ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2015 р. Справа № 911/1420/15

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агровіта ІР», Київська область, м. Ірпінь

до Комунального госпрозрахункового підприємства «Мислін», Київська область, Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка

про стягнення 511882,91 грн.

секретар судового засідання Шніт О.М.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 12 лютого 2015 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №140 від 19 серпня 2015 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агровіта ІР» (далі - позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Комунального госпрозрахункового підприємства «Мислін» (далі - відповідач) про стягнення 511882,91 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про надання послуг від 1 листопада 2010 року, а саме, відповідач не повністю сплатив грошові кошти за надані позивачем послуги, в результаті чого за ним утворилась заборгованість в розмірі 380840,00 грн. Додатково, за прострочення виконання зобовязання позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати у розмірі 107164,12 грн., та 3% річних у розмірі 23878,79 грн.

Провадження у справі порушено відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 3 квітня 2015 року та призначено справу до розгляду на 21 квітня 2015 року.

Відповідно до ухвали суду від 21 квітня 2015 року розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено на 19 травня 2015 року.

Ухвалою суду від 19 травня 2015 року провадження у справі №911/1420/15 зупинено до розгляду повязаної з нею справи №911/1863/15.

Ухвалою суду від 4 серпня 2015 року провадження у справі №911/1420/15 поновлено та призначено розгляд справи на 19 серпня 2015 року.

У судовому засіданні 19 серпня 2015 року на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 2 вересня 2015 року.

28 серпня 2015 року представником позивача через канцелярію суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача 412840,00 грн. основного боргу, 29191,62 грн. 3% річних та 209673,37 грн. інфляційних втрат.

На підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України судом частково прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Судом розпочато розгляд справи по суті 21 квітня 2015 року, про що зазначено в протоколі судового засідання від 21 квітня 2015 року.

Заяву про збільшення розміру позовних вимог подано позивачем 28 серпня 2015 року, тобто, після початку розгляду судом справи по суті.

Як вбачається із заяви про збільшення розміру позовних вимог, розмір позовних вимог збільшився у звязку з тим, що позивач у період з березня 2015 року по червень 2015 року (включно) надав відповідачу послуги, передбачені умовами договору про надання послуг від 1 листопада 2010 року.

Під збільшенням чи зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких виражається позовна вимога (збільшення чи зменшення ціни позову, збільшення чи зменшення кількості товару тощо). Під зміною розміру позовних вимог не можна розуміти заявлення ще однієї чи кількох вимог додатково до викладених у позовній заяві - така дія кваліфікується як зміна предмета позову.

Отже, заявлення до стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 32000,00 грн. є зміною предмету позову, оскільки, зазначений період виникнення заборгованості, а саме, з березня 2015 року по червень 2015 року (включно), не був заявлений позивачем у первісній позовній заяві.

Також, судом не прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 61970,53 грн. та 3% річних у розмірі 5475,83 грн., які нараховані позивачем на суму боргу, що виник у період з березня 2015 року по червень 2015 року (включно).

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

2 вересня 2015 року відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агровіта -ІР» (за договором виконавець) та Комунальним госпрозрахунковим підприємством «Мислін» (за договором замовник) 1 листопада 2010 року укладено договір про надання послуг.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що замовник доручає. А виконавець приймає на себе зобовязання по водопостачанню замовника та водовідведенню стічних вод із каналізаційних мереж замовника в очисні споруди ТОВ «Агровіта-ІР».

Пунктом 2.1 договору встановлено, що вартість послуг по водовідведенню складає 4,00 грн. за 1 куб.м. прийнятих стічних вод.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що оплата здійснюється на підставі рахунків виконавця та актів виконаних робіт до 10 числа кожного місяця.

Згідно пункту 5.1 договору, розрахунки за послуги здійснюються на підставі акту виконаних робіт, який підписують повноважні представники сторін.

Відповідно до пункту 7.1 договору, договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2010 року. У разі відсутності протиріч і письмових заяв про припинення дії договору його дія продовжується на той самий термін на тих же умовах (п. 7.5 договору).

В матеріалах справи відсутні відповідні повідомлення сторін щодо припинення дії договору та відсутні письмові заперечення щодо пролонгації договору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на день прийняття рішення у справі, договір про надання послуг від 1 листопада 2010 року є чинним, а його положення та умови є обовязковими для виконання сторонами.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач в період з листопада 2010 року по січень 2015 року (включно) надав відповідачу послуги з водовідведення, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунками-фактурами (том 1, а.с. 20-121) на загальну суму 415240,00 грн.

Зазначені акти підписано представниками сторін та скріплено печатками підприємств позивача та відповідача.

За надані позивачем послуги відповідач розрахувався частково, а саме, сплатив на користь позивача 34400,00 грн.

Оскільки, відповідач не повністю розрахувався з позивачем за виконанні роботи, за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 380840,00 грн.

Судом оглянуто оригінали документів, залучених до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Станом на день прийняття рішення у справі відповідач не виконав умови договору. Зазначений факт відповідачем не спростовано. Розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи.

Проте, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 380840,00 грн. підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Під час судового розгляду відповідачем було заявлено суду про пропуск позивачем строку позовної давності та про застосування позовної давності у даній справі.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 2 квітня 2015 року, що підтверджується відтиском печатки господарського суду Київської області на титульній сторінці позовної заяви.

Отже, початок перебігу позовної давності у даній справі настав 10 грудня 2010 року (відповідно до пункту 2.3 договору) та сплив 2 квітня 2012 року.

Таким чином, заявлені до стягнення з відповідача грошові кошти у розмірі 101840,00 грн. (за надані позивачем послуги за період з 1 листопада 2010 року по лютий 2012 року) задоволенню не підлягають, у звязку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що до стягнення з відповідача підлягають грошові кошти у розмірі 279000,00 грн. (за надані позивачем послуги за період з березня 2012 року (оскільки, обовязок відповідача оплатити акт №ОУ-0000007 за березень 2012 року, відповідно до пункту 2.3 договору, виник 10 квітня 2012 року) по січень 2015 року (включно).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку з тим, що відповідачем заявлено про сплив позовної давності у даній справі, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, яку судом прийнято до розгляду частково) інфляційних втрат у розмірі 147702,84 грн. та 3% річних у розмірі 23685,79 грн. підлягають частковому задоволенню, а саме, 3% річних у розмірі 12324,72 грн. (за період з 10 квітня 2012 року по 16 березня 2015 року) та інфляційні втрати у розмірі 104155,00 грн. (за період з 10 квітня 2012 року по 16 березня 2015 року).

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Оскільки, позивачем внесено судовий збір в більшому розмірі (у звязку з частковим прийняттям до розгляду заяви поро збільшення розміру позовних вимог), ніж встановлено законом, судовий збір у розмірі 1988,94 грн. підлягає поверненню з Державного бюджету України.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального госпрозрахункового підприємства «Мислін» (08110, Київська область. Києво-Святошинський район, с. Михайлівка-Рубежівка, вул. Шкільна, 1, код 30514378) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агровіта-ІР» (08200, АДРЕСА_1) 279000 (двісті сімдесят дев'ять тисяч) грн. 00 коп. заборгованості, 12324 (дванадцять тисяч триста двадцять чотири) грн. 72 коп. 3% річних, 104155 (сто чотири тисячі сто пятдесят пять) грн. 00 коп. інфляційних витрат та 7909 (сім тисяч девятсот дев'ять) грн. 59 коп. судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 7 вересня 2015 року

Суддя Д.Г. Заєць