з бездіяльністю відповідача щодо планування видатків на охорону у 2013 році, позивачу було нанесено матеріальну шкоду у вигляді понесених витрат на організацію та здійснення заходів охорони в період з 01.05.2013 до 31.12.2013 на загальну суму у розмірі 401 423,62 грн., які позивач просить стягнути в судовому порядку. Крім того позивач посилається на порушення Національним музеєм Тараса Шевченка приписів ст. 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, відповідально до яких договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заявлених грошових коштів та, відповідно, необґрунтованість позову.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 р. № 615 "Про заходи щодо вдосконалення охорони об'єктів державної та інших форм власності", Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, яка складається з управлінь, відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управліннях МВС в областях та м. Севастополі та підпорядкованих їм підрозділів охорони: міських, районних, міжрайонних відділів, відділень, підрозділів воєнізованої охорони та охоронних підрозділів, стройових підрозділів міліції охорони, спеціальних підрозділів "Титан", інкасації та груп затримання, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах, а також установ та навчальних закладів професійної підготовки працівників охорони. Державна служба охорони створена для здійснення заходів щодо охорони нерухомих об'єктів та іншого майна, в тому числі вантажів, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації на договірних засадах в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 3 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ одним із основних завдань Державної служби охорони є здійснення за договорами заходів щодо охорони особливо важливих об'єктів згідно з переліком, який затверджується Кабінетом Міністрів України, інших об'єктів, вантажів, інкасації, перевезення, тимчасового зберігання валютних цінностей, забезпечення особистої безпеки громадян, а також технічного захисту інформації в порядку, встановленому законодавством.

У відповідності з Переліком об'єктів, що підлягають обов'язковій охороні підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ за договорами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 р. № 615, до об'єктів, що підлягають обов'язковій охороні підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ за договорами відносяться, зокрема, державні музеї, картинні галереї, історико-культурні заповідники, інші важливі об'єкти культури, де зберігаються історичні та культурні цінності загальнодержавного значення.

Згідно з ч. ч. 3, 7 ст. 179 Господарського кодексу України укладання господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо, зокрема, існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання, чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В цій частині правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що охорона Національного музею Тараса Шевченка має здійснюватись виключно на договірній основі.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В той же час, як було вищевстановлено, відповідачем не було прийнято пропозиції позивача щодо укладення договору та не вчинялись дії, які б свідчили про виникнення між сторонами договірних відносин відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України, у зв'язку з чим доводи позивача про продовження договірних відносин між ним та Національним музеєм Тараса Шевченка на підставі листування, суд визнає необґрунтованими.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про музеї та музейну справу" визначено, що держава гарантує забезпечення охорони музеїв державної та комунальної форм власності.

При цьому, відповідно до Указу Президента України від 22.03.2010 р. № 89/2000 "Про невідкладні заходи щодо розвитку музеїв України" Кабінету Міністрів України доручено заборонити зняття охорони з музеїв, де зберігаються історичні та культурні цінності загальнодержавного значення.

Порядок організації охорони пам'яток Музейного фонду України, історичних та культурних цінностей загальнодержавного значення, які зберігаються в державних музеях, історико-культурних заповідниках, інших важливих об'єктах культури, незалежно від їх виду, форм власності і відомчого підпорядкування, підрозділами Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, а також головні вимоги до технічної укріпленості приміщень об'єктів культури, місць розміщення особливо цінних експонатів та до технічного оснащення приміщень об'єктів культури засобами охоронної, пожежної та тривожної сигналізації, визначено Інструкцією з організації охорони державних музеїв, історико-культурних заповідників, інших об'єктів культури підрозділами Державної служби охорони при МВС України, затвердженої спільним Наказом МВС України та Міністерства культури і мистецтв України № 846/489 від 30.07.2004 р.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" цей Закон застосовується до всіх замовників та закупівель товарів, робіт та послуг, які повністю або частково здійснюються за рахунок державних коштів, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 100 тисяч гривень (у будівництві - 300 тисяч гривень), а робіт - 1 мільйон гривень, крім закупівель за процедурою електронного реверсивного аукціону, умови застосування якої встановлені розділом VIII1 цього Закону, у тому числі на технічне обслуговування, іншу оплатну підтримку на майбутнє об'єкта закупівлі чи виплат, пов'язаних з використанням об'єктів права інтелектуальної власності.

Умови, порядок та процедури закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок державних коштів можуть встановлюватися або змінюватися виключно цим Законом, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд першої інстанції правомірно встановлено, що Національний музей Тараса Шевченка є бюджетною установою, а отже, закуповуючи товари і послуги в обсягах, визначених ст. 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель", він зобов'язаний дотримуватися відповідної процедури закупівлі, визначеної ст. 12 Закону.

За приписами ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" в редакції, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір про закупівлю укладається в письмовій формі, а у разі здійснення закупівель за процедурою електронного реверсивного аукціону - у формі електронного документа, відповідно до положень Цивільного та Господарського кодексів України, законів України "Про електронний цифровий підпис", "Про електронні документи та електронний документообіг" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно зі ст. 42 Закону України "Про здійснення державних закупівель" договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п'ятої статті 36 абзацом першим частини третьої статті 39 та статтею 39-10 цього Закону, крім випадку порушення зазначених строків у зв'язку з оскарженням процедури закупівлі.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України "Про здійснення державних закупівель" було визначено, що замовник укладає договір про закупівлю з учасником, пропозицію конкурсних торгів якого було акцептовано, не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції відповідно до вимог документації конкурсних торгів та акцептованої пропозиції. З метою забезпечення права на оскарження рішень замовника договір про закупівлю не може бути укладеним раніше ніж через 14 днів з дати публікації у державному офіційному друкованому виданні з питань державних закупівель повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно встановив, що договір про закупівлю з учасником, пропозицію конкурсних торгів якого було акцептовано має бути укладений замовником не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції.

Разом з цим, як було вищезазначено, такого роду договір у передбаченому законом порядку щодо надання послуг з охорони на період з 01.05.2013 р. до 31.12.2013 р. між сторонами не укладався. При цьому сторонами не заперечується, що договірні відносини відбувалися на підставі додаткових угод (якими продовжувався строк та збільшувалася ціна) до договору № 94-Д/2012/Шв/Крп від 21.03.2012, а також шляхом укладення договору № 249-Д/2013/Шв/Крп від 04.12.2013 та додаткових угод до нього (укладених в 2014 році).

Згідно зі ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції приймає до уваги встановлені Господарським судом міста Києва факти у справі № 910/21198/14 за позовом Управління ДСО при ГУ МВС України в місті Києві до Національного музею Тараса Шевченка за участю третьої особи Міністерство культури України про визнання факту надання послуг та зобов'язання укласти договір. Зокрема, у рішенні від 04.11.2014 (яке набрало законної сили) при розгляді справи № 910/21198/14 встановлено, що відповідний договір про закупівлю, як станом на 06.12.2013 р., так і на момент прийняття зазначеного рішення укладений не був. Крім того, місцевим господарським судом встановлено, що у період, на який позивач фактично просить поширити дію договору (з 01.05.2013 р.), не було проведено та завершено процедури закупівлі послуг за державні кошти, тоді як ч. 4 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель», фактично забороняє наявність договірних відносин, які передбачають витрачання державних коштів до/без проведення процедур закупівель (дані висновки мають преюдиціальне значення в розумінні ст. 35 ГПК України та не підлягають доведенню, оскільки у зазначеній справі брали участь ті ж самі сторони з аналогічним предметом спору, за цим самим договором).

Разом з цим, суд апеляційної інстанції приймає, як обґрунтовані доводи відповідача про те, що зобов'язання за договором № 94-Д/2012/Шв/Крп від 21.03.2012, строк та ціна якого були неодноразово збільшені відповідними додатковими угодами (в тому числі додатковими угодами № 2 від 02.07.2013 та № 3 від 31.07.2013 збільшення строку вказаного договору відбувалося саме за спірний період, зокрема з 02.07.2013 по 31.10.2013) були виконані повністю, на суму згідно актів приймання-передачі послуг та виставлених позивачем рахунків.

В свою чергу, договір № 249-Д/2013/Шв/Крп від 04.12.2013 (строк та ціна якого також збільшувалися відповідними додатковими угодами), який визначав фіксовану ціну за послуги, надані в окремі періоди 2013 року (в тому числі спірні періоди) також був повністю виконаний відповідачем на суму згідно актів приймання-передачі послуг та виставлених позивачем рахунків.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що усі виставлені позивачем рахунки (в тому числі за спірний період) були належним чином та в повному обсязі сплачені відповідачем (разом з цим надання послуг з охорони саме на визначені в рахунках суми фіксувалося сторонами в окремих актах приймання передачі). В свою чергу в матеріалах справи відсутні докази, якими би підтверджувалося надання послуг з охорони на суму, заявлену в позові, а саме 401 423,62 грн. (зокрема, відсутні акти приймання-передачі, рахунки, документи, якими би підтверджувалися обсяг, кількість та якість наданих послуг саме на вищезазначену суму, тощо). При цьому, як було встановлено в даній постанові, усі договори та додаткові угоди, які регулювали відносини між сторонами у спірний період були виконані відповідачем повністю, саме на суму, яка була визначена в кожному окремому правочині, що є підставою стверджувати про відсутність порушення договірних відносин між сторонами у спірний період. Навіть з урахуванням того, що такі договірні відносини відбувалися не у визначений законодавством спосіб (шляхом укладання окремого договору за результатами проведення та завершення процедури закупівлі послуг за державні кошти у 2013 році), а здійснювалися шляхом підписання додаткових угод до договору, укладеному у 2012 році.

З урахуванням викладеного, наведення апелянтом переліку постів, кількості охоронних сигналізацій та вартості за однієї години спостереження охоронної сигналізації жодним чином не свідчить про порушення відповідачем норм чинного законодавства та не підтверджує ціну позову (невикнання відповідачем зобов'язань).

При цьому, суд апеляційної інстанції приймає до уваги той факт, що основну частину оплати відповідач здійснив саме з власних (не бюджетних) надходжень, тим самим оплативши виставлені позивачем рахунки в повному обсязі.

В свою чергу, як було вищевстановлено ч. 4 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» фактично забороняє наявність договірних відносин, які передбачають витрачання державних коштів до/без проведення процедур закупівель.

Суд апеляційної інстанції окремо зауважує, що позивач не заперечує підписання акту звіряння взаєморозрахунків (т. 2, а.с. 10), відповідно до якого заборгованість відповідача станом на 31.12.2013 відсутня.

Стосовно тверджень позивача про завдання йому збитків через бездіяльність відповідача щодо планування видатків на охорону у 2013 році, суд апеляційної інстанції відзначає, що відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

В той же час, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Тож, для відшкодування збитків слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії, в той час як відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків. В цій частині суд апеляційної інстанції також враховує пояснення третьої особи та наявні в матеріалах справи докази листування Міністерства культури України з Міністерством фінансів України, зокрема, неодноразові повідомлення про необхідність передбачити додаткові видатки для належної охорони закладів культури.

Таким чином, заявлена до стягнення позивачем сума не може бути кваліфікована як збитки у розумінні ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України та враховуючи встановлені у даній постанові обставини.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а відтак підстав для скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34-36, 43 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 у справі № 910/4184/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 у справі № 910/4184/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4184/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 03.09.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

А.І. Мартюк