РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2015Справа №910/17500/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Форнетті-Україна»
ДоФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
Простягнення боргу в розмірі 451 352,76 грн.
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Калініченко Ю.І. - ордер серія КВ № 156851 від 16.06.2015 року; Верходанов О.А. - дов. № б/н від 01.07.2015 року;

від відповідача: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією «Форнетті-Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 530 694,55 грн.

Ухвалою суду від 10.07.2015 року було порушено провадження у справі № 910/17500/15 та призначено її до розгляду на 24.07.2015 року.

У судовому засіданні 24.07.2015 року представник позивача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а також представники позивача у даному судовому засіданні надали усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судове засідання 24.07.2015 року не з'явився, вимоги ухвали про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, суд відклав розгляд справи до 27.08.2015 р.

Представник позивача у судовому засіданні 27.08.2015 р. подав клопотання про зміну розміру позовних вимог відповідно до якого просив суд зменшити розмір ціни позову на 54 355,79 грн. та стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Форнетті-Україна» 235 304,26 грн. основної заборгованості за поставлений товар, 68 983,16 грн. пені, 132 316,14 грн. - інфляційного збільшення заборгованості за поставлений товар, 14 749,20 грн. - 3 % річних та відшкодувати витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 24 986,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Пунктом 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 встановлено, що статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п., а тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи- об'єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, судом прийнято заяву про зменшення позовних вимог, у зв'язку з чим нова ціна позову становить 451 352,76 грн.

Представники відповідача у судове засідання 27.08.2015 року не з'явилися, вимоги ухвали про порушення провадження у справі не виконали, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно з абзацом 4 пункту 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-08/140 від 15.03.2010 року «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 27.08.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією «Форнетті-Україна» (сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (сторона-2) було укладені договір № 61-Ф, у відповідності до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією «Форнетті-Україна» зобов'язується передати, а Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зобов'язується прийняти товар і оплатити його.

Умови зазначеного договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 4.3 договору, сторона-1 передає товар стороні-2 на умовах СРТ (правила ІНКОТЕРМС-2000) за адресами торгової точки відповідача, вказаних у заявці.

Згідно з п. 4.5 договору, право власності на товар та усі наступні ризики втрати та пошкодження переходить до відповідача з моменту передачі товару, супровідних документів та підписання сторонами видаткової накладної.

Умовами п. 6.7 договору передбачено, що відповідач зобов'язаний здійснювати оплату товару на умовах 100 % передоплати.

Позивач свої зобов'язання по договору виконав в повному обсязі - поставив відповідачу товар за видатковими накладними в яких було зазначено найменування, асортимент, кількість та ціна товару. В свою чергу, відповідач порушив вимоги договору в частині оплати за отриманий ним товар у встановлені строки та за поставлені товари розрахувався не в повному обсязі.

16 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем було підписано акт зведення взаєморозрахунків за період з 01.08.2013 р. по 11.09.2013 р. включно. Згідно даного акту визнана відповідачем заборгованість перед позивачем становить 276 468,85 грн.

16 вересня 2013 року було укладено додаткову угоду до договору № 61-Ф від 24 січня 2008 року, згідно якої сторонами було визначено графік погашення даної заборгованості рівними частинами по одному платежу на тиждень. Однак відповідачем було порушено умови даної додаткової угоди та заборгованість вчасно погашена не була.

У період з 16 вересня 2013 року по теперішній час відповідачу додатково було поставлено товари на загальну суму 25 854,80 грн., що підтверджується видатковими накладними за період з 16.09.2013 р. по 17.07.2014 р., копії яких містяться в матеріалах справи.

Разом з тим, відповідач за товар поставлений у даному періоді розрахувався частково, а саме на рахунок відповідача було перераховано суму у розмірі 43 300,00 грн. за поставлений товар, що підтверджується довідкою банку № Р1- В91/37/58 від 23.06.2015 р. та на суму 23 719,39 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами, що підтверджується актом зарахування зустрічних однорідних вимог № 1 від 20.09.2013 р. Таким чином, за період з 12 вересня 2013 року до моменту подання позовної заяви відповідачем було зменшено суму основного боргу, визнану в акті зведення взаєморозрахунків лише на 41 164,59 грн. На даний час заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар складає 235 304,26 грн.

У зв'язку з тим, що відповідач не здійснив оплату за поставлений товар, позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про стягнення 235 304,26 грн. основної заборгованості за поставлений товар, 68 983,16 грн. пені, 132 316,14 грн. - інфляційного збільшення заборгованості за поставлений товар та 14 749,20 грн. - 3 % річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Умовами п. 6.7 договору передбачено, що відповідач зобов'язаний здійснювати оплату товару на умовах 100 % передоплати.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що на виконання умов договору позивачем відповідачу товар за видатковими накладними в яких було зазначено найменування, асортимент, кількість та ціна товару. В свою чергу, відповідач порушив вимоги договору в частині оплати за отриманий ним товар у встановлені строки та за поставлені товари розрахувався не в повному обсязі.

16 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем було підписано акт зведення взаєморозрахунків за період з 01.08.2013 р. по 11.09.2013 р. включно. Згідно даного акту визнана відповідачем заборгованість перед позивачем становить 276 468,85 грн.

У період з 16 вересня 2013 року по 16.07.2013 р. відповідачу додатково було поставлено товари на загальну суму 25 854,80 грн., що підтверджується видатковими накладними за період з 16.09.2013 р. по 17.07.2014 р., копії яких містяться в матеріалах справи.

Разом з тим, відповідач за товар поставлений у даному періоді розрахувався частково, а саме на рахунок відповідача було перераховано суму у розмірі 43 300,00 грн. за поставлений товар, що підтверджується довідкою банку № Р1- В91/37/58 від 23.06.2015 р. та зменшено суму боргу на суму 23 719,39 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами, що підтверджується актом зарахування зустрічних однорідних вимог № 1 від 20.09.2013 р. Таким чином, за період з 12 вересня 2013 року до моменту подання позовної заяви відповідачем було зменшено суму основного боргу, визнану в акті зведення взаєморозрахунків на 41 164,59 грн., у зв'язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар складає 235 304,26 грн.

Таким чином, враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 235 304,26 грн.

Позивач за прострочення строків сплати за поставлений товар, керуючись пунктом 8.5. договору, нарахував та просить стягнути з відповідача 68 983,16 грн. пені.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 8.5 договору поставки встановлено, що у випадку порушення строків оплати за отриманий товар, сторона-1 має право нарахувати, а сторона-2 зобов'язана сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на момент нарахування пені від вартості неоплаченого в строк товару, за кожен день прострочення. Розрахунок такої пені ведеться з наступного дня після закінчення терміну передбаченого в п. 6.7. даного договору.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Відповідно до частини першої статті 223 Господарського кодексу України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено Господарським кодексом України.

Відтак, частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Згідно з Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11. 1996 р. із змінами і доповненнями, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який нараховується пеня.

Таким чином, при розрахунку пені застосовується розмір облікової ставки НБУ, який діяв в період за який здійснено розрахунок пені.

Судом при перевірці розрахунку пені було вставлено, що позивачем невірно визначено розмірі облікової ставки НБУ, зокрема в супереч вимог, встановлених Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р. застосовано фіксовану ставку, а не розмір ставки, яка діяла в період за який нараховується пеня. Також позивачем невірно визначено період нарахування пені на суму заборгованості у розмірі 209 449,46 грн., оскільки початком прострочення виконання зобов'язань на зазначену суму є не дата підписання акту зведення взаєморозрахунків, а наступний день за днем, коли мали бути виконанні зобов'язання по накладним, заборгованість по яких була включена в зазначений акт.

Враховуючи викладене, судом було здійснено власний розрахунок пені з урахуванням обмежень встановлених вище, відповідно до якого з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню пеня у розмірі 16 885,82 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією «Форнетті-Україна» просить суд також стягнути з відповідача 132 316,14 грн. інфляційних нарахувань та 14 749,20 грн. три відсотки річних за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3 річних та інфляційних нарахувань, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних підлягають задоволенню частково у розмірі 12 145,91 грн., а в частині стягнення інфляційних нарахувань повністю на суму 132 316,14 грн.

Щодо відшкодування витрат на оплату адвокатських послуг, які позивач просив стягнути з відповідача в розмірі 24 986,00 грн. суд зазначає нижчевикладене.

Надання позивачу адвокатських послуг підтверджується наявними в матеріалах справи: витягу з договору про надання правової допомоги № 1/2015 від 16.06.2015 р., укладеним між позивачем та адвокатом Калініченко Лілією Іванівною, свідоцтвом про право на заняття адвокатської діяльності № 5577 від 12.03.2015 року на ім'я Калініченко Лілії Іванівни, актом здавання-приймання виконаної роботи від 24.07.2015 року до договору про надання правової допомоги № 1/2015 від 16.06.2015 р., платіжним дорученням № 3487 від 22.10.2021.07.2015 року на суму 24 986,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

З огляду на викладене та враховуючи, часткове задоволення позову, співрозмірність ціни позову та розміру наданих позивачу адвокатських послуг, суд дійшов висновку про обмеження розміру відшкодування позивачу витрат на оплату послуг адвоката, та стягнення з відповідача на користь позивача витрати за послуги адвоката в розмірі 19 832,61 грн., що становить 5 % від розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на сторін пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місцезнаходження: 04114, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією «Форнетті-Україна» (місцезнаходження: 17000, Чернівецька обл., Козелецький р-н, селище Козелець, вул. Комсомольська, 125, ) 235 304 (двісті тридцять п'ять тисяч триста чотири) грн. 26 коп. основного боргу, 16 885 (шістнадцять тисяч вісімсот вісімдесят п'ять) грн. 82 коп. пені, 12 145 (дванадцять тисяч сто сорок п'ять) грн. 91 коп. три відсотки річних, 132 316 (сто тридцять дві тисячі триста шістнадцять) грн. 14 коп. інфляційних нарахувань, 19 832 (дев'ятнадцять тисяч вісімсот тридцять дві) грн. 61 коп. витрат на оплату послуг адвоката та 7 933 (сім тисяч дев'ятсот тридцять три) грн. 00 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

01.09.2015 р.

Суддя Спичак О.М.