ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2015 р. Справа № 922/1156/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В., суддя Пуль О.А.,

при секретарі Катренко І.С.

за участю представників сторін:

прокурора - Ногіної О.М. (посвідчення №032167 від 11.02.2015р.),

позивача ОСОБА_1 (довіреність №01-53/819 від 06.02.2015р.),

першого відповідача - не зявився,

другого відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу прокуратури Харківської області (вх. №3138 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 05.05.15р. у справі № 922/1156/15

за позовом Прокурора Краснокутського району Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, м.Харків,

до 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Козіївка,

2) Краснокутської районної державної адміністрації, смт.Краснокутськ,

про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.05.2015р. (суддя Хотенець П.В.) відмовлено у позові про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації від 15 травня 2006 року № 221 "Про надання дозволу ФОП ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду на території Козіївської сільської ради", визнання незаконним та скасування розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації від 03 березня 2010 року № 65 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб в оренду ФОП ОСОБА_2 за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради", визнання незаконним та скасування розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації від 08 вересня 2010 року № 313 "Про надання в оренду ФОП ОСОБА_2 земельної ділянки зі ставком загальною площею 18,0138 га. терміном на 49 років для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради", визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року, укладеного між Краснокутською районною державною адміністрацією та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Харківській області 15 листопада 2011 року за № 00114 та про зобовязання фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 повернути Краснокутській районній державній адміністрації земельну ділянку загальною площею 18,0138 га., що використовується на підставі договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року, укладеного між Краснокутською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Харківській області 15 листопада 2011 року за № 00114.

Прокуратура Харківської області з рішенням місцевого господарського суду не погодилась та звернулась до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в частині визнання незаконними та скасування розпоряджень Краснокутської РДА №65 від 03.03.2010р., №313 від 08.09.2010р., визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 01.06.2011р. та зобовязання її повернути - задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Скарга обґрунтована тим, що земельна ділянка, всупереч вимог ст.122 Земельного кодексу України, передана в оренду за відсутності необхідного обсягу повноважень щодо розпорядження спірними землями, розпорядження голови Краснокутської РДА від 03.03.2010р. №65 та від 08.09.2010р. №313, а також договір оренди земельної ділянки від 01.06.2011р., підлягають визнанню незаконними та недійсними, оскільки зміст правочину, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, не може суперечити Цивільному кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

03.08.2015р. до суду від другого відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №11435), в якому другий відповідач проти апеляційної скарги заперечував та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Прокурор у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу (вх. №11368 від 30.07.2015р.) просив суд задовольнити апеляційну скаргу прокурора та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідачі у судове засідання не зявились, про причини не зявлення суд не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи ухвалою суду від 05.08.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника позивача, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

В лютому 2015р. прокуратура Краснокутського району Харківської області звернулась до господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та Краснокутської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації від 15 травня 2006 року № 221 "Про надання дозволу ФОП ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду на території Козіївської сільської ради", визнання незаконним та скасування розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації від 03 березня 2010 року № 65 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб в оренду ФОП ОСОБА_2 за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради", визнання незаконним та скасування розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації від 08 вересня 2010 року № 313 "Про надання в оренду ФОП ОСОБА_2 земельної ділянки зі ставком загальною площею 18,0138 га. терміном на 49 років для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради", визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року, укладеного між Краснокутською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Харківській області 15 листопада 2011 року за № 00114 та про зобовязання фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 повернути Краснокутській районній державній адміністрації земельну ділянку загальною площею 18,0138 га., що використовується на підставі договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року, укладеного між Краснокутською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, зареєстрований у відділі Держкомзему у Харківській області 15 листопада 2011 року за № 00114.

Позов обґрунтовано тим, що розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації від 15 червня 2006 року № 221 фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду на території Козіївської сільської ради.

Розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації від 03 березня 2010 року № 65 фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради.

У подальшому, розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації від 08 вересня 2010 року № 313 фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 було надано в оренду земельну ділянку загальною площею 18,0138 га. терміном на 49 років для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради.

На підставі розпорядження від 08 вересня 2010 року № 313 між Краснокутською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 01 червня 2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 18,0138 га, у тому числі: під гідротехнічними спорудами - 0,4025 га., водне дзеркало - 5,4349 га., пасовища - 11,8100 га., болота - 0,3664 га. Вказаний договір зареєстрований у встановленому законом порядку 15 листопада 2011 року за № 00114.

В п.1 договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року закріплено, що земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб.

Відповідно п.4 договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року земельна ділянка передається в оренду разом з гідротехнічною спорудою та ставком.

Відповідно до п.16 договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2011 року цільовим призначенням земельної ділянки є землі водного фонду.

Відповідно до п.17 договору оренди земельної ділянки умовами збереження стану обєкта оренди є: використання земельної ділянки з дотриманням вимог чинного законодавства; використання водних живих ресурсів лише після отримання в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у галузі охорони використання і відтворення тваринного світу (Держрибінспекції) дозволу на спеціальне використання водних живих ресурсів та використання земельної ділянки лише після страхування цивільної відповідальності субєктів господарювання за шкоду, яка може бути заподіяна аваріями на гідротехнічній споруді на термін згідно пункту 8 цього договору.

Як зазначено у позові, розпорядження та договір оренди, укладений на його виконання, зареєстровані у встановленому законом порядку, є незаконними і підлягають визнанню недійсними, що і стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Позивач у поясненнях (вх. №9352 від 11.03.2015р.) позов прокурора підтримав у повному обсязі.

Перший відповідач у відзиві на позовну заяву (вх.№13823 від 07.04.2015р.) проти заявлених позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись, зокрема, на пропуск прокурором строку позовної давності.

Другий відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. №13678 від 07.04.2015р.) проти заявлених позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись, зокрема, на пропуск прокурором строку позовної давності.

05.05.2015р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст.4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.1 ст.124 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до п.2 ст.125 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідно до п.2 ст.126 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

За приписами ст.1 Закону України "Про оренду землі" та ст.93 Земельного кодексу України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст.6 Закону України Про оренду землі, орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено перелік істотних умов договору оренди землі. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ст.4 Закону України Про оренду землі, орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності є районні, обласні Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Законом України "Про місцеві державні адміністрації" визначені повноваження державних адміністрацій, в тому числі і в галузі земельних відносин.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Відповідно до ст.17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.17-2 Водного кодексу України до компетенції обласних, Київської, Севастопольської міських державних адміністрацій, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить: видача дозволів на спеціальне водокористування; погодження проектів водоохоронних зон; вирішення інших питань у галузі регулювання водних відносин, визначених законом.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу; зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Пунктом 2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди, суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду, згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 Земельного кодексу України, з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної районної державної адміністрації повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а, отже, й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Відповідно до ст.17 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до п.12 Перехідних положень розділу Х Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження по розпорядженню землями в межах населених пунктів, окрім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.

Відповідно до ст.83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Статтею 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час укладення спірного договору) передбачено повноваження органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у власність або у користування.

Статтею 14 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" врегульовано підстави здійснення місцевими державними адміністраціями повноважень інших органів, зокрема, місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" актом місцевої державної адміністрації, який видається головою адміністрації, є розпорядження.

Відповідно до приписів ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обовязковими до виконання на відповідній території.

Підставами для визнання акта недійсним, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Як встановлено судом, всі розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації постійно розміщуються на офіційному сайті районної державної адміністрації, а також копії всіх розпоряджень голови Краснокутської районної державної адміністрації надсилаються на адресу прокурора Краснокутського району та голові Харківської обласної державної адміністрації. Будь-яких зауважень чи заперечень прокурора Краснокутського району та голови Харківської обласної державної адміністрації з моменту видання оскаржуваних розпоряджень до Краснокутської районної державної адміністрації не надходило.

Стаття 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачає право і обовязок обласної державної адміністрації скасовувати розпорядження голови районної державної адміністрації.

Однак, як свідчать матеріали справи, оскаржувані розпорядження не були скасовані головою Харківської обласної державної адміністрації.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що одним із способів захисту порушених прав суб'єктів господарювання є, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, серед способів захисту цивільних прав та інтересів судом визначено визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади та органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірного розпорядження) районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Обласні державні адміністрації, відповідно з ч.4 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу (частина 3 статті 124 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст.123 Земельного кодексу України, до клопотання про відведення земельної ділянки додаються, передбачені ч.5 ст.151 Земельного кодексу України документи, що обґрунтовують її розмір, призначення та місце розташування.

Відповідно до Закону України від 16.09.2008р. № 509-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" внесено зміни до п.1 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, а саме: пункт 1 доповнено абзацом третім наступного змісту: "У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об'єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 1 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів)".

Дію Закону № 509-VI від 16.09.2008р. було встановлено протягом року з дня набрання ним чинності, а згодом, із змінами, внесеними згідно із Законом №0949224-10 від 29.06.2010р., - протягом двох років.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону від 16.09.2008р. №509-VI (в редакції, чинній з 14.10.2008р. по 23.07.2010р.) було встановлено, що прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об'єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом.

Як свідчать матеріали справи, розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації № 221 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду земельних ділянок було винесено 15 червня 2006 року, тобто до набрання чинності законом України від 16 вересня 2008 року № 509-VI.

За таких обставин, посилання прокурора на порушення відповідачами ч.2 ст.124 та ст.134 Земельного кодексу України є необґрунтованими.

Також, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що посилання прокурора на порушення відповідачами ст.122 Земельного кодексу України є необґрунтованим, оскільки згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 травня 1999 року № 391-р центральним та місцевим органам виконавчої влади у взаємовідносинах з рибницьким та рибальськими, включаючи риболовецькі, господарствами, що займаються риборозведенням, вирощуванням товарної риби, виловом, переробкою та збутом власної рибопродукції (незалежно від організаційно-правових форм) виходити з того, що ці підприємства є сільськогосподарськими товаровиробниками.

Таким чином, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 травня 1999 року № 391-р підприємці та підприємства, що займаються риборозведенням та вирощуванням риби є сільськогосподарськими товаровиробниками, а тому надання земельних ділянок цим суб'єктам господарювання, відноситься до компетенції районної державної адміністрації.

Правовий статус орендаря земельної ділянки водного фонду, який проводить зариблення, вирощування, вилов риби згідно з чинним законодавством, обумовлений тим, що в цьому випадку у процесі використання на умовах оренди земельної ділянки водного фонду здійснюється підприємницька діяльність, повязана з вирощуванням та виловом товарної риби. Згідно із законодавством така діяльність відноситься до сільськогосподарської, а особа, що її здійснює, має статус сільськогосподарського товаровиробника.

Законом України Про землеустрій визначено, що цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Положеннями частини 1 статті 19 Земельного кодексу України, передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Таким чином, частиною першою статті 19 Земельного кодексу України встановлений вичерпний перелік категорій земель України за основним цільовим призначенням. Проте, у межах категорії земель, земельні ділянки поділяються за конкретним цільовим призначенням.

Процедура оформлення права користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності зі зміною її цільового призначення регламентована нормами Земельного кодексу України та Закону України Про землеустрій.

Так, відповідно до частини 2 статті 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зазначена норма Земельного кодексу України кореспондується з положенням статті 50 Закону України Про землеустрій, якою передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються, зокрема, у разі зміни цільового призначення земельних ділянок.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 в порядку статті 20 Земельного кодексу України був затверджений Порядок зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, який був чинний на момент здійснення спірних правовідносин.

Пунктом 4-6 зазначеного Порядку встановлено, що проект відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, складається державною або іншою землевпорядною організацією на замовлення власника земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується або перепогоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої замовник подає проектні матеріали відповідно до сільської, селищної, міської ради або до районної держадміністрації для прийняття рішення.

Відповідно до пункту 8 Порядку, районна держадміністрація розглядає подані проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться за межами населеного пункту, якщо така зміна пов'язана з наступним використанням цієї ділянки для сільськогосподарських потреб, ведення лісового і водного господарства, будівництва об'єктів, призначених для обслуговування членів територіальних громад району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, передають у власність або користування такі земельні ділянки (пункт 1 частини 2 статті 123 Земельного кодексу України).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, в межах їх повноважень, у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (п.1 ч.3 ст.123 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст.50 наведеного Закону проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта, подається також на погодження до органу містобудування та архітектури.

Як свідчать матеріали справи, на підставі розпорядження від 08 вересня 2010 року № 313 між Краснокутською районною державною адміністрацією та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 01 червня 2011 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 18,0138 га, у тому числі: під гідротехнічними спорудами - 0,4025 га., водне дзеркало - 5,4349 га., пасовища - 11,8100 га., болота - 0,3664 га. Вказаний договір зареєстрований у встановленому законом порядку 15 листопада 2011 року за № 00114.

За наявними земельно-обліковими даними, зазначена земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, представлена землями державної власності.

На підставі розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації за № 221 від 15 травня 2006 року першому відповідачу був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду на території Козіївської сільської ради.

Вказаний проект землеустрою, розроблений у відповідності до чинного законодавства.

Розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації № 65 від 03 березня 2010 року був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб в оренду першому відповідачу за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради.

Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України орендар набуває права використовувати земельну ділянку та обов'язку сплачувати орендну плату не з прийняття рішення компетентним органом про передачу її в оренду, а з договору оренди землі.

За таких обставин, спірні розпорядження голови Краснокутської районної адміністрації від 15 червня 2006 року № 221 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду на території Козіївської сільської ради та від 03 березня 2010 року № 65 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів на території Козіївської сільської ради (ненормативні акти), вичерпали свою дію після їх реалізації, шляхом укладення договору оренди землі.

Відповідно до п.17 договору оренди земельної ділянки умовами збереження стану обєкта оренди є: використання земельної ділянки з дотриманням вимог чинного законодавства; використання водних живих ресурсів лише після отримання в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у галузі охорони використання і відтворення тваринного світу (Держрибінспекції) дозволу на спеціальне використання водних живих ресурсів та використання земельної ділянки лише після страхування цивільної відповідальності субєктів господарювання за шкоду, яка може бути заподіяна аваріями на гідротехнічній споруді на термін згідно пункту 8 цього договору.

За таких обставин, доводи прокурора щодо відсутності такої істотної умови договору оренди землі, як умови збереження стану об"єкта оренди згідно вимог ст. 15 Закону України "Про оренду землі", спростовуються матеріалами справи.

Зважаючи на викладене посилання прокурора на нікчемність оспорюваних ним рішень та договору оренди земельної ділянки є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, тоді як законами України не встановлено недійсності (нікчемності) договору, укладеного на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке в подальшому визнане судом нечинним.

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобовязує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що будь-яких порушень чинного законодавства в розпорядженні голови Краснокутської районної державної адміністрації № 221 від 15 червня 2006 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі ставком для подальшого надання в оренду земельних ділянок та розпорядженні голови Краснокутської районної державної адміністрації № 65 від 03 березня 2010 року про затвердження проекту землеустрою відведення земельної ділянки зі ставком для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів, а також розпорядженні голови Краснокутської районної державної адміністрації № 313 від 08 вересня 2010 року про надання фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки загальною площею 18,0138 га., терміном на 49 років для рибогосподарських потреб за межами населених пунктів не вбачається.

Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Обєднаного Королівства» (заява №44277/98) від 24.06.2003р. при розгляді справи Європейський суд виходив з того, що передбачене договором оренди право орендаря на продовження цього договору має економічну цінність і юридично належить орендарю (тобто, укладаючи договір оренди, орендар обґрунтовано розраховував на продовження договору оренди). У звязку з цим Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що майнове право орендаря, передбачене договором оренди, є «власністю» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і підлягає застосуванню при здійсненні захисту цих майнових прав.

Згідно пункту 30 вказаного рішення Суду вилучення у заявника права володіння, раніше наданого державною установою, є порушенням Конвенції, навіть якщо державна установа не мала повноважень надавати заявнику право володіння майном згідно національного законодавства.

Виходячи з цих міркувань, Європейський Суд визнав, що в цій справі відбулося непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, і тому констатував, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.4.1 Постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Відповідно до п.4 ст.268 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011р. №4176-VI, який набрав чинності з 15.01.2012р., протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

За таких обставин, строк позовної давності для звернення з даним позовом закінчився 15.01.2015р., а як свідчать матеріали справи, прокурор звернувся до суду з позовом 23.02.2015р., що підтверджується поштовим конвертом (а.с.23), тобто з пропущенням строку позовної давності.

Враховуючи те, що першим та другим відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, тому рішення господарського суду Харківської області від 05.05.15р. у справі № 922/1156/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокуратури Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.05.15р. у справі № 922/1156/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 07.09.2015р.

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Лакіза В.В.

Суддя Пуль О.А.