ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2015 року Справа № 904/3163/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Березкіної О.В., Чус О.В.

при секретарі судового засідання: Валяр М.Г.

За участю прокурора: Несевря Д.С., посвідчення № 011405 від 24.10.2012р.

За участю представників сторін:

від відповідача-1: ОСОБА_1 представник, довіреність № 1533 від 29.07.15;

представники відповідача-2 та третьої особи не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу Нікопольської міської ради Дніпропетровської області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2015р. по справі № 904/3163/15

за позовом Нікопольського міжрайонного прокурора Дніпропетровської області

до відповідача-1: Нікопольської міської ради Дніпропетровської області

до відповідача-2: Фізичної особи субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_2

за участю третьої особи: Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Нікопольської міської ради

про визнання недійсним рішення про надання дозволу на встановлення особистого сервітуту та інше

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад суті рішення місцевого господарського суду:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2015р. по справі № 904/3163/15 (суддя Ліпинський О.В.) позов прокурора задоволено. Визнано недійсним рішення Нікопольської міської ради від 18.05.2012 року № 72-19/VI "Про надання дозволу фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 на встановлення особистого строкового сервітут під стаціонарною тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності". Зобов'язано відповідача-2 повернути земельну ділянку загальною площею 0,0056 га, розташовану за адресою: м. Нікополь, вул. Шевченка, 231, територіальній громаді міста Нікополя в особі Нікопольської міської ради та відновити її попередній стан, що існував до надання зазначеної земельної ділянки в користування шляхом демонтажу стаціонарної тимчасової споруди торгівельного призначення.

Рішення суду мотивоване тим, що ст.99 Земельного кодексу України (чинна на час укладання оскаржуваного рішення) не передбачала можливості встановлення земельного сервітуту для розміщення тимчасових споруд. Право користування такою земельною ділянкою мало оформлятися договором оренди відповідно до Закону України «Про оренду землі» та ст. 100 Земельного кодексу України, який підлягає обов»язковій державній реєстрації.

Підстави з яких порушено питання про перегляд рішення:

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Нікопольська міська ради Дніпропетровської області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність рішення господарського суду, просить скасувати прийняте рішення господарським судом. Апеляційна скарга мотивована тим, що факт самовільного зайняття земельної ділянки не доведений, а посилання суду на ст.212 Земельного кодексу України є безпідставним. Вважає, що у відповідача-2 відсутні підстави повертати земельну ділянку, оскільки вона була передана за договором особистого строкового сервітуту, а не за договором оренди землі, тому акти прийому-передачі не укладались і фактично земельна ділянка не вибувала із користування міської ради. Крім того, виконати рішення господарського суду щодо відновлення попереднього стану земельної ділянки неможливо, оскільки прокуратурою не надано документів, які б визначали попередній стан земельної ділянки.

Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу:

Прокурор, відповідач-2 та третя особа відзивів суду не надали.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.08.2015р. апеляційна скарга була прийнята та призначена до розгляду у судове засідання на 02.09.2015р. колегією суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О. (доповідач), ОСОБА_3, ОСОБА_4

Розпорядженням голови суду ОСОБА_5 від 01.09.2015р. змінено склад судової колегії: головуючий суддя Дармін М.О. (доповідач), ОСОБА_3, ОСОБА_6

У судове засідання відповідач-2 та третя особа не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 138-142 ). Про причини неявки суд не повідомили.

З огляду на те, що неявка зазначених учасників судового процесу не перешкоджає розгляду спору, а матеріали справи достатні для вирішення справи, колегія суддів вважає можливим, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, розглядати справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 02.09.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини.

Обставини справи встановлені апеляційною інстанцією:

18.05.2012 року Нікопольською міською радою прийнято рішення № 72-19/VI про надання дозволу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 на встановлення особистого строкового сервітуту на земельну ділянку площею 56,00 кв.м. з розміщенням тимчасової споруди площею 30,00 кв.м. по закупівлі склотари та втор сировини у дворі будівлі № 231 по вул. Шевченка.

17.08.2012 року на виконання зазначеного рішення, між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності.

Згідно п. 2.1. Договору, строковий сервітут встановлено терміном на 3 роки.

Невід'ємною частиною договору є схема розміщення тимчасової споруди на топо-геодезичній основі М 1:500 з зазначенням земельної ділянки. Договір зареєстровано у книзі обліку № 41 від 17.08.2012 року.

Мотиви з яких суд апеляційної інстанції виходив:

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті ним рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Відповідно до статті 13 Конституції України земля є обєктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Оскільки право власності на землю та порядок її використання захищається законом на рівних умовах, то кожне порушення закону та незаконне використання землі є порушенням державних інтересів.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 Земельного кодексу України. За приписами наведеної норми, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з приписами частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як зазначалося вище, Нікопольською міською радою прийнято рішення від 18.05.2012 № 72-19/УІ «Про надання дозволу фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 на встановлення особистого строкового сервітуту під стаціонарною тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності".

На підставі зазначеного рішення між ОСОБА_7 та Нікопольською міською радою було укладено договір особистого строкового сервітуту на земельну ділянку загальною площею 0,0056 га, розташовану за адресою: м. Нікополь, вул. Шевченка, буд. 231, зареєстрований в книзі обліку договорів сервітуту від 17.08.2012 року за № 41, для розміщення стаціонарної тимчасової споруди торгівельного призначення (закупівля склотари та вторсировини) для провадження підприємницької діяльності. Цільове призначення земельної ділянки відповідно до договору особистого строкового сервітуту - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Відповідно до вимог статті 401 Цивільного кодексу право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Тобто, законодавець повязує встановлення земельного сервітуту для власників чи користувачів суміжних земельних ділянок або іншої особи, які не можуть бути задоволені іншим чином, ніж встановлення сервітуту.

Відповідно до ч. 2 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Статтею 98 Земельного кодексу (в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення) передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до статті 99 Земельного кодексу визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути.

З аналізу зазначеної нори, вбачається, що встановлення земельного сервітуту для здійснення підприємницької діяльності діючим законодавством не передбачено.

Разом з тим, статтею 1 Закону України «Про оренду землі» та статтею 93 Земельного кодексу України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, діючим законодавством прямо передбачено, що для здійснення підприємницької діяльності, в т.ч. - торгівлі, оформлення права користування земельною ділянкою здійснюється шляхом укладання договору оренди.

Таким чином, рішення Нікопольської міської ради від 18.05.2012 року №72-19/УІ «Про надання дозволу фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 на встановлення особистого строкового сервітуту під стаціонарною тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності» прийняте з порушенням законодавства, у звязку з чим підлягає визнанню недійсним.

Порядок встановлення земельних сервітутів унормований статтею 100 Земельного кодексу України. Так, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Обов'язковій державній реєстрації, за приписами статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право користування (сервітут).

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цей Закон набирає чинності з дня його опублікування, крім пунктів 3 і 5 розділу 1 та пункту 4 розділу IІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2013 року. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень названого Закону державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 1 січня 2013 року. До січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Згідно наданого до матеріалів справи листа відділу Держземагенства у м. Нікополь Дніпропетровської області, за період 2012-2014 років державна реєстрація земельних ділянок на встановлення особистих строкових сервітутів під стаціонарними тимчасовими спорудами для провадження підприємницької діяльності на території м. Нікополь, не здійснювалася.

Таким чином, Відповідач-2 використовує спірну земельну ділянку (площею 0,0056 га) за відсутністю документів, які посвідчують право на таку земельну ділянку. Договір про встановлення особистого строкового сервітуту від 17.08.2012 року не пройшов обов'язкову державну реєстрацію.

Статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" унормовано, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до приписів статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який Існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (стаття 152 Земельного кодексу України).

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі висновків місцевого господарського суду не спростовують і не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши у відповідності до приписів статті 101 Господарського процесуального кодексу України законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, колегія суддів не встановила інших підстав для його зміни або скасування, що у відповідності до п.1 ч.1 ст. 102 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його залишення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Розподіл судових витрат у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської міської ради Дніпропетровської області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2015р. по справі № 904/3163/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.06.2015р. по справі № 904/3163/15 - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дати її прийняття.

Повний текст постанови складено 07.09.2015р.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна

Суддя О.В.Чус