РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2015Справа №910/18591/15

За позовом Державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по

виготовленню цінних паперів»

До Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

Про зобов'язання вчинити дії

Суддя Прокопенко Л.В.

Представники:

Від позивача Лук'яненко Є.В. - представник

Від відповідача не з'явився

Суть спору:

Державне підприємство «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про зобов'язання виконати платіжне доручення від 12.02.2015 №2096 з реквізитами: сума - 28 745 000,00 грн., отримувач - Поліграфкомбінат «Україна», банк отримувача - АТ «ОЩАДБАНК» (м. Київ), код банку 300465, рахунок № 66, призначення платежу - поповнення поточного рахунку, без ПДВ.

Ухвалою суду від 22.07.2015 порушено провадження у справі № 910/18591/5 та призначено розгляд справи на 19.08.2015.

17.08.2015 відділом діловодства суду від представника відповідача отримано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві.

19.08.2015 відділом діловодства суду від представника позивача отримано додаткові пояснення по справі.

У судове засідання 19.08.2015 представник позивача зв'явився, просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

У судове засідання 19.08.2015 представник відповідача не з'явився, причини неявки суду не повідомив, вмотивованих заяв та клопотань суду не направив.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 19.08.2015, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та відповідно до вимог ст. 69 ГПК України.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

29.02.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського рахунку №1/28/39 від 29.02.2012, відповідно до пункту 1.1 якого відповідач відкриває позивачу рахунок у національній валюті, доларах США, євро, російському рублі № 0157 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з Тарифами відповідача на банківські послуги, які доведені позивачу в момент підписання цього договору.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Згідно з пунктом 2.3. договору банківського рахунку №1/28/39 від 29.02.2012 відповідач зобов'язується виконувати розпорядження позивача щодо перерахування відповідних сум з банківського рахунка та проводити інші операції за банківським рахунком у межах законодавства України.

Відповідно до частини 5 статті 341 Господарського кодексу України установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до статті 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за договором банківського рахунку №1/28/39 від 29.02.2012 листом від 20.01.2015 №05/167 було надано відповідачу платіжне доручення від 20.01.2015 №2095 для здійснення перерахування грошових коштів з банківського рахунку позивача в розмірі 2 309 649,00 грн. Відповідачем не було виконано платіжне доручення від 20.01.2015 №2095 та не перераховано грошові кошти з банківського рахунку позивача, у зв'язку із чим позивач відповідно до ст. 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відкликав платіжне доручення від 20.01.2015 № 2095 в повному обсязі (лист позивача від 13.02.2015 №05/466). В матеріалах справи наявний лист позивача від 13.02.2015 № 05/466 з відміткою відповідача про його отримання та реєстрацію за вх. № 3428 від 13.02.2015.

Разом із цим, позивач відповідно до договору банківського рахунку №1/28/39 від 29.02.201213.02.2015 листом від 13.02.2015 №05/465 надав відповідачу для виконання платіжне доручення від 12.02.2015 №2096 з реквізитами: сума - 28 745 000,00 грн., отримувач - Поліграфкомбінат «Україна», банк отримувача - АТ «ОЩАДБАНК», код банку 300465, рахунок № 66, призначення платежу - поповнення поточного рахунку, без ПДВ. У матеріалах справи наявний лист від 13.02.2015 №05/465 з відміткою відповідача про його отримання та реєстрацію за вх. №3427 від 13.02.2015, що доводить факт отримання відповідачем листа від 13.02.2015 № 05/465 та платіжного доручення від 12.02.2015 №2096. Наявність на банківському рахунку позивача грошових коштів в розмірі 28 746 037,27 грн. підтверджується випискою з рахунку.

Відповідно до п. 2.3. договору банківського рахунку №1/28/39 від 29.02.2012 операції за розрахунковими документами у гривні, які надійшли від клієнта протягом операційного часу, здійснюються банком в день надходження документів. Операції за розрахунковими документами у гривні, які надійшли після операційного часу, банк здійснює не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до ст. 8 та п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів. Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача.

Пунктом 1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, встановлено, що банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на облікування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку»; ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

Тому, згідно з вимогами п. 2.3. договору банківського рахунку №1/28/39 від 29.02.2012 та ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пунктом 1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, відповідач зобов'язаний був виконати платіжне доручення від 12.02.2015 №2096 в строк до 19.02.2015 та перерахувати з банківського рахунку позивача грошові кошти за реквізитами, вказаними у платіжному дорученні від 12.02.2015 №2096, або, в разі неможливості виконати платіжне доручення від 12.02.2015 №2096, надіслати позивачу письмове повідомлення про невиконання платіжного доручення із зазначенням причини невиконання.

Як встановлено судом і що не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву, платіжне доручення від 12.02.2015 №2096 не було виконано відповідачем. Крім цього відповідачем не надано позивачу повідомлення про невиконання платіжного доручення від 12.02.2015 № 2096, як того вимагає норма пункту 1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву стверджує, що запровадженням у нього тимчасової адміністрації унеможливлює виконання вимог щодо перерахування коштів з рахунку, відкритого на ім'я позивача.

Суд не може погодитьсь з таким твердженням виходячи з такого

Судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних банків, а рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (рішення від 02.03.2015 № 51, рішення від 08.04.2015 № 71, від 03.08.2015 № 147) розпочато процедуру виведення відповідача з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком з 03.03.2015 по 02.10.2015.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах. Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

За правилами ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що зазначене платіжне доручення від 12.02.2015 № 2096 було отримано відповідачем 13.02.2015 та мало бути виконане відповідачемм у строк до 19.02.2015, у той час, коли тимчасова адміністрація у відповідача запроваджена з 03.03.2015.

Закон України «Про банки та банківську діяльність» визначає правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків, забезпечує захист законних інтересів вкладників і клієнтів банків, як то встановлено статтею 1 вказаного Закону. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Клієнтами банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку (статті 2 вказаного Закону). Банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб (стаття 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина 4 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що отримавши від позивача 13.02.2015 (не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву) платіжного доручення від 12.02.2015 № 2096, відповідач не пізніше трьох банківських днів, як це передбачено ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», мав реальну можливість виконати платіжне доручення позивача від 12.02.2015 № 2096 про перерахування грошових коштів з його банківського рахунку, до запровадження тимчасової адміністрації, тобто в період часу, коли відповідач не був обмежений жодними нормами закону чи рішенням Національного банку України на перерахування позивачу його грошових коштів.

Також суд не погоджується із твердженням відповідача, що позивач є кредитором відповідача, на якого поширюються обмеження, встановлені ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо задоволення вимог кредиторів під час запровадження тимчасової адміністрації в банку.

Частиною 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачена заборона на здійснення банком банківських операцій під час тимчасової адміністрації, зокрема заборонено задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладниками це фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитор банку це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Відповідно до ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Отже, законодавством визначено, що юридична особа, яка уклала з банком договір банківського рахунку та користується відповідно до умов такого договору послугами банку є клієнтом банку. Крім цього, відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору банківського рахунку №1/28/39 від 29.02.2012 Позивач іменований Клієнтом.

З огляду на викладене, позивач в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не є вкладником відповідача та не є його кредитором відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», тому обмеження, встановлені ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не поширюються на правовідносини щодо виконання відповідачем умов договору банківського рахунку №1/28/39 від 29.02.2012 та здійснення руху грошових коштів з банківського рахунку позивача відповідно до платіжного доручення від 12.02.2015 №2096 за такими реквізитами: сума - 28 745 000,00 грн., отримувач - Поліграфкомбінат «Україна», банк отримувача - АТ «ОЩАДБАНК» (м. Київ), код банку 300465, рахунок № 66, призначення платежу - поповнення поточного рахунку, без ПДВ.

До такого ж висновку дійшов Вищий господарський суд України в аналогічних справах (постанова від 18.12.2014 по справі №910/11139/14, постанова від 19.02.2015 по справі № 927/1379/14).

У відзиві на позовну заяву відповідач безпідставно посилається на практику Вищого господарського суду України (постанова від 18.02.2015 № 904/7479/14, постанова від 13.01.2015 № 910/13843/14, постанова від 16.09.2014 № 910/7157/14, постанова 18.03.2015 № 9127/1624/14), в інших справах, оскільки:

1) в постанові від 18.02.2015 у справі № 904/7479/14 розглядалися вимоги стягнення інкасованих, але не перерахованих коштів, не вирішувалося питання про поширення чи не поширення встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмежень на зобов'язання банків, що виникають до запровадження тимчасової адміністрації, а за наслідками касаційного розгляду справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції для з'ясування фактичних обставин справи.

2) в постанові від 13.01.2015 у справі № 910/13843/14 розглядалися вимоги про зобов'язання розірвати договір про розрахунково-касове обслуговування рахунків та стягнення залишку коштів з нього у випадку, коли клієнт банку звернувся до останнього із заявою про закриття рахунку та перерахування коштів в день запровадження тимчасової адміністрації, мав місце спір про факти і справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції;

3) в постанові від 16.09.2014 у справі № 910/7157/14 розглядалися вимоги про стягнення заборгованості у випадку, коли клієнт банку звернувся до останнього з заявою про перерахування коштів вже у період дії тимчасової адміністрації;

4) в постанові від 18.03.2015р. у справі № 927/1624/14 розглядалися вимоги про зобов'язання відповідача здійснити платіжну операцію за чеком на видачу готівки, не вирішувалося питання про поширення чи не поширення встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмежень на зобов'язання банків, що виникають до запровадження тимчасової адміністрації.

Отже, окрім відсутності прямого преюдиційного значення для вирішення спору між позивачем та відповідачем, вищезазначені судові рішення не мають навіть інформаційного значення для вирішення даної справи, оскільки прийняті за наслідками розгляду спорів про інший предмет та/або за принципово інших обставин, коли в банку вже було запроваджено тимчасову адміністрацію і вони були обмежені законом у виконанні доручень клієнтів, тому не порушували їх права.

Також судом не може бути взято до уваги твердження відповідача про те, що примусове виконання ним рішення суду по справі призведе до того, що відповідач в рамках виконавчого провадження буде повинен сплатити свої кошти при цьому залишиться зобов'язаним повернути кошти, які зберігаються на рахунку позивача. Позивачем було подано позов про зобов'язання відповідача вчинити дії щодо перерахування належних позивачу грошових коштів з банківського рахунку позивача згідно з платіжним дорученням від 12.02.2015 № 2096, а не стягнення з відповідача належних відповідачу грошових коштів.

Слід також відзначити, що прийняття рішення по цій справі не порушує права відповідача, адже відповідач захищений від примусового стягнення коштів до його фінансового оздоровлення та скасування тимчасової адміністрації, оскільки згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника.

Суд не погоджується із запереченням відповідача щодо звільнення його від сплати судового збору, оскільки питання про розподіл судових витрат не спростовує позовних вимог позивача та статтею 491 ГПК України встановлено, що стороні на корить якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

З огляду на викладене, враховуючи обставини даної справи та наявність обов'язку відповідача виконати платіжне доручення від 12.02.2015 № 2096 до моменту запровадження в установі відповідача тимчасової адміністрації, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, позивачем належними та допустимими доказами доведеними, відповідачем не спростованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Частина 1 ст. 33 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладається на відповідача. Відповідно до ст. 491 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнення від сплати судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-б, ідентифікаційний код 34047020) виконати платіжне доручення від 12.02.2015 №2096 державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» з такими реквізити тами: сума - 28 745 000,00 грн., отримувач - Поліграфкомбінат «Україна», банк отримувача - АТ «ОЩАДБАНК» (м. Київ), код банку 300465, рахунок № 66, призначення платежу - поповнення поточного рахунку, без ПДВ.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-б, ідентифікаційний код 34047020) на користь державного підприємства «Поліграфічний комбінат «Україна» по виготовленню цінних паперів» (04119 м. Київ, вул. Дегтярівська, 38-44, ідентифікаційний код 16286441) судовий збір за розгляд позовної заяви у розмірі 73 080,00 грн. (сімдесят три тисячі вісімдесят гривень 00 копійок).

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.08.2015.

Суддя Л.В. Прокопенко