ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2015 р.Справа № 916/1879/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А.,

Богатиря К.В.

при секретарі - Альошиній Г.М.

За участю представників:

Від позивача: Бєляєва І.А.

Від відповідача: Горовий А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Оілс Україна»

на рішення господарського суду Одеської області

від 06.07.2015 року

по справі № 916/1879/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «КВС-Україна»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Оілс Україна»

про стягнення 237363,32 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КВС-Україна» звернулося до господарського суду Одеської області з позовом (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 30.06.2015р.) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Оілс Україна» про стягнення 141 231,75 грн. основного боргу, що виник у зв'язку з неоплатою в повному обсязі поставленого у квітні 2014 року товару згідно з договором поставки № 40/15/2014 від 09.04.2014р., а також 20542,45 грн. пені, 2635,04 грн. 3% річних та 72954,08 втрат від інфляції за прострочення виконання грошового зобов'язання. Позовні вимоги обґрунтовані посиланнями на ст. ст. 526, 610, 625 ЦК України та ст. ст. 173, 193, 216, 217 ГК України.

ТОВ «Іст Оілс Україна» не визнало позов посилаючись на недотримання позивачем досудового врегулювання господарського спору.

Рішенням господарського суду Одеської області від 06 липня 2015 року (суддя -Погребна К.Ф.) позов задоволено повністю з мотивів обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Стягнуто з ТОВ „ІСТ ОІЛС Україна" на користь ТОВ "КВС - Україна" 141231 грн. 75 коп. - основного бору, 20542 грн. 45 коп. - пені, 2635 грн. 04 коп. -3% річних, 72954 грн. 08 коп. - інфляційних витрат та 4747 грн. 27 коп. - судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Іст Оілс Україна» просить зазначене рішення скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.

При цьому, судом відмовлено у залученні до матеріалів справи копій видаткових накладних на 13 арк., доданих скаржником до своєї апеляційної скарги, оскільки вони не мають ніякого значення для даної справи.

Водночас, з метою забезпечення всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції залучено до матеріалів справи подані позивачем копії товарно - транспортних накладних від 15.04.2015р. на 8-ми арк.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 09.04.2014 року між ТОВ "КВС - Україна" (постачальник) та ТОВ „ІСТ ОІЛС Україна" (покупець) було укладено договір поставки № 40/15/2014, згідно з п.1.1 якого в строки (терміни) і на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язався передати покупцю у власність насіння сільськогосподарських культур (далі - товар), а покупець зобов'язався прийняти і оплатити товар, найменування, асортимент, ціна і кількість якого зазначаються в додатку (ах) до цього договору, які є його невід'ємними частинами.

Умовами п.п. 2.1, 3.1, 4.1.1, 4.3.1, 5.1, 5.2, 6.4, 8.4, 11.1 даного договору сторони визначили, що ціна товару, порядок, розміри та строки розрахунків за поставлений товар визначаються в додатку (ах) до договору, які є невід'ємними частинами договору; постачальних зобов'язується передати покупцю товару відповідно до умов цього договору, а покупець зобов'язується своєчасно і в повному об'ємі прийняти товар і оплатити його на умовах, зазначених у цьому договорі або у додатках до нього; поставка товару проводиться на умовах і в терміни, вказані у відповідних додатках до договору; датою поставки товару чи його частини вважаться дата підписання сторонами видаткової накладної. Кінцевий термін (строки), в який постачальник має надати покупцю можливість прийняти товар у відповідності до умов поставки (надалі - «строк поставки») зазначається в додатку (ах) до договору; товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем по кількості та асортименту відповідно до видаткової накладної; факт передачі і приймання товару оформлюється видатковою накладною; у випадку несплати платежів у строки, встановлені цим договором до додатковими угодами до нього, покупець повинен сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. В разі прострочення сплати за товар по кожному з етапів оплати більше ніж на 7 календарних днів покупець зобов'язаний виплатити постачальнику суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення платежу; договір набирає сили з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2014р. Закінчення строку дії договору не звільняє покупця від виконання тих зобов'язань, які залишилися невиконаними ним.

11.04.2014 року між сторонами було укладено додаток № 2 до договору поставки № 40/15/2014 від 09.04.2014р., згідно з яким сторони домовилися, що постачальник у строк до 15 квітня 2014 року постачає покупцю 159 посівних одиниць насіння кукурудзи гібриду КВС Амбер за ціною 888,25 грн. за посівну одиницю на загальну суму 141 231,75 грн., а покупець до 01 вересня 2014 року здійснює оплату вартості товару.

На виконання своїх зобов'язань за укладеним договором позивач 15.04.2014 року поставив відповідачеві товар у кількості 159 посівних одиниць насіння кукурудзи гібриду КВС Амбер на суму 141 231,75 грн., що підтверджується видатковою накладною № 80468626 від 15.04.2014 року та не заперечується відповідачем.

Оплата отриманого товару у встановлений строк відповідачем проведена не була, у зв'язку з чим в нього утворилася прострочена заборгованість перед позивачем в сумі 141 231,75 грн., що підтверджується обґрунтованим розрахунком суми боргу обчисленим позивачем та не заперечується відповідачем.

Наявна в справі видаткова накладна № 80468626 від 15.04.2014 року є належним доказом підтвердження достовірності факту передачі позивачем та приймання відповідачем визначеного товару на суму 141 231,75 грн.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем за отриманий згідно з вищевказаною накладною товар відповідач повинен був здійснити не пізніше 01.09.2014 року.

Претензією № 30 від 23.01.2015р. позивач повідомив відповідача про наявність простроченої заборгованості за поставлений згідно з додатком № 2 до договору поставки № 40/15/2014 від 09.04.2014р. товар в сумі 141 231,75 грн., нарахування пені - 14281,82 грн., втрат від інфляції - 14960,36 грн., виклав вимогу не пізніше 02.02.2015р. сплатити зазначені суми та попередив, що в іншому випадку буде вимушений звернутися за захистом своїх прав до господарського суду.

Проте, відповідач вказану претензію залишив без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписами ч. 1 ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що згідно ст. 629 ЦК України, ст. 193 ГК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

За вимогами ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не заперечуючи по суті і обсягу отриманого від позивача товару, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв'язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 141 231,75 грн. обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.

Колегією суддів відхиляється як неспроможне посилання скаржника на порушення постачальником терміну поставки товару.

Частиною 2 ст. 251 ЦК України визначено, що терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 252 цього Кодексу, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Судом установлено, що визначений п. 5 додатку № 2 від 11.04.2014р.строк постачання товару - до 15.04.2014р. та згідно з видатковою накладною № 80468626 товар було поставлено позивачем саме 15.04.2014р., тобто до закінчення останнього дня цього терміну.

Твердження скаржника про те, що вартість спірної поставки повинна бути зменшена на суму нездійснених позивачем витрат на перевезення товару та на його страхування, що ним було здійснено оплату за гарантованим платежем 01.09.2014 року у повному обсязі, у зв'язку з чим скаржник вважає, що не має простроченої заборгованості перед позивачем, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вони об'єктивно нічим не підтверджені, не відповідають умовам договору поставки та спростовуються наявними у справі доказами, належним чином оціненими судом, а саме товарно - транспортною накладною № 15/4 від 15.04.2014 року, з якої вбачається, що відпущений за видатковою накладною № 80468626 від 15.04.2014р. товар був поставлений позивачем у пункт розвантаження: Одеська область, Любашівський район, с. Гвоздавка Друга, вул. Заводська, 1, тобто на склад покупця.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. № 15-рп у справі № 1-2/2002 щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України було визначено, що право на судовий захист своїх прав не може бути обмежене. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатись до суду за його вирішенням. При цьому право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бети обмежене законом, іншими нормативно - правовими актами. Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно - правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту.

Отже, надсилання відповідачу претензії про сплату простроченого боргу за поставлений товар є виключним правом, а не обов'язком позивача, і не позбавляє його права звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення існуючої заборгованості.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач на підставі умов п. 8.4 договору нарахував відповідачеві 20542,45 грн. пені, а також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахував 72954,08 грн. втрат від інфляції та 2 635,04 грн. 3% річних.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і договір є обов'язковим до виконання.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши обчислені позивачем розрахунки втрат від інфляції та процентів річних господарський суд першої інстанції правильно встановив, що вони відповідають умовам укладеного сторонами договору та чинному законодавству і відповідачем не спростовані як в цілому, так і за їх складовими, а тому дійшов до підставного висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Разом з тим, висновок місцевого суду щодо правильності та обґрунтованості здійсненого позивачем розрахунку пені в сумі 20542,45 грн. є помилковим, оскільки як обчислений позивачем розрахунок пені на зазначену суму, так і проведений відповідачем контррозрахунок суми пені в розмірі 19 730,07 грн. є помилковими.

Як було зазначено вище, згідно з п. 8.1 додатку № 2 від 11.04.2014р. до договору поставки, оплату вартості отриманого товару відповідач повинен був здійснити до 01 вересня 2014 року. Отже, за проведеними судом апеляційної інстанції розрахунками сума згаданої пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання - 141 231,75 грн. за кожен день прострочення виконання за період з 02.09.2014 року по 02.03.2015 року, тобто в межах встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України строку, складає 19 849,83 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі вирішення даного спору відповідач, посилаючись на тяжке фінансове становище, яке склалося на підприємстві, звертався до суду з клопотаннями про відстрочку виконання судового рішення до 31.12.2015 року, відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України, а також про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України.

Відповідно до п.п. 6, 3 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання; відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно з п. 1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Як вбачається з вимог ст. 121 ГПК України, задоволення заяви про відстрочку виконання рішення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до п. 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України N 02-5/333 від 12.09.96 "Про деякі питання практики застосування статті 121 Господарського процесуального кодексу України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При цьому, слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Отже, виходячи із наведеного, законодавець у будь-якому випадку пов'язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Наведені відповідачем підстави для відстрочки виконання судового рішення, зокрема, тяжке фінансове становище та нерентабельність господарської діяльності, не є тими виключними обставинами, які давали підстави для відстрочки виконання судового рішення, оскільки по-перше, як наголошує скаржник, важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від відповідача обставин, по-друге, скрутне фінансове становище є як у відповідача, так і у позивача, що підтверджується наданими сторонами доказами.

Крім того, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, на підставі ст. 121 ГПК України, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, оскільки невиконання відповідачем протягом тривалого часу своїх зобов'язань за договором поставки щодо оплати отриманого товару, а також рішення суду про стягнення простроченої заборгованості порушує матеріальні інтереси позивача та також може призвести до негативних наслідків для нього.

Відповідно до приписів статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі статтею 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні заяви відповідача про відстрочку виконання рішення, оскільки відповідач не довів наявність виняткових обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставним посилання скаржника на неправомірне відхилення місцевим судом його клопотання про зменшення розміру пені зважаючи на вимоги п. 1 статті 233 ГК України та ч. 3 статті 551 ЦК України та п. 3 ч. 1 статті 83 ГПК України з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ст. 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Зважаючи на відсутність належного обґрунтування з боку відповідача винятковості обставин, які мають істотне значення та призвели до порушення зобов'язання та нарахування пені за таке порушення, суд першої інстанції правомірно відхилив клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки вони об'єктивно нічим не підтверджені та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом першої інстанції, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача 692,92 грн. пені, з прийняттям рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, а в решті рішення має бути залишено без змін, як законне та обґрунтоване.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд -,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Оілс Україна» задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 06 липня 2015 року у справі № 916/1879/15 скасувати частково, викласти його резолютивну частину в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „ІСТ ОІЛС Україна" (6800, Одеська область, м. Іллічівськ, аул. Шевченка, 9-А/75-Н; код: 37089765) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КВС - Україна" (01042, м. Київ, бул. Дружби Народів, 19, код: 31189761) 141 231,75 грн. основного бору, 19 849,83 грн. пені, 2635,04 грн. 3% річних, 72954,08 грн. втрат від інфляції та 4747,27 грн. судових витрат. В решті частини позову відмовити.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Богатир К.В.