РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2015Справа №910/16616/15

За позовом Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Терра"

До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

Про стягнення 55 288,71 грн.

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Терра" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 55 288,71 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.07.2015 р. порушено провадження у справі № 916/16616/15 , розгляд справи призначено на 14.07.2015 р.

У судове засідання 14.07.2015 р. представники сторін не з?явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

У зв'язку з нез'явленням у судове засідання представників сторін, невиконанням вимог ухвали суду, суд відповідно до ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 11.08.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

У судове засідання 11.08.2015 р. представники сторін повторно не з?явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

У зв'язку з нез'явленням у судове засідання представників сторін, невиконанням вимог ухвали суду, суд відповідно до ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 31.08.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

У судове засідання 31.08.2015 р. представники сторін повторно не з?явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про порушення провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Поштові відправлення з ухвалами Господарського суду міста Києва № 910/16616/15 були направлені сторонам за адресами, що відповідають адресам місцезнаходження сторін згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (АДРЕСА_3 - позивачу, 03148, АДРЕСА_1 - відповідачу). Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що адреса фактичного місцезнаходження відповідача відмінна від тієї, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, у зв'язку з чим судом було також направлено процесуальні документи в даній справі на адресу (с. Ожигівці Волочиського району, Хмельницької обл.).

За наведених обставин та з урахуванням приписів ст. 64 ГПК України, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі, так само, як і інші ухвали суду вручені сторонам належним чином (повідомлення про вручення позивачу та відповідачу за фактичною адресою місцезнаходження наявні у справі).

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності сторін в судовому засіданні 31.08.2015 до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 31.08.2015 р. та за відсутності представників сторін, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

В судовому засіданні 31.08.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2013 р. між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Терра» (позикодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник, відповідач) укладено договір про надання безвідсоткової фінансової допомоги (далі Договір), за змістом п. 1 якого позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові кошти у сумі 23 000, 00 грн. Передачу грошей позикодавець повинен здійснити до 26.12.2013 р.

Відповідно до п. 2 Договору, позичальник повинен до 25 числа кожного місяця, починаючи з січня 2014 року щомісячно повертати позикодавцю частину позичених коштів у сумі 400 грн.

Остаточний розрахунок повинен бути здійснений не пізніше 25 серпня 2014 року.

На виконання умов Договору, 27.11.2013 року позивачем надано відповідачу 10 000, 00 грн. в якості поворотної фінансової допомоги, що підтверджується касовим ордером СГ ТОВ «ТЕРРА» від 27.11.2013 р.

На виконання умов Договору, 28.11.2013 року позивачем надано відповідачу 3200, 00 грн. в якості поворотної фінансової допомоги, що підтверджується касовим ордером СГ ТОВ «ТЕРРА» від 28.11.2013 р.

На виконання умов Договору, 29.11.2013 року позивачем надано відповідачу 10 000, 00 грн. в якості поворотної фінансової допомоги, що підтверджується касовим ордером СГ ТОВ «ТЕРРА» від 28.11.2013 р.

Вказані касові ордери підписані від імені позивача та відповідача.

23.03.2015 р. позивач звернувся до відповідача з претензією від 20.03.2015 р. про сплату заборгованості за Договором. Разом з тим, вказана претензія залишена відповідачем без задоволення, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 23 200, 00 грн. основного боргу, 12 930, 54 грн. втрат від інфляції, 598, 17 грн. 3% річних та 18 560 грн. штрафу.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Отже, внаслідок укладення договору між сторонами виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з приписами ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язанням є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 Цивільного кодексу України).

В процесі розгляду справи судом встановлено, що свої зобов'язання за Договором позивач виконав належним чином, що підтверджується касовими ордерами від 27.11.2013, 28.11.2013, 29.11.2013.

Натомість відповідач свій обов'язок щодо повернення наданих за Договором коштів у строк, ним передбачений, не виконав, доказів іншого суду не надано.

Судом встановлено, що з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та приписів п. 2. Договору строк виконання відповідачем грошового зобов'язання по поверненню грошової допомоги настав. Проте, відповідач своїх зобов'язань не виконав, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість.

Станом на день розгляду справи, так само, як і на час подання позову до суду сума основного боргу у розмірі 23 200 грн. відповідачем сплачена не була, оскільки доказів іншого суду надано не було.

Таким чином, факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором судом встановлено.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості обґрунтовані та підлягають задоволенню в розмірі 23 200, 00 грн.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача сума 3% річних обчислюється з 25.01.2014 р. по 19.06.2015 р. по кожному періоду договірного повернення коштів та становить 598, 17 грн., сума інфляційних втрат обчислюється з лютого 2014 р. по травень 2015 р. по кожному періоду та становить 12 930, 54 грн.

Перевіривши розрахунок позивача, суд зазначає, що розрахунок інфляційних втрат є обґрунтованим, отже вимога щодо стягнення суми втрат від інфляції підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо розрахунку 3% річних, то за змістом п. 2 Договору, остаточний розрахунок повинен бути здійснений не пізніше 25 серпня 2014 року.

За таких обставин, 25 серпня 2014 року є останнім днем розрахунку за Договором, а отже підстав для стягнення суми 3% річних за вказаний день немає.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних по кожному періоду, суд зазначає, що до стягнення 3% річних підлягає сума 594, 35 грн., а отже позовні вимоги задовольняються частково, у вказаній сумі.

Позивачем також заявлено до стягнення суму штрафу у розмірі 18 560, 00 грн.

З цього приводу суд зазначає, що умовами п. 4 Договору передбачено, що при неповернення сумі фінансової допомоги своєчасно, позикодавець матиме право вимагати сплати штрафу у розмірі 10% від суми, визначеної у п. 1 цього Договору, в тому числі і за кожен факт прострочення щомісячного повернення частини суми коштів.

Позивач вважає, що відповідачем вісім разів прострочено повернення суми фінансової допомоги, а тому оскільки штраф за кожен факт прострочення щомісячного повернення коштів складає 2320 грн. (10% від суми 23 200, 00 грн.), позивач просить стягнути з відповідача 18 560, 00 грн. штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

З цього приводу суд зазначає, що умови п. 4 Договору дійсно передбачають можливість у випадку прострочення повернення суми фінансової допомоги пред'явлення позикодавцем вимоги про стягнення суми штрафу у розмірі у розмірі 10% від суми, визначеної у п. 1 цього Договору (23 200, 00 грн.), включаючи в загальну суму такого штрафу (10 % від загальної ціни договору) кожен факт прострочення щомісячного повернення частини суми коштів.

Таким чином сторони Договору фактично погодили можливість стягнення з позичальника суми штрафу у випадку остаточного повернення ним суми позики, однак з простроченням щомісячного повернення 400 грн. в порядку п. 2 Договору: в такому випадку позивач мав би право стягнути штраф у розмірі 10% пропорційно сумам прострочки. Однак сума штрафу в будь-якому випадку обмежується розміром 10% від суми, визначеної у п. 1 Договору, оскільки кожен факт несвоєчасного повернення суми позики умовами п. 4 Договору включається до загальної суми штрафу.

Разом з тим, розрахунок штрафу у восьмикратному розмірі жодним чином не може бути прийнятий судом, а тому з метою запобігання повторної відповідальності відповідача за один і той же вид порушення, суд, здійснивши власний розрахунок штрафу від суми неповернутої позики, що складає власне ціну Договору, зазначає, що до стягнення в якості штрафу підлягає сума 2320 грн., а отже позов в цій частині підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Таким чином, позовні вимоги в даній справі підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (03148, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА» (47800, Тернопільська обл., Підволочиський район, смт. Підволочиськ, вул. 22 Січня, 7А, ) суму заборгованості у розмірі 23 200 (двадцять три тисячі двісті) грн. 00 коп., 3 % річних у розмірі 594 (п'ятсот дев'яносто чотири) грн. 35 коп., інфляційні втрати в розмірі 12 930 (дванадцять тисяч дев'ятсот тридцять) грн. 54 коп., штраф у розмірі 2320 (дві тисячі триста двадцять)грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 290 (одна тисяча двісті дев'яносто) грн. 23 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 07.09.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева