ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

02.09.2015 Справа № 920/1000/15

Господарський суд Сумської області, у складі судді Котельницької В.Л. при секретарі судового засідання Мітіній Н.М., розглянувши матеріали справи №920/1000/15:

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ Інвест», м. Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробничого підприємства «Зодіак», м. Шостка,

про визнання договору недійсним,

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1;

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд визнати недійсним договір поставки № 12/01 від 12.01.2015 року укладений між сторонами у справі, як такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

16 липня 2015 року відповідач надіслав відзив на позовну заяву № 256 від 14.07.2015 року, в якому зауважив, що, у відповідності до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. З наданих ТОВ «ТВП «Зодіак»документів вбачається, що сторони спірного договору погодили не тільки предмет, ціну та строк дії договору, а й всі інші істотні умови договору. Крім того, за весь час існування між сторонами господарських відносин відповідач не порушував своїх зобовязань, товар поставлявся якісний та в обумовлені строки, а від позивача не надходило жодних претензій стосовно цього. Вказане свідчить, що між сторонами виникли правовідносини, які мають ознаки договору поставки товару, за яким у відповідності до ст. 256 Господарського кодексу України, одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідач також звертає увагу, що відповідно до ч. 8 ст. 181 Цивільного кодексу України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним(таким, що не відбувся). Якщо ж одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. Тобто, у разі фактичного виконання стороною (сторонами) умов договору, підстави вважати договір неукладеним - відсутні.

Представник позивача в судове засідання не зявився, будь-яких письмових або усних обґрунтувань своєї позиції по справі з огляду на відзив відповідача не надав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення позивачеві 30.07.2015 року ухвали господарського суду Сумської області від 23.07.2015 року.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечує, договір поставки № 12/01 від 12.01.2015 року вважає чинним, спрямованим на реальне настання правових наслідків та укладеним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив:

12.01.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № 12/01, згідно умов якого відповідач зобовязується поставити гофропродукцію (товар), а позивач прийняти та оплатити товар за ціною в асортименті, кількості та якості відповідно до специфікації, яка є невідємною частиною договору , на умовах , передбачених договором.

13.02.2015 року та 10.03.2015 року було укладено доповнення до договору поставки № 12/01 від 12.01.2015 року у формі Специфікації № 1 та № 2.

Відповідно до п. 7.1 договору відповідач постачає товар відповідно до графіка або заявки поставки на місяць. Графік на відвантаження товару на місяць подається позивачем по електронній пошті або факсимільним звязком до 25 числа попереднього місяця . Заявка подається не пізніше як за 5-7 днів до дати поставки. Заявка вважається прийнятою до виконання відповідачем, якщо протягом трьох днів з моменту її відправки, відповідач не повідомив позивача по електронній пошті або факсимільним звязком про неможливість її виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії заявки № 66 від 27.02.2015 року та № 74 від 06.03.2015 року відповідач звертався до позивача з вимогою поставки зазначених у них товарів.

На виконання умов договору поставки № 12/01 від 12.01.2015 року відповідач поставляв позивачу товар 06.03.2015 року та 11.03.2015 року, що підтверджується матеріалами справ, а саме: видатковими та товарно транспортними накладними, підписаними представниками обох сторін, підписи яких засвідчені печатками юридичних осіб. Позивач приймав продукцію відповідно до умов спірного договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при укладенні договору поставки сторонами не погоджено ряд істотних умов договору, а саме: ціна товару , предмет договору та строки поставки.

Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (не укладено).

Визначення договору як неукладеного може мати місце лише на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторнами.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійcними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (пункт 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Посилання позивача на те, що договір підписаний неналежною особою, що є порушенням норм чинного законодавства - спростовується матеріалами справи, оскільки, як видно з останнього розділу договору, у ньому зазначені дійсні реквізити позивача, вказано посаду «Директор» та зазначено прізвище директора «О.М. Бардаченко». Також між словами «Директор» та «О.М. Бардаченко» є підпис, який скріплений мокрим відтиском печатки юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ Інвест». Більш того, на зворотній стороні останньої сторінки договору є відтиск штампу погодження цього договору посадовими особами ТОВ «РМ Інвест»: заст. директора МТП ОСОБА_2, головним технологом ОСОБА_3, начальником лабораторії контролю ОСОБА_4, головним бухгалтером ОСОБА_5, юрисконсультом ОСОБА_6

Всі інші доводи позивача спростовуються матеріалами справи, а саме копіями документів, які свідчать про повне виконання спірного договору з боку відповідача.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Як вбачається з вищезазначеного недійсним є договір, визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої сторони з вичерпного переліку підстав, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Той факт, що всі зобовязання по постачанню продукції за договором поставки № 12/01 від 12.01.2015 року відповідач виконав, а у позивача були відсутні претензії щодо отримої продукції та її якості, свідчить про наявність волевиявлення позивача на укладання спірного договору.

Отже, враховуючи вищевикладене суд вважає, що підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні.

Керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Повне рішення складено 07.09.2015.

Суддя В.Л. Котельницька