РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2015Справа №910/17348/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській Г.С.

розглянувши справу № 910/17348/15

за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона»;

до Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва;

про визнання окремих пунктів договору недійсними.

Представники сторін:

від позивача: Хмельницький Я.Б., довіреність № 48/2014 від 08.10.2014р.;

від відповідача: Савчук К.В., довіреність № 777 від 26.05.2015р.

обставини справи:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Крона» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва (надалі - відповідач) про визнання окремих пунктів договору недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункти 1.2., 2.1.3., 2.2.8., 2.4.1., 2.4.4., розділ 4 та пункт 5.4. Договору № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012р., укладеного між Київською міською станцією швидкої медичної допомоги, правонаступником якої є Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, та приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона», не відповідають вимогам чинного законодавства, так як відповідач не вправі здійснювати господарську діяльність щодо надання невідкладної медичної допомоги на платній основі, оскільки така діяльність може здійснюватись в будь-якій іншій сфері господарської діяльності, але не в сфері надання швидкої медичної екстреної допомоги, платність якої прямо заборонена нормами Конституції України та суперечить іншим нормативно-правовим актам України, якими керується в своїй діяльності відповідач.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2015р. порушено провадження у справі № 910/17348/15 та призначено її розгляд на 13.08.2015р.

12.08.2015р. через канцелярію суду від відповідача надійшли витребувані судом докази та відзив на позовну заяву.

Присутні в судовому засіданні 13.08.2015р. представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в засіданні суду позов не визнав, посилаючись на те, що Договір № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012р. в односторонньому порядку, на підставі п. 6.3. договору, був розірваний відповідачем та відповідно припинив свою дію з 25.08.2014р., тому предмет спору на даний час відсутній. Крім того, відповідач посилався на те, що, оспорюючи умови договору в частині визначення вартості наданих медичних послуг, позивач лише ухиляється від обов'язку оплатити надані за договором послуги, що підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2015р. у справі №910/521/15-г.

Представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з необхідністю ознайомитись з відзивом, наданим відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України, в засіданні суду була оголошена перерва до 27.08.2015р.

В судовому засіданні 27.08.2015р. представник позивача подав пояснення на відзив відповідача та підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував з посиланням на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

01.01.2012р. між Київською міською станцією швидкої медичної допомоги (за договором - виконавець) та позивачем (за договором - замовник) було укладено Договір №4 про надання невідкладної медичної допомоги, відповідно до умов якого Київська міська станція швидкої медичної допомоги зобов'язалась здійснювати надання невідкладної медичної допомоги (лікувально-діагностичні послуги, медикаменти та витратні матеріали, ін..) особам, щодо яких укладено договір добровільного медичного страхування із замовником (застрахованим особам), а замовник зобов'язався оплатити, відповідно до умов договору та за цінами вказаними в додатку № 1 до договору, вартість наданої Київською міською станцією швидкої медичної допомоги невідкладної медичної допомоги.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 21 лютого 2013 року № 25/9082 «Про створення Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва», Київську міську станцію швидкої медичної допомоги було реорганізовано шляхом злиття з Київським міським центром екстреної медичної допомоги служби медицини катастроф.

Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, який розпочав свою роботу 01.01.2014 року - є правонаступником усіх прав і обов'язків реорганізованої Київської міської станції швидкої медичної допомоги (відповідно до п. 2 рішення Київської міської ради від 21 лютого 2013 року № 25/9082 «Про створення Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» та п. 1.2. Статуту Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва).

01.01.2014р. між Київською міською станцією швидкої медичної допомоги, позивачем і Центром екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва було укладено Додаткову угоду №1 до договору, за якою Київська міська станція швидкої медичної допомоги передала Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва всі права та обов'язки, що визначені договором та додатками до нього, а останній прийняв на себе усі права та зобов'язання, що визначені договором.

Отже, позивач погодив заміну сторони в договорі та підтвердив свої зобов'язання за ним шляхом підписання вище зазначеної додаткової угоди.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування», добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Видами добровільного страхування можуть бути: страхування життя; страхування від нещасних випадків; медичне страхування (безперервне страхування здоров'я).

Відповідно до п. 1.1. договору, виконавець надає невідкладну медичну допомогу (лікувально-діагностичні послуги, медикаменти та витратні медичні матеріали та ін.) особам, щодо яких укладено договір добровільного медичного страхування із замовником, під час дії такого договору страхування.

Згідно з п. 1.2. договору, замовник оплачує вартість наданої виконавцем невідкладної медичної допомоги застрахованим особам відповідно до умов цього Договору.

Відповідно до п. 2.2.1. договору, виконавець зобов'язаний надавати застрахованим особам невідкладну медичну допомогу належного рівня, якості та у відповідності до Додатку №1 даного договору, що є його невід'ємною частиною.

Згідно з п. 2.2.8. Договору у разі внесення змін у тарифи та перелік медичних послуг, вказаних у Додатку №1 до цього договору, повідомити про це замовника за 14 днів до передбачуваних змін та надати новий затверджений перелік для узгодження із замовником.

Водночас, у п. 2.4.1. договору визначено, що замовник зобов'язаний відповідно до розділу 4 договору оплачувати виконавцю вартість невідкладеної медичної допомоги, наданої застрахованим особам.

Згідно з п. 2.4.4. договору, за умов, зазначених у п. 2.2.8. даного договору, прийняти рішення щодо погодження із новими тарифами виконавця протягом 10 днів з моменту повідомлення про це та у разі згоди затвердити новий перелік медичних послуг не пізніше, як за 2 дні до дати введення нових цін.

Пунктом 4.1. договору визначено, що виконавець виставляє рахунки за надану застрахованим особам невідкладну медичну допомогу у відповідності до Додатку № 1 до даного договору.

Відповідно до п. 4.2. договору, замовник сплачує виконавцю вартість наданої застрахованій особі невідкладної медичної допомоги протягом 10 банківських днів з моменту отримання належним чином оформлених звітних фінансових документів, а саме: рахунку-фактури, акту виконаних робіт.

Згідно з п. 5.4. договору, за несвоєчасну оплату рахунків, наданих виконавцем (Позивачем) у відповідності до п.п. 4.2. Договору, замовник (Відповідач) сплачує останньому пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення платежу, від належної до сплати суми за кожен день затримки платежу.

Сторонами договору підписано та скріплено печатками Додаток № 1 до Договору, в якому сторонами погоджено вартість послуг.

Згідно п. 6.3. договору, кожна із сторін має право достроково припинити дію цього Договору, попередньо письмово повідомивши про це іншу сторону не пізніше ніж за 30 днів до передбачуваної дати припинення договору. Припинення дії цього договору не звільняє сторони від обов'язку проведення остаточних взаєморозрахунків.

У відповідності з умовами договору, відповідачем було надіслано лист від 17.07.2014р. за вих. № 1052, яким повідомлено позивача про припинення дії договору в односторонньому порядку протягом 30 днів з моменту отримання цього листа позивачем. Вказаний лист був отриманий Позивачем 25 липня 2014р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, залученого до справи.

Отже, Договір № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012р. є розірваним з 25 серпня 2014 р., проте це не позбавляє права сторін звертатись з позовом про його визнання частково недійсним.

Як стверджує позивач у позові, відповідач не вправі здійснювати господарську діяльність щодо надання невідкладної медичної допомоги на платній основі, оскільки така діяльність може здійснюватись в будь-якій іншій сфері господарської діяльності, але не в сфері надання швидкої медичної екстреної допомоги, платність якої прямо заборонена нормами Конституції України та суперечить іншим нормативно-правовим актам України, якими керується в своїй діяльності відповідач.

Отже, позивач просить визнати недійсними п.п. 1.2., 2.1.3., 2.2.8., 2.4.1., 2.4.4., розділ 4 та п. 5.4. Договору № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012р., які стосуються надання відповідачем невідкладної медичної допомоги на платній основі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р., відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Аналогічну позицію наведено у п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р..

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 Цивільного кодекс України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змістом вказаних норм вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, а його умови є обов'язковими до виконання.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 632 Цивільного кодексу України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Виходячи з умов укладеного між сторонами Договору Договору № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012р., відносини, які виникли між позивачем та відповідачем, пов'язані з виконанням договору про надання послуг.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже, оспорюваний позивачем договір є за своєю правовою природою двостороннім та відплатним правочином.

Як встановлено судом, сторони узгодили перелік медичних послуг, які надаються за договором та їх вартість у Додатку № 1 до договору, що є його невід'ємною частиною.

При цьому, позивач, виходячи з положень пп. 2.2.8. договору, не позбавлений був права відмовитись від затвердження переліку платних послуг, запропонованого відповідачем у Додатку № 1 до договору.

Водночас, відповідачем до матеріалів справи надано рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2015р. у справі № 910/521/15-г, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.05.2015р., за позовом Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» про стягнення заборгованості, що виникла за Договором № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012р., у зв'язку з неоплатою позивачем наданих відповідачем послуг.

При цьому, під час вирішення спору щодо стягнення заборгованості суд встановив оформлення належним чином актів виконаних робіт та погодження їх позивачем, виходячи з умов п. 4.1. договору та Додатку № 1 до договору.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом встановлено погодження позивачем вартості наданих відповідачем за договором медичних послуг і виникнення обов'язку щодо їх оплати.

Приписами ст. 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Проте, як зазначено вище, договір про надання послуг є відплатним договором і за відсутності в ньому положень щодо вартості наданих послуг та порядку їх оплати такий договір між сторонами міг не відбутись.

Відповідно до абзацу 3 пп. 4.1. ст. 4 Статуту Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, відповідач для виконання основних завдань має право укладати угоди з підприємствами, організаціями незалежно від форм власності та підпорядкування, а також фізичними особами відповідно до законодавства України, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов'язки, бути особою, яка бере участь у справі, що розглядається в судах України, третейських та міжнародних судах.

Згідно п. 6.8. та п. 6.9. ст. 6 Статуту Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, відповідач здійснює господарську діяльність з надання платних медичних послуг за погодженням з Органом управління та у відповідності до чинного законодавства України. Вартість робіт та послуг, що здійснюється відповідачем, встановлюються відповідно до законодавства України.

Відповідно п. 21 розділу 1 «Переліку платних послуг, які можуть надаватися в державних та комунальних закладах охорони здоров'я, вищих медичних навчальних закладах та науково-дослідних установах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 1996 р. № 1138, послуги, що надаються згідно з функціональними повноваженнями державними і комунальними закладами охорони здоров'я є медичне обслуговування за договорами із суб'єктами господарювання, страховими організаціями (в тому числі з Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України).

Отже твердження позивача з приводу визначених сторонами у договорі тарифів на медичні послуги та необхідності безкоштовного надання медичних послуг, до уваги судом не приймаються, виходячи з того, що відносини сторін були обумовлені наявністю у позивача договорів добровільного медичного страхування з громадянами, що передбачено діючим законодавством, і сторони не позбавлені були права забезпечити належне виконання цих договорів, обумовленими в договорі з надання невідкладної медичної допомоги, способами, виходячи із принципу свободи договору. Тарифи з надання послуг визначені в двохсторонньому порядку в Додатку № 1 до договору, а отже є належним чином узгодженими між сторонами.

Крім того, суд критично оцінює твердження позивача, що він змушений був укласти договір з відповідачем, оскільки суду не представлено належних та допустимих доказів щодо монополії відповідача в сфері надання медичних послуг.

Згідно ст. 1 Закону України «Про природні монополії», природна монополія - стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв'язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб'єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у зв'язку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги) (далі - товари).

Ринок медичних послуг не перебуває в стані природної монополії.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. З Закону України «Про екстрену медичну допомогу», на території України кожен громадянин України та будь-яка інша особа мають право: звернутися за отриманням екстреної медичної допомоги до найближчого відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги чи іншого закладу охорони здоров'я, який може забезпечити надання такої допомоги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. З Закону України «Про основи охорони здоров'я», заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про основи охорони здоров'я», держава сприяє розвитку закладів охорони здоров'я усіх форм власності.

Отже, надавати медичну допомогу, в тому числі й екстрену, відповідно до законодавства України має право не тільки відповідач, але й інші заклади охорони здоров'я.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, у даному випадку, обов'язок доведення порушення прав та необхідність їх захисту в судовому порядку покладається законом на позивача.

Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами невідповідність пунктів 1.2., 2.1.3., 2.2.8., 2.4.1., 2.4.4., розділу 4 та пункту 5.4. Договору № 4 про надання невідкладної медичної допомоги від 01.01.2012р., укладеного між Київською міською станцією швидкої медичної допомоги, правонаступником якої є Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва, та приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Крона» вимогам чинного законодавства, як не доведено і порушення прав позивача, у зв'язку з укладанням та виконанням спірного правочину.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а відтак задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір підлягає віднесенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 02.09.2015р. Суддя А.І. Привалов А.І. Привалов