КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2015 р. Справа№ 910/2466/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Руденко М.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Майданевич Г.А.

за участю

представників сторін:

від позивача - Ткачук Н.Ф.

від відповідача - 1 Салазськов О.С.

від відповідача - 2 Агафонов А.В.

розглянувши Публічного акціонерного товариства

апеляційну скаргу "Комерційний банк "Експобанк"

на рішення

господарського суду міста Києва

від 14.04.2015 року

у справі № 910/2466/15-г (суддя: Мудрий С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства

"Комерційний банк "Експобанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю

"Факторингова компанія "Прайм Кепітал Груп"

Публічного акціонерного товариства

"Діамантбанк"

про визнання недійсним нікчемного правочину - договор

іпотеки №1007/14-1-3 від 11.07.2014 року та

витребування майна з чужого

ВСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2015 року в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2015 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимог в повному обсязі:

1) визнати недійсним нікчемний правочин - договір іпотеки № 1007/14-1-3 від 11.07.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є., та зареєстрований в реєстрі за № 1796;

2) витребувати із чужого незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Прайм кепітал груп" земельну ділянку площею 0,08 га, розташовану за адресою м. Київ, вул. Обухівська, будинок, 60, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00;

3) визнати за публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Експобанк" право власності на земельну ділянку площею 0,08 га, розташовану за адресою м. Київ, вул. Обухівська, будинок, 60, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00;

4) витребувати із чужого незаконного володіння товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Прайм кепітал груп" на користь публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" житловий будинок, розташований за адресою: м. Київ, вул. Обухівська, будинок, 60, загальною площею 1414,0 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00;

5) визнати за публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Експобанк" право власності на житловий будинок, розташований за адресою: м. Київ, вул. Обухівська, будинок, 60, загальною площею 1 414,0 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено до розгляду.

В судове засідання 23.06.2015 року представники відповідача - 1 та відповідача - 2 в судове засідання не з'явились. Розгляд справи відкладено на 14.07.2015 року.

У зв'язку з перебуванням суддів Пашкіної С.А. та Чорної Л.В. у відпустці розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2015 року здійснено заміну судової колегії та для розгляду апеляційної скарги по справі № 910/2466/15-г сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Баранець О.М., судді Мальченко А.О. та Сітайло Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2015 року по справі № 910/2466/15-г прийнято апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Експобанк" до провадження зазначеною колегією.

В судове засідання 14.07.2015 року представник відповідача -1 не з'явився, проте подав клопотання про відкладення розгляду справи. Розгляд справи було відкладено на 01.09.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду змінено склад колегії суду.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 11.07.2014 року між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Експобанк" (позивачальник) та публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" (кредитодавець) укладено кредитний договір №1007/14-1, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику міжбанківський кредит у національній валюті у сумі 101300000,00 грн., а позивальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням сплатити плату за кредит та повернути кредит в повному обсязі в порядку та у термін (строки), встановлені цим договором.

Кредит надається позичальнику терміном до 11.08.2014 року (включно).

За користування кредитом позичальник зобов'язується сплачувати кредитодавцю фіксовану процентну ставку, розмір якої встановлено на рівні 28% річних.

Як встановлено судом першої інстанції кредитні кошти відповідно до умов договору надані позивачу 11.07.2014 року.

08.08.2014 року позивач здійснив часткове повернення кредитних коштів за кредитним договором в сумі 22824132,00 грн.

11.08.2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін №1 до кредитного договору №1007/14-1 від 11.07.2014 року, відповідно до умов якого змінену суму кредиту на 78475868,00 грн. та продовжено термін дії договору до 08.09.2014 року.

Відповідно до ч. 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Так, в забезпечення кредитних зобов'язань між публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Експобанк" (іпотекодавець) та публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки №1007/14-1-3 від 11.07.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є., та зареєстрований в реєстрі за № 1797, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання кредитного договору №1007/14-1 від 11.07.2014 року передає в іпотеку житловий будинок, розташований за адресою: м. Київ, вул. Обухівська, будинок, 60, загальною площею 1 414,0 кв.м, та земельна ділянка ділянку площею 0,08 га, розташовану за адресою м. Київ, вул. Обухівська, будинок, 60.

Відповідно до п.1.4 договору іпотеки, ринкова вартість предмету іпотеки становить 10082437,00 грн., з яких:

- ринкова вартість предмету іпотеки 1 становить 8988840,00 грн. без ПДВ - згідно зі звітом про оцінку майна, виготовленим станом на 13 червня 2014 року суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Консалтингова група "Феодал" (Сертифікат оціночної діяльності №16566/14 від 10 червня 2014р.),

- ринкова вартість предмету іпотеки 2 становить 1093597,00 грн. без ПДВ - згідно зі звітом про оцінку майна, виготовленим станом на 13 червня 2014 року суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Консалтингова група "Феодал" (Сертифікат оціночної діяльності № 16566/14 від 10 червня 2014р.) та ТОВ "Бюро оцінок" (ліцензія Державного агентства земельних ресурсів України на проведення земле оціночних робіт серія АВ №475292 від 04.01.2010 року (дійсна до 28.12.2014 року).

Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 10082437,00 грн., з яких:

- узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки 1 становить 8988840,00 грн.;

- узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки 1 становить 1093597,00 грн.

10.09.2014 року між публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" (первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Прайм кепітал груп" (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №1/10092014, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги за кредитним договором №1007/14-1 від 11.07.2014 року з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є його невід'ємною частиною, укладеним між первісним кредитором та публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Експобанк".

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

23.09.2014 року між публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" (первісний іпотекодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Прайм кепітал груп" (новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 1007/14-1-3, посвідчений Юр-Капіносом А.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11.07.2014 року за реєстровим № 1796, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є, зареєстрований в реєстрі за № 2359.

Іпотечним повідомленням (вимога) вих. №011014/2 від 01.10.2014 року товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Прайм кепітал груп" вимагало від публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" виконати умови кредитного договору №1007/14-1 від 11.07.2014 року належним чином, та попередило що у випадку невиконання вимог, викладених у цьому іпотечному повідомлені, товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Прайм кепітал груп" після спливу тридцяти денного строку з моменту надіслання цього іпотечного повідомлення, здійснить звернення стягнення на предмет іпотеки, у порядку встановленому іпотечним договором та чинним законодавством України.

05.02.2015 року уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію позивача було направлено відповідачу 2 повідомлення №1101/610 про нікчемність договорів іпотеки від 11.07.2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є., зареєстрованих в реєстрі за №1790, №1796 та відповідачу 1 повідомлення №1101/611 про нікчемність договорів іпотеки від 11.07.2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є., зареєстрованих в реєстрі за № 1790, №1796 та договорів відступлення права вимоги від 23.09.2014 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є., зареєстрованих в реєстрі за № 2362, №2359.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Частиною 1 статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанціі про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, у тих випадках коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу наведеної статті випливає, що за договором іпотеки не здійснюється ані передача (отримання) майна у користування, ані відчуження останнього, ані оплата робіт (послуг). Таким чином, у іпотечних правовідносинах відсутні ознаки, які є підставою нікчемності правочину відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та неможливість застосування до спірної ситуації положень п. 3 ч. 3 ст. 38 зазначеного Закону.

Не вірним є тлумачення приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в частинні прирівняння передачі спірного об'єкту за договором іпотеки з платою за кредитним договором.

У пункті 4.1. кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що за користування кредитом позичальник зобов'язується сплачувати кредитодавцю фіксовану відсоткову ставку, розмір якої визначено на рівні 28% річних, що повністю відповідає положенням ст.ст. 1048, 1054 Цивільного кодексу України та є платою за отриманий кредит.

Процедура звернення стягнення на предмет іпотеки за своїми характерними ознаками не є оплатою за отриманий кредит або відчуженням зазначеного майна, здійсненим банком, а є задоволенням вимог ТОВ "ФК "Прайм Кепітал Груп" за основним зобов'язанням відповідно до положень іпотечного договору, із застосуванням процедури, визначеної Законом України "Про іпотеку".

Крім того, враховуючи норми чинного законодавства України, звернення стягнення на предмет іпотеки не впливає на дійсність зазначеного правочину, та є за своєю правовою природою процедурою виконання останнього та не може розглядатися як підстава недійсності або нікчемності.

Згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Таким чином, значення для прав та законних інтересів сторін та правові наслідки має саме оцінка предметів іпотеки на дату набуття їх у власність відповідачем, а не на дату укладення договорів іпотеки.

З огляду на викладене посилання позивача на вартість спірного об'єкту як на підставу нікчемності договору та застосування до спірних правовідносин п. 3 ч.3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо посилань на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" необхідно зазначити наступне.

З аналізу положень Закону України "Про іпотеку" випливає, що предмет іпотеки залишається у володінні і користуванні виключно іпотекодавця, а іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Тобто, укладаючи договір іпотеки ПАТ "КБ "Експобанк" не відмовлялося від належних йому майнових прав, оскільки нерухоме майно залишалося у користуванні та володінні останнього. Спірні об'єкти є предметом забезпечення виконання зобов'язань як гарантія можливого неповернення грошових кредитних коштів за кредитним договором з боку ПАТ "КБ "Експобанк".

Крім того, встановлено, що звернення стягнення на іпотечне майно на підставі договорів про відступлення прав вимоги відбулось не в результаті добровільної відмови скаржником від належних майнових прав, а у зв'язку з порушенням ним обов'язків за основним зобов'язанням, про що ПАТ "КБ "Експобанк" було попереджено ТОВ "ФК "Прайм Кепітал Груп" в іпотечному повідомленні, яке залишено без виконання та не заперечується і самим ПАТ "КБ "Експобанк".

Щодо посилання на п.2 ч.3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" необхідно зазначити наступне.

Частина 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" містить вичерпний перелік підстав нікчемності правочинів.

Пунктом 5.3. договору іпотеки визначені зобов'язання іпотекодавця, з яких не вбачається покладення на скаржника таких зобов'язань, які могли суттєво вплинути на його майновий стан, призвести до неможливості виконання інших зобов'язань перед кредиторами або до неплатоспроможності банку.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги факт порушення ПАТ "КБ "Експобанк" постанови НБУ, якою встановлена заборона використання прямих кореспондентських рахунків, що призвело до віднесення АТ "КБ "Експобанк" до категорії неплатоспроможних є необґрунтованим з огляду на наступне.

В розумінні ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" факт перерахування грошових коштів ПАТ "Діамантбанк" на кореспондентський рахунок ПАТ КБ "Експобанк" на підставі кредитного договору не є підставою нікчемності правочину. Крім того, зазначена дія є питанням виконання кредитного договору, відбулася після фактичного укладення останнього у порядку та у спосіб, визначений чинним законодавством та вказаним договором, через що відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України не може бути підставою недійсності правочину.

Постановою Правління Національного банку України № 597 від 24.09.2014 року публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Експобанк" віднесено до категорії неплатоспроможних.

25.09.2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте Рішення № 97 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ "КБ "Експобанк".

Постановою Правління Національного банку України № 41 від 22.01.2015 року АТ "КБ "Експобанк" відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті ФГВФО (http://www.fg.gov.ua) та НБУ (http://www.bank.gov.ua), тому в розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою і не потребує доказуванню.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Враховуючи положення ст.ст. 207, 215 Цивільного кодексу України, слід зазначити, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Позивач звернувся з позовом про визнання недійсним нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Нікчемність договору позивач обґрунтовував тим що:

- вартість переданого в іпотеку за договором іпотеки майна є більш ніж на 20 відсотків нижчою від звичайної;

- договір іпотеки укладений на умовах, гірших за звичайні з огляду на наявність в умовах договору іпотеки згадки про можливість звернення стягнення на підставі позасудового застереження;

- на підставі договору іпотеки ПАТ "КБ "Експобанк" відмовився від власних майнових прав;

- штучним виведення активів ПАТ "КБ "Експобанк".

А, підставою недійсності договору зазначає наявність п.7.1 договору іпотеки, який суперечить п.1.ч.5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Позивач зазначав, що вартість предмета іпотеки становить 10 082 437,00 грн., а за оцінкою, замовленою позивачем в ТОВ "Експертна компанія "Професіонал" вартість предмета іпотеки складає 16 187 817 грн., що на думку позивача у відповідності до п. 3. ч. 3 ст. 38 є підставою для нікчемності договору іпотеки, оскільки за ним було відчужено майно за цінами значно нижчими від звичайних.

Вищезазначені твердження позивача є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 статті 5 Закону України "Про іпотеку" вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Таким чином, дії щодо двостороннього погодження вартості предмету іпотеки між сторонами договору іпотеки (ПАТ "Діамантбанк" та ПАТ "КБ "Експобанк") відбулися у повній відповідності до положень спеціального закону.

Крім того, як вбачається з умов договору сторонами було погоджену вартість предмета іпотеки в розмірі 10082437,00 грн. на підставі відповідної оцінки суб'єкта оціночної діяльності (ТОВ "Консалтингова група "Феодал"), що свідчить про повне дотримання сторонами вимог чинного законодавства.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З аналізу зазначеної статті випливає, що якщо вказані скаржником пункти договорів іпотеки будуть визнані недійсними, це не буде мати наслідком недійсність договорів в цілому, адже спірні пункти не є істотною умовою зазначених договорів.

Стосовно неправомірності звернення стягнення відповідачем на предмет іпотеки під час дії тимчасової адміністрації, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Пунктом 7.1. спірного договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право отримати задоволення вимог за зобов'язанням за рахунок предмету іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частині (в тому числі й у випадках невиконання (неналежного виконання) зобов'язання при реалізації іпотекодержателем права вимоги дострокового виконання зобов'язання) та (або) у випадку, якщо іпотекодавець порушив будь-який з обов'язків, що зазначені в п.5.3.1.-п.5.3.10. цього договору та (або) у випадку, якщо іпотекодавець порушив будь-яку з гарантій (запевнень) іпотекодавця, що зазначені в статті 2 цього договору "Гарантії щодо предмету іпотеки", а також у випадку, якщо іпотекодержателю стане відомо про факт введення тимчасової адміністрації у іпотекодавця.

Зазначений пункт не встановлює порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в разі введення тимчасової адміністрації, а містить вказівку на те, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення.

Частиною 3 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що майно банку, яке є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

З п. 3 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

З огляду на викладене, вказівка в п.7.1. договору іпотеки безпосередньо узгоджується з п.3 ч.2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки саме у зв'язку із введенням тимчасової адміністрації в іпотекодавця, іпотекодержатель набув право звернути стягнення на предмет іпотеки у даному випадку.

Крім того, іпотечними повідомленнями відповідач повідомив скаржника про порушення останнім умов кредитного договору в частині повноти та своєчасності сплати кредиту та відсотків по ньому. Отже, відповідачем було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття іпотеки у власність не у зв'язку з введенням у позивача тимчасової адміністрації, а у зв'язку з порушенням ПАТ "КБ "Експобанк" умов кредитного договору.

Крім того, на умовах п. 7.7 договору іпотеки, в силу яких іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

Таким чином, посилання ПАТ "КБ "Експобанк" на невідповідність п. 7.1 договору іпотеки вимогам п. 2 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованими.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані сторонами під час укладання іпотечного договору укладеного між публічним ПАТ "КБ "Експобанк" та ПАТ "Діамантбанк".

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача щодо визнання недійсним нікчемного правочину - договору іпотеки №1007/14-1-3 від 11.07.2014 року є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки, вимоги позивача щодо витребувати майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності є похідними від вимог про визнання недійсним нікчемного правочину, тому вони також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про відмову в задоволені позову повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2015 року у справі №910/2466/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/2466/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді М.А. Руденко

Л.Г. Сітайло

Повний текст постанови складено 03.09.2015 року.