ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2015 р. Справа № 922/2820/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Слободін М.М. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Цвірі Д.М.

за участю представників сторін:

прокурора - Ногіна О.М., посвідчення № 032167 від 11.02.2015

позивача - Тимошенко Г.Ю., дов.

1-го відповідача - Мухі А.І., дов. б/н від 10.08.2015

2-го відповідача - Ярової Л.Л., дов. № 01-49/1081 від 17.03.2015

3-ї особи (2) - Єрема Д.С., дов. від 22.04.2015

3-х осіб (1, 3) - не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області (вх. № 4205 Х/3 на рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 року у справі № 922/2820/15

за позовом Прокурора Дергачівського району Харківської області м. Дергачі в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації м. Харків,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, м. Харків, 2. Харківське обласне управління водних ресурсів, м. Харків,

3. Відділ Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області, м. Дергачі

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Поплавок", м. Харків,

2. Дергачівської районної державної адміністрації, м. Дергачі

про визнання недійсними розпорядження та договору оренди

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року прокурор Дергачівського району Харківської області в інтересах держави, в особі Харківської обласної державної адміністрації (позивач) звернувся до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Поплавок", м. Харків (перший відповідач), Дергачівської районної державної адміністрації, м. Дергачі (другий відповідач), в якому просив суд:

- Визнати недійсним розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації від 20 жовтня 2008 року №1405 про передачу в оренду земельної ділянки водного фонду площею 45, 7002 га TOB "Поплавок" на території Слатинської селищної ради за межами населеного пункту в урочищі с. Коробки.

- Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки між Дергачівською районною державною адміністрацією та TOB «Поплавок» від 11 грудня 2008 року про передачу земельної ділянки загальною площею 45,7002 га, який зареєстрований 23.12.2008р. за № 49 .

- Витребувати у TOB «Поплавок» на користь держави в особі Харківської обласної державної адміністрації земельну ділянку водного фонду площею 45,7002, яка знаходиться на території Слатинської селищної ради за межами населеного пункту, в урочищі с. Коробки.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.07. 2015 (суддя Аюпова Р.М.) у позові відмовлено.

Заступник прокурора Харківської області з рішенням господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована посиланням на неправильне застосування судом першої інстанції норм ст.ст. 116, 122, 203, 215, 216 Земельного кодексу України, ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 51 Водного кодексу України, а також порушенням судом норм процесуального права. При цьому скаржник зазначає, що земельна ділянка всупереч вимог ст. 122 Земельного кодексу України була передана в оренду за відсутності необхідного обсягу повноважень щодо розпорядження спірними землями, спірне розпорядження голови Дергачівської РДА, а також договір оренди земельної ділянки від 11.12.2008 підлягають визнанню незаконними та недійсними, як такі, що суперечать ч. 1 ст. 203 ЦК України. Крім того, заступник прокурора Харківської області вважає необґрунтованим застосування до спірних правовідносин ст. 261 ЦК України.

Харківське обласне управління водних ресурсів надало відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що в апеляційній скарзі заступником прокурора Харківської області не наведено правових підстав для визнання недійсним спірного розпорядження та відсутні підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Поплавок" надало відзив на апеляційну скаргу, а також додаткові пояснення по справі, в яких зазначає про необґрунтованість позовних вимог, посилаючись при цьому на те, що прокурором здійснено незаконне представництво інтересів Харківської обласної державної адміністрації та обрано невірний спосіб захисту порушених інтересів держави. Відповідач вказує на те, що земельна ділянка була передана в оренду на підставі спірного розпорядження та договору оренди у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, зокрема ст. 122 Земельного кодексу України.

Позивач надав пояснення по справі, в яких підтримує апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області у повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі, та вважає рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 по справі № 922/2820/15 таким, що підлягає скасуванню.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши пояснення прокурора та присутніх представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, в ході вивчення прокуратурою області стану додержання вимог земельного законодавства на території Дергачівського району встановлено, що розпорядженням Дергачівської РДА (другий відповідач) про передачу в оренду земельної ділянки водного фонду TOB «Поплавок» (перший відповідач) від 20.10.2008р. № 1405 передані у тимчасове користування на умовах оренди TOB «Поплавок» в оренду земельну ділянку водного фонду загальною площею 45,7002 га , в тому числі під водою - 34, 0000 га, ріллі - 1, 8498 га, пасовища - 5,1899 га, чагарників - 2,3445, під гідротехнічними спорудами - 0, 7237 га, заболочені землі - 1,5923 га, на території Слатинської селищної ради за межами населеного пункту для вирощування товарної риби і спортивного та любительського рибальства строком на 50 років.

Між Дергачівською РДА та TOB «Поплавок» на підставі вказаного розпорядження 11.12.2008 укладений договір оренди строком на 50 років земельної ділянки загальною площею 45,7002 га, в тому числі: під водою 34,0000 га, ріллі - 1, 8498 га, пасовища - 5,1899 га, чагарників - 2,3445, під гідротехнічними спорудами - 0, 7237 га, заболочені землі - 1,5923 га, який 23.12.2008р. зареєстрований в Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що в Державному реєстрі земель зроблено запис.

Звертаючись до господарського суду із даним позовом, прокурор Дергачівського району Харківської області в обґрунтування заявлених вимог, послався на те, що Дергачівська райдержадміністрація не мала повноважень розпоряджатися земельною ділянкою із земель державної власності для таких потреб як товарне риборозведення («вирощування товарної риби, організація спортивного та любительського рибальства»). Прокурор вважає, що головою Дергачівської районної державної адміністрації при винесенні розпорядження від 20.10.2008р. № 1405 перевищені межі компетенції щодо розпорядження землями державної власності та за відсутності повноважень продовжений термін дії договору оренди землі та фактично передана в оренду земельна ділянка, розпоряджатися якою, станом на 20.10.2008р., мала право виключно Харківська обласна державна адміністрація на підставі ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України.

Вирішуючи даний господарський спір суд першої інстанції, виходячи з аналізу ст.ст. 4, 5, 59, 116, 122 - 126, 152 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла станом на час укладання спірного договору), ст.ст. 13, 15 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 1, 2 14, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст.ст. 1-5, 51 Водного кодексу України, дійшов висновку про те, що при винесені розпорядження, голова Дергачівської районної адміністрації від 20.10.2008 №1405 про передачу в оренду земельної ділянки водного фонду площею 45,7002 га ТОВ «Поплавок» на території Слатинської селищної ради, за межами населеного пункту в урочищі с. Коробки, не перевищив межи компетенції щодо розпорядження землями державної власності та діяв в межах повноважень, наданих йому діючим, на той час, законодавством. Також, судом встановлено, що спірний договір оренди погоджено з підвідомчою організацією Харківського облводресурсів в порядку ст.ст. 51, 85 Водного кодексу України. За таких обставин, доводи прокурора щодо нікчемності оспорюваних ним розпорядження та договору оренди суд визнав необґрунтованими.

Водночас місцевий господарський суд щодо заяв відповідачів про застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст. 261, 267 ЦК України, зазначив про те, що Харківська обласна державна адміністрація, в інтересах якої подано позов, як контролюючий орган Дергачівської районної державної адміністрації повинна була знати про існування договору оренди водного об'єкту, як передбачено ст. 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", а отже, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатись про існування договору оренди водного об'єкту саме позивач, а не прокурор.

Проте, суд першої інстанції відмовив у задоволені позову не у зв'язку з застосуванням позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

З даними висновками повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та наявним матеріалами, що є у справі, їм дана правильна та повна правова оцінка.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно приписів частини 1 статті 14 Конституції України, частини статті 1 Земельного кодексу України, земля - є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельним кодексом України встановлюється порядок володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у комунальній та державній власності.

Згідно статті 148 ГК України, земля - є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою, відповідно до Земельного кодексу України та інших законів.

За статтею 2 ЗК України, земельними відносинами - є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами, в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами землі в межах території України, земельні ділянки на права на них, у тому числі на земельні паї (частки).

В силу частини 1 статті 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими, відповідно до них, нормативно-правовими актами, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюються в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Відповідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Також, згідно з частиною 1 статті 124 ЗК України (у відповідній редакції) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

На підставі ч. 2 статті 125 ЗК України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (частина 2 статті 126 ЗК України).

Відповідно до ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки, наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За приписами ст. 1 ЗУ "Про оренду землі" та ст. 93 ЗК України, оренда землі - це, засноване на договорі, строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 6 ЗК "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 ЗУ "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 ЗУ "Про оренду землі" визначено перелік істотних умов договору оренди землі. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до статті 4 ЗУ "Про оренду землі", орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності є районні, обласні Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Статтею 13 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди, суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду, згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України, з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це, судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а, отже, й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Судом встановлено, що сторони, за спірним договором оренди землі, дійшли згоди з усіх його істотних умов, які визначені ст. 15 ЗУ "Про оренду землі".

Статтею 17 ЗК України (у відповідній редакції) визначено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону; за пунктом 12 Перехідних положень розділу Х ЗК України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження по розпорядженню землями в межах населених пунктів, окрім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.

Згідно зі статтею 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Статтею 122 ЗК України (в редакції на час укладення спірного договору) передбачено повноваження органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у власність або у користування.

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації", місцева державна адміністрація - є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація, в межах своїх повноважень, здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Визначено, що ст. 2 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації", місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують: 1) виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня, 2) законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян, 3) виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національного-культурного розвитку, 4) підготовку та виконання відповідних бюджетів, 5) звіт про виконання відповідних бюджетів та програм, 6) взаємодію з органами місцевого самоврядування, 7) реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень.

Статтею 14 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" врегульовано підстави здійснення місцевими державними адміністраціями повноважень інших органів, зокрема, місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами; передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня в межах, визначених законами України, вправі лише Кабінет Міністрів України.

За ст. 6 цього Закону, актом місцевої державної адміністрації, який видається головою адміністрації, є розпорядження.

Відповідно до приписів статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України, землі України, за основним цільовим призначенням, поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, відповідно до їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина 2 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами.

Згідно зі ст. 59 ЗК України, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Правовий режим земель водного фонду визначається в комплексі з правовим режимом водних відносин, які є водно - земельними відносинами і виступають єдиним комплексним об'єктом правового регулювання та регулюються, як Земельним кодексом України, так і Водним кодексом України.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗК України, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Частинами 4, 5 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) встановлено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, із земель водного фонду, можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.

Згідно ст. 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Отже способом волевиявлення державної адміністрації, яка здійснює розпорядження власністю від імені держави, щодо регулювання земельних відносин є прийняття головою відповідної адміністрації розпорядження.

Суд зазначає, що за змістом статті 1 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, звертаючись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Наведене свідчить про те, що передумовою для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Відповідно до ст. 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 51 ВК України (у редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень) у користування на умовах оренди водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Орендодавцями водних об'єктів (їх частин) місцевого значення є Верховна Рада Автономної Республіки Крим і обласні Ради.

Окремі повноваження щодо надання водних об'єктів (їх частин) місцевого значення в користування Верховна Рада Автономної Республіки Крим та обласні Ради можуть передавати відповідним органам виконавчої влади на місцях чи іншим державним органам.

Орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є: Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації.

Розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ст. 5 ВК України, всі водні об'єкти поділяються на два види, кожен із яких має відповідний правовий режим: водні об'єкти загальнодержавного і місцевого значення.

До водних об'єктів загальнодержавного значення належать: внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів; підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; водні об'єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.

До водних об'єктів місцевого значення належать: поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об'єктів загальнодержавного значення; підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

Тим більше, що наказом Державного комітету України по водному господарству від 03.06.1997 за № 41 "Про затвердження Переліку річок та водойм, що віднесені до водних об'єктів місцевого значення" (в редакції на момент прийняття спірного розпорядження) на підставі вимог ст.5 розділу 1 ВК України та постанов Кабінету Міністрів України від 08.02.1994р. 75 "Про затвердження Порядку справляння плати за спеціальне використання прісних водних ресурсів і тимчасових нормативів плати за їх спеціальне використання" та від 08.02.1997р. 164 "Про встановлення нормативів плати за спеціальне використання водних ресурсів" затверджений Перелік річок та водойм, що віднесені до водних об'єктів місцевого значення, з якого вбачається, що спірний об'єкт водного фонду не відносений до водних об'єктів місцевого значення, а, отже, є водним об'єктом загальнодержавного значення.

У свою чергу, п. 3 ст. 122 ЗК України (у відповідній редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених ч. 7 цієї статті.

З аналізу змісту зазначеного пункту статті вбачається, що до повноважень районних державних адміністрацій належить повноваження щодо передачі земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами 4, 7 цієї статті, у власність або у користування за межами населених пунктів для ведення водного господарства.

У спірному розпорядженні Дергачівської районної адміністрації від 20.10.2008 № 1405 про передачу в оренду земельної ділянки водного фонду площею 45,7002 га ТОВ «Поплавок» на території Слатинської селищної ради за межами населеного пункту в урочищі с. Коробки зазначено, для якого виду використання надається вказана земельна ділянка, а саме: для вирощування товарної риби і спортивного та любительського рибальства, а не за рахунок якої категорії земель здійснюється ведення земельної ділянки.

Таким чином, оскільки види використання даної спірної земельної ділянки чітко визначені розпорядженням, то слід дійти висновку про те, що надання даної спірної ділянки у користування ТОВ «Поплавок» кореспондується з повноваженнями Дергачівської районної адміністрації, визначених ст. 122 ЗК України.

З зазначеного вбачається, що при винесені розпорядження, голова Дергачівської районної адміністрації від 20.10.2008р. №1405 про передачу в оренду земельної ділянки водного фонду площею 45,7002 га ТОВ «Поплавок» на території Слатинської селищної ради, за межами населеного пункту в урочищі с. Коробки, не перевищив межи компетенції щодо розпорядження землями державної власності та діяв в межах повноважень, наданих йому діючим, на той час, законодавством.

Суд критично оцінює посилання прокурора на те, що Дергачівська районна державна адміністрація, станом на 20.10.2008, не мала повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою із земель державної власності для таких потреб, як товарне риборозведення («вирощування товарної риби, організація спортивного та любительського рибальства») з огляду на те, що рибне господарство, за своїм змістом, є галузь економіки, завдання та сутність якої є частиною більш широкого поняття водного господарства. Таке співвідношення цих понять однозначно випливає з приписів ст. 1 ЗУ «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорона водних біоресурсів» та Концепції водного господарства України, затвердженої Постановою ВРУ від 14.01.2000р. № 1390-14.

Водночас суд зазначає, що ведення водного господарства здійснюється органами Держводагентствами, якими здійснюються заходи щодо забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії і ліквідація її наслідків.

Судом встановлено, що в порядку ст.ст. 51, 85 ВК України, 59 ЗК України спірний договір оренди погоджено з підвідомчою організацією Харківського облводресурсів (третя особа).

З матеріалів справи вбачається, що підвідомчою організацією Харківського облводресурсів - Краснокутським МУВГ, відповідно до Постанови КМУ від 26.10.2011р. № 1101, укладались з ТОВ «Поплавок» договори щодо здійснення спільної діяльності, з метою утримання в належному стані об'єкта, що розташований на земельній ділянці, яка перебуває в оренді останнього. Також, за ініціативою першого відповідача, з підвідомчою організацією Харківського облводресурсів - Краснокутським МУВГ також було укладено 02.04.2015р. договір про надання послуг.

Дослідивши умови договору оренди земельної ділянки від 11.21.2008 року, укладеного між Дергачівської районної адміністрації та ТОВ «Поплавок», колегія суддів зазначає, що умови договору оренди та порядок його укладення повністю відповідають положеннями земельного законодавства та не суперечить їм.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Однак, прокурором не доведено, що спірний договір укладено з порушенням приписів чинного законодавства, у тому числі Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірний договір може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес іншою особою порушено та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права, в свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і, у разі встановлення порушеного права, з'ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення відсутнє чи обраний позивачем спосіб захисту не відповідає, характеру порушеного права чи інтересу, суд має відмовити у позові.

Втім прокурор ані в місцевому господарському суді, ані в суді апеляційної інстанції не довів, яким чином права та/або інтереси позивача порушуються спірним правочином. Відсутні в матеріалах справи й інші докази, які б могли б привести суд до висновку про наявність таких порушень прав, інтересів позивача.

В даному випадку зміст договору та порядок його укладання не суперечить діючому законодавству, сторони при його укладенні дійшли згоди стосовно всіх істотних умов договору, та своїми діями щодо виконання умов договору підтвердили, те, що вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків. До того ж, судом встановлено наявність у Дергачівської районної адміністрації станом на 20.10.2008 повноважень для вирішення питання щодо передачі в оренду земельної ділянки водного фонду площею 45,7002 га ТОВ «Поплавок» на території Слатинської селищної ради, за межами населеного пункту в урочищі с. Коробки, а отже дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Вказані обставини прокурором будь-якими доказами не спростовані.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність обох необхідних умов для визнання договору недійсним (порушення права, інтересу позивача та порушення норми закону), а отже і про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача.

З урахування викладеного, відсутні правові підстави для задоволення вимог прокурора про визнання недійсним розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації від 20 жовтня 2008 року №1405 про передачу в оренду земельної ділянки водного фонду площею 45, 7002 га TOB "Поплавок" на території Слатинської селищної ради за межами населеного пункту в урочищі с. Коробки; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного між Дергачівською районною державною адміністрацією та TOB «Поплавок» від 11 грудня 2008 року про передачу земельної ділянки загальною площею 45,7002 га, який зареєстрований 23.12.2008р. за № 49 , та витребування у TOB «Поплавок» на користь держави в особі Харківської обласної державної адміністрації земельну ділянку водного фонду площею 45,7002, яка знаходиться на території Слатинської селищної ради за межами населеного пункту, в урочищі с. Коробки.

Крім того, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини при вирішенні питання щодо припинення права власності приватної особи на майно, внаслідок певних порушень, допущених з боку органу публічної влади при прийнятті рішення про передачу майна у власність, суд наголошує, що, навіть, якщо б Дергачівською районною адміністрацією Харківської області (органом виконавчої влади ) й були б допущені при прийнятті її головою спірного розпорядження, вони все одно не могли б бути підставою для позбавлення землекористування першого відповідача у справі, який не вчиняв жодних порушень та не знав і не міг знати про вірогідність певних порушень з боку другого відповідача при прийнятті її головою спірних розпоряджень.

Водночас, суд зазначає, що згідно із ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

При вирішенні спору судом взято до уваги те, що у ТОВ "Поплавок" на протязі 7 років відсутня заборгованість по орендній платі за спірним договором, що в свою чергу спростовує доводи прокурора щодо спричинення шкоди фінансовим інтересам держави.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес іншою особою порушено та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права, в свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і, у разі встановлення порушеного права, з'ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення відсутнє чи обраний позивачем спосіб захисту не відповідає, характеру порушеного права чи інтересу, суд має відмовити у позові.

В даному випадку, враховуючи підстави, з яких подано позов, колегія суддів вважає, що прокурором не доведено порушення прав та законних інтересів позивача з боку відповідачів.

Таким чином, факти, викладені в апеляційній скарзі заступника прокурора і його посилання на неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при розгляді справи, не знайшли свого підтвердження.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обставини справи були всебічно і повно досліджені господарським судом, а тому рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 по справі № 922/2820/15 відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а доводи заявника, з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись статтями статями 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.07.2015 по справі № 922/2820/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови підписано 07 вересня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Слободін М.М.

Суддя Гребенюк Н. В.