КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2015 р. Справа№ 910/3740/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Зубець Л.П.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Уланов І.В. - представник за довіреністю № 225-КР-816 від 19.03.2015;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: не з'явились;

від третьої особи: не з'явились;

від прокуратури: Дергунов Д.С. - посвідчення № 004715 від 20.09.2012;

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015

у справі № 910/3740/13 (головуючий суддя - Полякова К.В., судді - Отрош І.М., Сташків Р.Б.)

за позовом Першого заступника прокурора Дніпровського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до 1) Комісії з припинення Дніпровської районної у м. Києві ради

2) Благодійної організації "Дніпровські хвилі"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Берещук Віктор Онуфрійович

про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

У судовому засіданні 01.09.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Дніпровського району м. Києва звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) до Комісії з припинення Дніпровської районної у м. Києві ради (далі - відповідач 1) та Благодійної організації "Дніпровські хвилі" (далі - відповідач 2) з позовом про:

- визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 93, 80 кв. м. вартістю 401 061, 60 грн., які розташовані за адресою: вул. Луначарського, 24, літ. А у м. Києві, від 22 жовтня 2009 року, укладеного між Виконавчим органом Дніпровської районної у м. Києві ради - Управління оренди та приватизації комунального майна та Благодійною організацією "Дніпровські хвилі";

- зобов'язання повернути нежилі приміщення загальною площею 93, 80 кв. м. вартістю 401061,60 грн., які розташовані за адресою: вул. Луначарського, 24, літ. А у м. Києві, територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради;

- зобов'язання КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна» оновити запис від 27.11.2009 в реєстровій книзі №10п-95 за реєстровим №1174-П, згідно якого власником нежилих приміщень загальною площею 93, 80 кв. м. вартістю 401 061, 60 грн., які розташовані за адресою: вул. Луначарського, 24, літ. А у м. Києві є територіальна громада міста Києва згідно свідоцтва про право власності САС № 249545 від 09.11.2009 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2014 (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2014) було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.10.2009 та зобов'язання повернути позивачу нежилі приміщення. У частині позовних вимог про зобов'язання КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна" оновити реєстраційний запис щодо власника спірних приміщень провадження у справі припинено на підставі п. 1 ч.1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з непідвідомчістю спору в цій частині господарському суду.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.12.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 у справі №910/3740/13 скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.10.2009 та зобов'язання повернути нежилі приміщення загальною площею 93,80 кв.м., а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.03.2015 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Берещука Віктора Онуфрійовича (далі - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 у позові про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 93,80 кв. м. та зобов'язання повернути вищезазначені нежилі приміщення відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 в частині відмови у позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.10.2009 та прийняти нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не застосував положення ст. 35 ГПК України в частині преюдиціальності фактів та не прийняв до уваги, що судовим рішенням у справі № 910/9953/13 Господарського суду міста Києва встановлено обставини невідповідності вимогам закону рішення райради, на підставі якого укладено спірний договір.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 30.06.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015, у зв'язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному, змінено склад судової колегії: головуючий суддя - О.М. Коротун, судді: Зубець Л.П., Сулім В.В., яка ухвалою від 30.06.2015 прийняла апеляційну скаргу до провадження, продовжила строк розгляду апеляційної скарги на п'ятнадцять днів (задовольнивши клопотання позивача та прокуратури). Розгляд справи було відкладено на 01.09.2015.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2015, у зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В. у відпустці, змінено склад судової колегії: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Зубець Л.П., Гаврилюк О.М., яка прийняла справу до свого провадження та ухвалила дану постанову.

Представники позивача та прокуратури у судовому засіданні 01.09.2015 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, скасувати рішення місцевого господарського суду в частині відмови у позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.10.2009 та прийняти нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити. Вимоги попередніх ухвал суду не виконали, на огляд колегії судді не надали оригінали документів, пов'язаних з предметом спору; крім того зазначили про відсутність інформації стосовно дійсного власника спірного майна, зокрема, зважаючи на той факт, що відповідні запити з цього приводу ані позивачем, ані прокуратурою здійснено не було. Клопотання до суду апеляційної інстанції в порядку ст.ст. 38, 101 ГПК України про неможливість подання доказів з причин, що не залежать від учасників апеляційного провадження не надали.

Представники відповідачів та третьої особи у судове засідання 01.09.2015 не з'явились, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, зокрема, надсиланням копій ухвали від 30.06.2015 на відповідні адреси учасників апеляційного провадження. Зазначена ухвала була завчасно отримана відповідачем 1 та третьою особою, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 900, 918.

Ухвали Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 та від 30.06.2015, які були надіслані відповідачу 2 рекомендованими листами, як на адресу, що зазначена в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (як місцезнаходження даної юридичної особи), так і на адресу, що була зазначена іншими учасниками апеляційного провадження в якості фактичного місцезнаходження вказаної юридичної особи, повернулися до суду з поміткою: «за закінченням встановленого строку зберігання».

В свою чергу, ч. 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 (далі - Постанова Пленуму) встановлює, що належною адресою є адреса, яка повідомлена суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адреса, зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Так, пункт 3.9.1. Постанови Пленуму визначає, що в разі, якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно частини 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції враховано, що загальний строк розгляду даної справи в господарських судах різних інстанцій становить більше двох з половиною років, тоді як обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі „Смірнова проти України").

Від учасників судового процесу не надійшло жодних заяв, клопотань, зокрема, про неможливість взяти участь в судовому засіданні з причин, що від них не залежать.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на тривалий строк розгляду справи в господарських судах різних інстанцій, з огляду на відсутність намірів сторін надати додаткові докази або пояснення, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників відповідачів та третьої особи, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, наявні докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та прокуратури, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.09.2008, з урахуванням розпорядження Дніпровської районної в м. Києві ради від 17.06.2008 №524-р щодо надання дозволу на передачу в оренду нежилого приміщення по вул. Луначарського, 24 літера А в м. Києві Благодійній організації "Дніпровські хвилі", між КП "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський" (орендодавець) та БО "Дніпровські хвилі" (орендар) укладений договір оренди нерухомого майна № 668. За умовами укладеного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення (будівлю), що знаходиться за адресою: вул. Луначарського, 24 літера А в м. Києві. Термін дії договору оренди визначено з 01.09.2008 року по 04.09.2010 року.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що рішенням Дніпровської районної в м. Києві ради від 16.09.2008 №276 до переліку об'єктів нерухомого майна, що перебувають у комунальній власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва та підлягають приватизації у 2008-2009 роках було включено нежитлове приміщення 1 поверху загальною площею 94,3 кв.м. по вул. Луначарського, 24 літера А в м. Києві шляхом викупу Благодійною організацією "Дніпровські хвилі".

Так, 16.10.2009 між Дніпровською районною у м. Києві радою в особі Управління оренди та приватизації комунального майна Дніпровського району м. Києва (продавець) та БО "Дніпровські хвилі" (покупець) був укладений договір № 2-329-р купівлі-продажу приміщення шляхом викупу площею 93,8 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Луначарського, 24 літера А (далі - договір купівлі-продажу).

Згідно умов договору купівлі-продажу, продавець зобов'язується передати у власність покупця, шляхом викупу, нежилі приміщення з №1 по №9 загальною площею 93,80 кв.м., які розташовані вул. Луначарського, 24 літера А в м. Києві.

Вказаний в цьому договорі об'єкт приватизації продано за 401 061,60 грн. (п. 1.5. договору купівлі-продажу).

Відповідно до п.1.3. договору купівлі-продажу право власності на об'єкт приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації.

Так, із матеріалів справи вбачається, що об'єкт приватизації переданий покупцю 03.11.2009, про що сторонами договору купівлі-продажу від 16.10.2009 складено, підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі нежилих приміщень.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2013 у справі № 910/9953/13 (яке набрало законної сили у встановленому порядку) визнано недійсним рішення Дніпровської районної в м. Києві ради від 16.09.2008 №276 в частині приватизації нежитлового приміщення першого поверху загальною площею 94,3кв.м. по вул. Луначарського, 24 літера А, в м. Києві шляхом викупу БО "Дніпровські хвилі".

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що право власності на спірне майно набула інша особа - Берещук Віктор Онуфрійович на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 23.11.2009, за реєстровим номером 1575. Таким чином на момент прийняття рішення у справі № 910/9953/13 БО "Дніпровські хвилі" не були власником спірного майна на підставі договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу № 2-329-р від 16.10.2009.

Звертаючись з даним позовом до суду, Перший Заступник прокурора Дніпровського району міста Києва зазначав, що Рішення Дніпровської районної у місті Києві ради від 16.09.2008 року № 276 "Про затвердження переліку об'єктів, що відноситься до власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках" в частині затвердження переліку об'єктів, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва і підлягають приватизації шляхом викупу Благодійною організацією "Дніпровської хвилі", а саме, нежилого приміщення 1 поверху загальною площею 94, 3 кв. м. по вул. Луначарського, 24 літера А, в місті Києві є таким, що грубо порушує законодавство України, а тому договір купівлі-продажу від 16.10.2009 підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Також, позивач просив зобов'язати БО "Дніпровськи хвилі" повернути нежилі приміщення загальної площею 93,8 кв.м. по вул. Луначарського, 24 літера А, у зв'язку із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що наведені прокурором обставини не дають підстав вважати проведеної приватизації спірного майна, шляхом його викупу незаконним, та як наслідок, не свідчать про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу такого майна недійсним.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 5 ст. 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі - продажу, у визначені строки.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі - продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України.

В цій частині правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що інших підстав для визнання договорів купівлі - продажу об'єкта приватизації, ніж визначені наведеними статтями приватизаційне законодавство не містить.

В свою чергу, позивачем та прокуратурою не заперечується, що позицією 66 додатку до пп.1.5. п.1 рішення ХVII сесії Дніпровської районної у місті Києві ради V скликання від 16.09.2008 року № 276 включено (як об'єкт, що підлягає приватизації) нежитлове приміщення 1 поверху загальною площею 94,3 кв.м. по вул. Луначарського, 24 в м. Києві (літера А) шляхом викупу БО "Дніпровські хвилі".

Правомірним є висновок місцевого господарського суду про те, що підпункт 1.5. вищезазначеного рішення п.1 рішення ХVII сесії Дніпровської районної у місті Києві ради V скликання від 16.09.2008 року № 276 "Про внесення змін до рішення Дніпровської районної у місті Києві ради від 26.06.2008 року № 239 "Про затвердження переліку об'єктів, що відносяться до власності територіальної громади Дніпровського району м. Києва, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках" визнано недійсним. Однак суд першої інстанції правомірно відзначив, що в даному випадку, визнання пп. 1.5. п. 1 вищевказаного рішення №276 не призводить до зміни правовідносин, що виникли на підставі цього рішення.

Так, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Абзацом 22 Постанови Верховного Суду України від 14.03.2007 у справі № 21-8во07 „Про аспекти розгляду справ про приватизацію майна" визначено, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов і порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі, порушуючи право власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. (аналогічну правову позицію викладено в постановах Вищого господарського України від 02.03.12 у справі № 36/310, від 21.07.10 у справі № 8/19пд).

Крім того, відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У наведеній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

З огляду на зазначене, суд першої інстанції (на виконання вказівок Вищого господарського суду України по даній справі, які є обов'язковими відповідно до ст. 111-12 ГПК України) правомірно врахував положення Закону України "Про приватизацію державного майна", приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рекомендації, які викладені у відповідних Постановах Пленуму Вищого господарського суду України та обґрунтовано зазначив, що наведені прокурором обставини не дають підстав для висновку про незаконність проведеної приватизації спірного майна, шляхом його викупу, та, як наслідок, не свідчать про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу такого майна недійсним, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Суд апеляційної інстанції також зазначає про необґрунтованість доводів апелянта стосовно того, що під час вирішення даного спору суд першої інстанції неправомірно не застосував положення ст. 35 ГПК України щодо обставин, які були встановлені під час розгляду справи № 910/9953/13 Господарського суду міста Києва.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що факти, які були встановлені під час вирішення спору по справі № 910/9953/13 не мають істотного значення для розгляду спору у справі № 910//3740/13, оскільки правові висновки суду про відсутність виникнення у БО "Дніпровські хвилі" права на приватизацію об'єкта оренди шляхом викупу та про невідповідність вимогам приватизаційного законодавства рішення Дніпровської районної у м. Києві ради від 16.09.2008 №276 (в частині включення спірного приміщення до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу), що викладені у рішенні від 09.08.2013 по справі №910/9953/13, в дійсності, є оціночними судженнями суду, а не фактами, що в розумінні ч.3 ст. 35 ГПК України мають преюдиціальне значення.

Суд першої інстанції також правомірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання БО "Дніпровськи хвилі" повернути нежилі приміщення загальної площею 93,8 кв.м. по вул. Луначарського, 24 літера А, у зв'язку із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Так, ані в суді першої, ані в суді апеляційній інстанції позивач та прокурор не надали доказів того, хто саме є власником спірного майна на теперішній час. Разом з цим, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що наступним власником спірних приміщень (після відповідача 2) був Берещук Віктор Онуфрійович на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 23.11.2009, за реєстровим номером 1575. Таким чином, вимога до відповідача 2 про повернення спірних приміщень територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради в будь-якому випадку не підлягає задоволенню, оскільки станом на 23.11.2009 БО "Дніпровськи хвилі" не була власником спірного майна на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2009.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що вимога про зобов'язання повернути майно заявлена як наслідок недійсності правочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, з якими законодавець пов'язує можливість задоволення такої вимоги, а тому правомірно відмовив у задоволенні позову.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 у справі № 910/3740/13 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 у справі № 910/3740/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3740/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 03.09.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді Л.П. Зубець

О.М. Гаврилюк