ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2015 р. Справа №917/1532/15

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116

до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, Полтавська область,36022

про стягнення 1 837 646,55 грн. пені за договором від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609

Суддя Тимощенко Оксана Миколаївна

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. №84/16 від 12.08.2015 року

від відповідача: ОСОБА_2 дов. №10-74/2111 від 23.02.2015 року

Рішення приймається після оголошеної перерви в судовому засіданні 06.08.2015 року на підставі ст. 77 ГПК України.

В судовому засіданні 01.09.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частину рішення та повідомив дату складання повного тексту рішення згідно ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява стягнення 1 837 646,55 грн. пені за договором від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609.

Представник позивача в судовому засіданні 06.08.2015 року виклав зміст позовних вимог, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі та заперечував проти задоволення клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки строк позовної давності переривався.

06.08.2015 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує посилаючись на те, що предметом даного позову є стягнення 1 837 646,55 грн. пені за договором від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609, щодо якої сплив строк позовної давності, встановлений п. 9.3. договору від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609. Разом з відзивом відповідачем подано клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 1 837 646,55 грн. пені за договором від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 (арк. с. 96-97,99-100).

Представник відповідача в судовому засіданні 06.08.2015 року проти задоволення позову заперечував та підтримав клопотання про застосування строків позовної давності.

01.09.2015 року від позивача до суду надійшли письмові заперечення на клопотання відповідача про застосування строку позовної давності (арк. с. 117-118).

01.09.2015 року від відповідача надійшло клопотання про зменшення штрафних санкцій на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України (арк. с. 122-125).

Представник відповідача в судовому засіданні 01.09.2015 року підтримав клопотання про зменшення розміру пені до 1000,00 грн.

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечував та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази, суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 26.11.2014 року по справі № 18/1427/12 позовні вимоги за первісним позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" про стягнення заборгованості по договору №06/10-2586-ТЕ-24/3609 від 20.12.2010р. в розмірі 9 806 342,24 грн., пені в розмірі 740 947,61 грн., 336 884,27 грн. інфляційних нарахувань, 3% річних в розмірі 445 641,70 грн. були задоволені частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 518 663,33 грн. пені, 336 884,27грн. інфляційних нарахувань, 3% річних в розмірі 445 641,70 грн. та 8 656,91 грн. судового збору. Позовні вимоги за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про визнання недійсним пункту 9.3. Договору поставки природного газу №06/10-2586-ТЕ-24/3609 від 20.12.2010р. було задоволено частково, визнано недійсним пункт 9.3 договору поставки природного газу №06/10-2586-ТЕ-24/3609 від 20.12.2010р. укладеного між ПАТ "Полтаваобленерго" та Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", в частині нарахування неустойки за шість місяців, що передують моменту звернення за шість місяців з претензією або позовом та стягнуто з Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" 860,25 грн. судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 року рішення господарського суду Полтавської області від 26.11.2014 року по справі №18/1427/12 скасовано в частині задоволення первісних позовних вимог про стягнення 518 663,33 грн. пені та прийнято в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначених вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду від 04.06.2015 року рішення господарського суду Полтавської області від 26.11.2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 року у справі №18/1427/12 в частині відмови в стягненні з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 1 839 209,80 грн. пені залишено без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Даними судовими рішеннями встановлено наступне.

Між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (позивач за первісним позовом по справі; відповідач за зустрічним позовом; постачальник за Договором) та Публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго" (відповідач за первісним позовом; позивач за зустрічним позовом по справі; покупець за Договором) 20.12.2010р. був укладений договір поставки природного газу №06/10-2586ТЕ-24/3609 (далі -договір).

За умовами даного Договору ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" зобов'язався поставити ПАТ "Полтаваобленерго" імпортований газ, а ПАТ "Полтаваобленерго" зобов'язався прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

При укладенні договору сторони узгодили, що постачальник передає покупцеві з 01.01.2011р. по 31.12.2011р. природний газ з урахуванням вартості його транспортування обсягом до 107 400 тис. куб. м. в тому числі по місяцях (п.п.1.2. Договору).

Ціна за 1000 куб. м. природного газу становить 840,169 грн. є 1 309,20 грн.

Згідно п.п. 4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом поетапної оплати у наступному порядку:

- перша оплата в розмірі 34 відсотків від вартості запланованих місячних обсягів постачання газу проводиться не пізніше 10 числа місяця поставки;

- подальші оплати проводяться плановими платежами по 33 відсотки від вартості запланованих місячних обсягів постачання газу до 20 та 30 (31) числа місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу здійснюються на підставі акта приймання-передачі газу до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як було встановлено судами при розгляді справи № 18/1427/12, на виконання умов Договору позивачем протягом січня - вересня 2011року було поставлено природний газ на загальну суму 89 949 895,20 грн.

Пунктом 6.1.1 Договору передбачений обов'язок покупця своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений газ.

Однак відповідач свої зобов'язання по Договору щодо оплати газу у визначені строки не виконав, розрахувавшись частково за одержаний природний газ в розмірі 80 143 552,96 грн., у зв'язку з чим його заборгованість по оплаті за спожитий природний газ на час подання позову у даній справі складала 9 806 342,24 грн.

Вказана заборгованість була погашена відповідно до положень статті 203 Господарського кодексу України та статті 601 Цивільного кодексу України шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог (заява від 15.08.2012 р. № 02-9/9219), у зв'язку з чим позивачем за первісним позовом було зменшено позовні вимоги на суму основного боргу заявою від 17.06.2013 р. вх№8541.

Отже, в своїх рішеннях суди встановили факт виникнення між сторонами зобов'язань, зокрема, у позивача щодо поставки природного газу, а у відповідача - щодо його прийняття та оплати. Також суди встановили порушення відповідачем своїх зобов'язань по Договору від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 щодо оплати газу у визначені в договорі строки.

В рамках даної справи позивач просить суд стягнути з відповідача 1 837 646,55 грн. пені за період з 21.02.2011 року по 23.03.2012 року на підставі пункту п. 7.3.1. договору та ч. 6 ст. 232 ГК України.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарського суду у справі №118/1427/12 та встановлені у ньому факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

Отже, рішеннями суду у справі № 18/1427/12 встановлено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання в рамках договору № 06/10-2586-ТЕ-24/3609.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що у разі порушення покупцем умов п.4.1 договору, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Також в пункті. 9.3 договору сторони погодили, що строк позовної давності за цим договором та до вимог про стягнення неустойки встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 1 837 646,55 грн. за період з 21.02.2011 року по 23.03.2012 року.

06.08.2015 року від позивача надійшло клопотання про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 1 837 646,55 грн. пені за договором від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 (арк. с. 96-97), обґрунтоване тим, що строк позовної давності щодо стягнення пені за період з лютого 2011 року по березень 2012 року встановлений в пункті 9.3. договору від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 сплив.

При вирішенні даного клопотання суд виходив з наступного.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення розміру позовної давності укладається в письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України).

В пункті. 9.3 договору від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 сторони погодили, що строк позовної давності за цим договором та до вимог про стягнення неустойки встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Статтею 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як зазначено судом вище, факт прострочення відповідачем грошових зобов'язань, що виникли на підставі договору від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609, встановлений рішенням господарського суду Полтавської області від 26.11.2014 року яке частково залишене без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.03.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2015 по справі 18/1427/12.

Позовну заяву про стягнення з відповідача основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних за Договором від 20.12.2010 року № 06/10-2586-ТЕ-24/3609, подано позивачем до господарського суду Полтавської області 18.07.2012, про що свідчить фіскальний чек № 6234 від 18.07.2012 (арк. с. 120 ). Таким чином, після звернення з даним позовом строк позовної давності щодо пені перервався і почав перебіг заново.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з поштового штампу на конверті (арк. с. 83) позовна заява по даній справі подана позивачем 17.07.2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Таким чином, з огляду на те, що строк позовної давності щодо позовних вимог у даній справі переривався у зв'язку з поданням позивачем позову, розглянутого у межах справи № 18/1427/12 та розпочався заново, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності судом відхиляється.

01.09.2015 року від відповідача надійшло клопотання про зменшення штрафних санкцій, а саме пені до 1000,00 грн. на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України (арк. с. 122-125).

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечував.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені суд приймає до уваги наступне.

Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора.

Крім того, як необхідність використання права на зменшення розміру штрафних санкцій так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Частина 3 статті 83 ГПК України надає господарському суду право, ухвалюючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Як встановлено судами в рамках справи 18/1427/12, відповідач здійснював часткові платежі в рахунок погашення заборгованості за договором № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 від 20.12.2010 р. та повністю погасив заборгованість шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог (заява від 15.08.2012 р. № 02-9/9219).

Також судом береться до уваги посилання відповідача на те, що отриманий відповідачем газ за договором № 06/10-2586-ТЕ-24/3609 від 20.12.2010 р. г постачався виключно для надання населенню та релігійним організаціям послуг з опалення та гарячого водопостачання. Споживачі, особливо підприємства житлово-комунальної сфери, бюджетні установи та населення, постійно мають значну заборгованість за спожиті електричну і теплову енергії. Дана інформація про здійснення розрахунків за спожиту електричну та теплову енергію по групам споживачів підтверджується формою № 1-16-енерго за травень 2013 року, за червень 2013 року, за грудень 2013 року, за лютий 2014 року, за квітень 2015 року (арк. с. 133-137). Відповідачем проводиться примусове стягнення заборгованості у споживачів за спожиту електричну і теплову енергію через державну виконавчу службу, що підтверджується постановами про відкриття виконавчого провадження (арк. с. 138-149).

Крім того, судом також приймається до уваги те, що сума основного боргу погашена, інтереси позивача захищені також нарахованими річними та інфляційними, які стягнуті судом на користь позивача в рамках справи 18/1427/12, тому суд, керуючись п. 3 ст. 83 ГПК України, вважає за можливе зменшити розмір нарахованої пені. При цьому суд вважає неспіврозмірним розмір, до якого відповідач просить суд зменшити пеню (1000 грн.), а тому, враховуючи також і інтереси позивача, суд зменшує розмір пені на 50 % до 918 823,28 грн.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 918 823,28 грн. пені обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р., судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки.

Судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується йому за рахунок відповідача відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43,49, п.3. ст. 83, ст. ст. 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, Полтавська область,36022, р/р 5071, банк ПРУ КБ "Приватбанк", МФО 331401, ідентифікаційний код 00131819) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116, р/р7 в АБ "Укргазбанк", м. Київ, МФО 320478, ідентифікаційний код 31301827) 918 823,28 грн. пені, 36 753,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 04.09.2015 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією