ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.08.15р. Справа № 904/6922/15

За позовом комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради (м. Дніпропетровськ)

до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» (м. Дніпропетровськ)

про визнання договору недійсним

Суддя Татарчук В.О.

Секретар судового засідання Білан О.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. №80/28-06 від 08.06.15

від відповідача: ОСОБА_2, дов. №174/1001 від 12.05.15

Суть спору:

Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради звернулось з позовом до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» про визнання недійсним договору про постачання електричної енергії № 20/03-ц від 01.04.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

- при укладенні договору про постачання електричної енергії № 20/03-ц від 01.04.2014 відповідач скористався своїм монопольним становищем на ринку та зобов'язав позивача погодитись на оплату неіснуючих послуг - компенсації за перетікання реактивної електричної енергії відповідно до п.п. 2.2.4 договору;

- подальше виконання договору порушує співвідношення майнових прав;

- вказаний договір суперечить суспільними інтересам, оскільки порушує ч.ч. 5, 6 ст. 13, ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, а тому повинен бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач заперечує проти позову, посилаючись на те, що:

- вимоги ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, Цивільного кодексу України і ст. 207 Господарського кодексу України не були порушені при укладанні договору;

- посилання позивача на ч.ч. 5, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України є безпідставними, адже включення до умов договору вимог щодо оплати послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії повністю відповідають вимогам чинного законодавства;

- плата за перетікання реактивної електроенергії є економічним стимулом для зменшення негативного впливу реактивних потужностей конкретних споживачів на втрати активної електроенергії;

- позов подано з пропуском позовної давності.

В судовому засіданні 27.08.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,

встановив:

01.04.2014 між ВАТ «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго» (Енергопостачальник) (правонаступником якого є ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго») та міським комунальним виробничім підприємством «Дніпроводоканал» (Споживач), (правонаступником якого є КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради) був укладений договір про постачання електричної енергії № 20/03-ц.

Відповідно до п. 1 договору, енергопостачальник постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує енергопостачальнику її вартість та здійснює інші платежі згідно умов цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В ході вирішення спору позивачем не виконані вимоги ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України та не доведені обставини, що можуть бути підставами для визнання спірного договору недійсним.

Так, позивач вказує, що положення підпункту 2.2.4 договору суперечать чинному законодавству.

Згідно з п.п. 2.2.4 договору споживач зобов'язаний здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної енергетичної енергії між електромережами енергопостачальника та електроустановками споживача згідно з додатком 9 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії».

Сторонами підписано додаток №9 до вказаного договору «Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії» відповідно до Методики обчислення плати за перетікання реактивної електроенергії між електропередавальною організацією та її споживачами», затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України 17.01.2002 N 19 (далі Методика).

Відповідно до п. 3.1 Методики, розрахунки за перетікання реактивної електроенергії з мережі електропередавальної організації та за генерацію в її мережу згідно з відповідними додатками до Договорів, передбаченими Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31.07.96 N 28 (далі Правила користування електричною енергією) здійснюються з усіма споживачами (крім населення), які мають сумарне середньомісячне споживання активної електроенергії за всіма точками обліку на одній площадці 5000 кВт х год. та більше.

Пунктом 6.34 Правил користування електричною енергією встановлено, що споживачі, електроустановки яких приєднані до мереж, що належать електропередавальній організації, вносять плату за перетікання реактивної електроенергії на поточний рахунок електропередавальної організації відповідно до умов договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про постачання електричної енергії.

Згідно з п. 6.35 Правил користування електричною енергією, плата за перетікання реактивної електричної енергії призначена для адресного економічного стимулювання ініціативи споживача до впровадження технологічних заходів на вирішення питань з компенсації перетікань реактивної електричної енергії.

Відповідно до п.п. 8 п. 10.2 Правил користування електричною енергією, споживач електричної енергії зобов'язаний здійснювати компенсацію перетікання реактивної електричної енергії з метою енергозбереження та дотримання показників якості електричної енергії.

Таким чином, наведеними нормами встановлений обовязок споживачів компенсувати перетікання реактивної електричної енергії. Положення договору щодо оплати послуг з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між мережами відповідача та електроустановками позивача відповідають викладеним нормам Правил користування електричною енергією та Методики.

Наведене виключає можливість визнання спірного договору на підставі ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що відповідний обовязок споживачів компенсувати перетікання реактивної електричної енергії передбачений нормативними актами є безпідставними і посилання позивача на ч.ч. 5, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що відсутність фактичного зменшення обсягів перетікання реактивної електричної енергії в процесі виконання договору взагалі не може бути підставою для висновку про недійсність такого договору.

Також, слід погодитись з твердженням відповідача про те, що позов подано з пропуском позовної давності.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як зазначалось вище, спірний договір було укладено 01.04.2014 і отже, КП «Дніпроводоканал» звернулося до суду з даним позовом після спливу позовної давності - 03.08.2015.

Частинами 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено: 01.09.2015.

Суддя В.О. Татарчук