РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2015Справа №910/17618/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД", м. Київ

до Фірма "Т.М.М."- Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг"

про стягнення 34 761,79 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Пінчук-Ніколайчук Ю.В. (довіреність б/н від 17.06.2015)

від відповідача: Полєжаєва К.О. (довіреність б/н від 10.01.2015)

від третьої особи: Пінчук-Ніколайчук Ю.В. (довіреність б/н від 02.12.2013)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача - Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 34 761,79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2014 у справі № 910/16244/13 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" задоволено повністю: стягнуто з Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованість у розмірі 45160,11 грн., неустойку у сумі 538,21 грн., 3 % річних у сумі 115,06 грн. та судовий збір у розмірі 1 720,50 грн.

Оскільки, на рахунок позивача кошти у рахунок сплати боргу за наказом Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі №910/16244/13 зараховані 17 квітня 2015, то позивачем на суму основного боргу, яка стягнута за вищевказаним рішенням, нараховані 3% річних за період з 09.08.2013 у розмірі 16.04.2015 грн. та індекс інфляції за період з 09.08.2013 по 16.04.2015 у розмірі 32475,33 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2015 порушено провадження у справі № 910/17618/15, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 06.08.2015, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг".

В судове засідання 06.08.2015 з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

В судовому засіданні 06.08.2015 представник відповідача - Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю надав суду відзив на позовну заяву. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач посилається на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2014 у справі №910/16244/13 було виконане відповідачем 16 жовтня 2014 року, а тому 3 % річних та інфляційні втрати слід нараховувати до 15.10.2014 Також, у відзиві на позов відповідачем наведено власний розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, згідно із яким 3 % річних складають 1607,21 грн. та інфляційні втрати - 7516,40 грн.

В судовому засіданні 06.08.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 03.09.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 03.09.2015 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача надав суду відзив, підтримав викладені у відзиві обставини, частково заперечив позовні вимоги.

Представник третьої особи витребуваних судом письмових пояснень не надав, проте підтримав позовні вимоги позивача.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 03.09.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

25.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" та (лізингодавець) та Фірмою "Т.М.М." - Товариством з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №1139/12/2007-R, відповідно до умов якого лізингодавець зобов'язався передати без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації, а лізингоодержувач прийняти в тимчасове володіння та користування за плату майно - Автомобіль дорожній комбінований на шасі МАЗ-533702 (одна одиниця), а також відповідач зобов'язувався здійснювати лізингові платежі.

Згідно із ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до видаткової накладної №РН-0000226 від 19.06.2008 лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв предмет лізингу.

Згідно з п. 7.7. договору, лізингоодержувач зобов'язаний вносити всі грошові суми в рахунок оплати лізингових платежів в розмірі і в строки, встановлені в Графіку внесення платежів, незалежно від виставлення або отримання рахунків лізингодавця, а також незалежно від фактичного використання предмета лізингу, в тому числі в період технічного обслуговування ремонту, втрати предмета лізингу, протягом строку фінансового лізингу або до моменту дострокового припинення договору.

У зв'язку з неналежним виконанням Фірмою "Т.М.М." - ТОВ взятих на себе зобов'язань за договором фінансового лізингу №1139/12/2007-R від 25.12.2007 в частині сплати лізингових платежів Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" у серпні 2013 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фірми "Т.М.М." - ТОВ на свою користь заборгованості у розмірі 45 160,11грн., неустойки - 538,21 грн., 3% річних - 115,06 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2014 у справі № 910/16244/13, позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Фірми "Т.М.М." ТОВ на користь ТОВ "Ласка Лізинг": заборгованість у розмірі 45160,11 грн., неустойку у сумі 538,21 грн., 3 % річних у сумі 115,06 грн. та судовий збір у розмірі 1 720,50 грн. Відстрочено виконання рішення господарського суду міста Києва від 10.02.2014 на 2 роки до 10.02.2016.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.08.2014, рішення господарського суду першої інстанції в частині надання відстрочки виконання рішення на два роки до 10.02.2016 скасовано, в цій частині прийнято нове рішення, яким в задоволенні заяви Фірми "Т.М.М." - ТОВ про відстрочку виконання рішення суду відмовлено, в іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.03.2015 було задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" про заміну сторони виконавчого провадження. Вирішено замінити стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД", якому були передані всі права та обов'язки відповідно до договору відступлення прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) № 207/11-2013 від 05 грудня 2013 року, щодо договору фінансового лізингу № 1139/12/2007 від 25.12.2007, укладеного між ТОВ "Ласка Лізинг" і Фірмою "Т.М.М." - ТОВ.

17.04.2015 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" були зараховані грошові кошти у розмірі 47533,88 грн. у рахунок сплати заборгованості за наказом суду у справі № 910/16244/13, у зв'язку із чим позивачем здійснено нарахування 3% річних за період з 09.08.2013 по 16.04.2015 у розмірі 2286,46 грн. та індексу інфляції за період з 09.08.2013 по 16.04.2015 у розмірі 32475,33 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Статтею 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2014 у справі №910/16244/13 встановлено, що Фірма "Т.М.М." - ТОВ не виконало взятий на себе обов'язок за договором фінансового лізингу №1139/12/2007-R від 25.12.2007 в частині сплати чергових лізингових платежів з 60 по 62 періоди, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 45 160,11 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2014 у справі №910/16244/13 з Фірми "Т.М.М." ТОВ на користь ТОВ "Ласка Лізинг" стягнуто: заборгованість у розмірі 45160,11 грн., неустойку у сумі 538,21 грн., 3 % річних у сумі 115,06 грн. та судовий збір у розмірі 1720,50 грн. Зазначене рішення суду в цій частині залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2014.

Розрахунок штрафних санкцій за договором фінансового лізингу №1139/12/2007-R від 25.12.2007 здійснений ТОВ "Ласка Лізинг" по 07.08.2013, що підтверджується розрахунком суми заборгованості по черговим лізинговим платежам у справі №910/16244/13 (додаток №1 до позовної заяви про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №1139/12/2007-R від 25.12.2007.

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє божника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 20.01.2011 у справі № 10/25 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі №16/5/5022-103/2011(2/43-654) зазначено, що приписи ст. 625 ЦК України не заперечують можливості звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищено в порядку індексації та процентів річних від простроченої суми в період виконання судового рішення, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Зазначену правову позицію наведено, також, у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", постановах Верховного Суду України від 20.12.2010р., № 13/210/10, від 12.09.2011р. № 6/433-42/183, від 14.11.2011р. № 12/207, від 23.01.2012р. № 37/64 та постанові Вищого господарського суду України від 01.11.2012р. №5011-32/5219-2012.

Позивачем заявлено до стягнення 3 % річних у розмірі 2286,46 грн. та інфляційні втрати у розмірі 32475,33 грн., які нараховані на суму основного боргу у розмірі 45160,11 грн., що стягнута рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2014 у справі №910/16244/13. Розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем за період з 09.08.2013 по 16.04.2015 та розрахунок 3% річних здійснений за період з 09.08.2013 по 16.04.2015.

Заборгованість у розмірі 45160,11 грн. на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі №910/16244/13 була перерахована ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві на рахунок позивача 17.04.2015, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку позивача за період з 17.04.2015 по 17.04.2015.

В той же час, з банківської виписки від 16.10.2014, наданої відповідачем, вбачається, що 16.10.2014 відповідачем було здійснено сплату заборгованості у розмірі 47533,68 грн. на користь ТОВ "Ласка Лізинг" на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі №910/16244/13 шляхом перерахування на рахунок ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві №4450.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

З наведеного випливає, що оскільки заборгованість у розмірі 47533,68 грн. на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 07.03.2014 у справі №910/16244/13 була перерахована ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві на рахунок позивача 17 квітня 2015 року, то саме з цієї дати грошове зобов'язання відповідача за договором фінансового лізингу №1139/12/2007-R від 25.12.2007 на суму 45160,11 грн. є виконаним, та в силу приписів ст. 599 ЦК України, припинилось.

Враховуючи те, що відповідач виконав зобов'язання за рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2014 у справі №910/16244/13 17 квітня 2015 року, то суд вважає вірним нарахування позивачем інфляційних втрат здійснений позивачем у період з 09.08.2013 по 16.04.2015 та розрахунок 3% річних у період з 09.08.2013 по 16.04.2015.

Суд погоджується із розрахунком 3 % річних у розмірі 2286,46 грн., нарахованих за період з 09.08.2013 по 16.04.2015 та інфляційних втрат нарахованих за період у розмірі 32475,33 грн. за період з 09.08.2013 по 16.04.2015 і вважає його обґрунтованим, у зв'язку з чим, вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 2286,46 грн. та інфляційні втрати у розмірі 32475,33 грн. підлягають задоволенню.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" у повному обсязі.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати з судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю (04116, м. Київ, вул. Галі Тимофєєвої, будинок 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" (01042, м. Київ, вул. Академіка Філатова, будинок 22/8, офіс 402, ) 3% річних у розмірі 2286,46 грн., інфляційні втрати у розмірі 32475,33 грн., судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано: 07.09.2015.

Суддя С.О. Турчин