ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.09.2015 Справа № 920/1040/15

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків,

до відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, смт. Велика Писарівка, Сумська область,

про стягнення заборгованості в сумі 502 990 грн. 93 коп.,

Суддя Жерьобкіна Є.А.

Представники:

Від позивача - ОСОБА_1; ОСОБА_3,

Від відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_4;

При секретарі судового засідання Чижик С.Ю.,

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача 502 990 грн. 93 коп., в тому числі 200 000 грн. 00 коп. заборгованості за поставлений товар відповідно до договору поставки № 1/0108 від 20.09.2012року, 159 046 грн. 20 коп. пені, 130 800 грн. 00 коп. інфляційних збитків, 13 144 грн. 73 коп. 3 % річних.

Відповідач подав відзив на позовну заяву (вх. № 9288 від 10.08.2015року), в якому вказує, що не укладав з позивачем договору поставки № 1/0108 від 20.09.2012року та просить суд відмовити у позові за його необґрунтованістю.

Відповідач подав клопотання від 23.07.2015року, в якому просить суд призначити судову техніко-криміналістичну експертизу документів, проведення якої доручити експертам - криміналістам науково-дослідного експертно - криміналістичного центру при Управлінні міністерства внутрішніх справ України в Сумській області, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Кіровоградська, 8.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. (п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

Враховуючи вказане, дослідивши матеріали справи, суд не вбачає підстав для призначення судової експертизи за клопотанням відповідача від 23.07.2015року через відсутність потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні останнього.

Позивач вказує, що 20.09.2012року між сторонами було укладено договір № 1-0108, згідно якого позивач зобов'язався передати на умовах, визначених договором у власність, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити товар, ціна, кількість та якість якого вказані у накладних, що складаються на кожну окрему поставку і є невід'ємною частиною договору. У період з 21.09.2012року по 22.02.2013року позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 200 000 грн. 00 коп., що підтверджується видатковими та товарно-транспортними накладними. Згідно з гарантійним листом від 11.03.2013року відповідач зобов'язався сплатити отриманий від позивача товар, тим самим підтверджуючі факт його отримання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору не оплатив товар своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 200 000 грн. 00 коп., відповідно до п. 7.1. договору, за несвоєчасну оплату товару відповідачу нарахована пеня в сумі 159 046 грн. 20 коп., відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачу нараховано 130 800 грн. 00 коп. інфляційних збитків, 13 144 грн. 73 коп. 3 % річних.

Відповідач факт укладення з позивачем договору № 1/0108 від 20.09.2012року та отримання від останнього товару за договором заперечує повністю.

Відповідач у судовому засіданні 03.09.2015року зазначив, що отримував від позивача товар за час співпрацювання з останнім, але не за договором № 1/0108 від 20.09.2012року. При цьому, отриманий від позивача товар оплачувався.

За приписами ст.ст. 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним.

Статтею 3 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема: свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

За приписами ст. 206 Цивільного кодексу України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Згідно зі ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Статтею 51 Цивільного кодексу України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, на фізичних осіб - підприємців поширюється правовий режим, аналогічний до режиму юридичних осіб, що здійснюють підприємницьку діяльність.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, обов'язковою ознакою письмової форми є те, що сторони власноручно вчиняють підпис на відповідному документі при укладенні правочину.

З матеріалів справи вбачається, що договір поставки № 1/0108 від 20.09.2012року, на який посилається позивач в обґрунтування позову, не підписаний зі сторони відповідача.

Відповідач факт укладення договору № 1/0108 від 20.09.2012року з позивачем заперечує повністю.

Разом з цим, наявність печатки відповідача на договорі, з огляду на викладені норми 207 Цивільного кодексу України, не спростовує факту недотримання вимог до письмової форми правочину.

З огляду на встановлений судом факт відсутності підпису відповідача на договорі № 1/0108 від 20.09.2012року, суд не приймає останній в якості належного та допустимого доказу.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, статтею 1 названого Закону унормовано, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88 , первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Разом з цим, накладна є документом, яка використовується в бухгалтерському обліку та містить основні облікові дані про товар. Завдяки підписанню накладної стороною (сторонами), посвідчується факт прийняття товару відповідно до змісту вчиненого правочину.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано рахунки та видаткові накладні № 1/22 від 22.09.2012року, № 4/19 від 19.10.2012року, № 2/26 від 26.10.2012року, № 1/31 від 31.10.2012року, № 5/02 від 02.11.2012року, № 2/06 від 06.12.2012року, № 2/11 від 11.01.2013року, № 2/22 від 22.02.2013року, на загальну суму 200000 грн. 00 коп., які не містять підпису зі сторони одержувача - ФОП ОСОБА_2

Відповідач при цьому, факт отримання від позивача товару за вказаними видатковими накладними заперечує повністю.

Надані позивачем квитанції про приймання вантажу №Х1-458110 (дата відправки 22.09.2012року), №Х1-467582 (дата відправки 19.10.2012року), №Х1-484454 (дата відправки 06.12.2012року), №Х1-494085 (дата відправки 11.01.2013року), №Х1-506360 (дата відправки 22.02.2013року), №Х1-506506 (дата відправки 22.02.2013року), №Х1-528857 (дата відправки 29.04.2013року) також не містять ні підпису одержувача, ні посилання на договір поставки чи видаткові накладні, ні вказівки на найменування та вартість товару, що поставляється.

Товарно-транспортна накладна № ХА-6755736 від 26.10.2012року (а.с. 93) містить підпис одержувача, однак в останній відсутні посилання на договір поставки чи видаткові накладні, вказівка на найменування товару, що поставляється, його вартість.

Разом з цим, відповідач підтверджує факт неодноразової купівлі у позивача товару, який поставлявся експрес поштою і з боку відповідача, зі слів останнього, був повністю оплачений. Відповідач заперечує факт укладення договору поставки № 1/0108 від 20.09.2012року.

Стосовно гарантійного листа (а.с. 40), за змістом якого відповідач зобов'язується оплатити товар отриманий від позивача на суму 200 000 грн., останній не приймається судом до уваги в якості належного та допустимого доказу, оскільки не містить дати його складання та підписання, посилання на договір поставки № 1/0108 від 20.09.2012року чи видаткові накладні.

Листи № 357-15 від 09.06.2015року, № 458-15 від 04.08.2015року перевізників, в яких останні підтверджують факт отримання товару за квитанціями про приймання вантажу одержувачем - ОСОБА_2, також не приймаються судом до уваги, оскільки обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Пов'язаність доставки вантажу відповідно до квитанцій №Х1-458110 (дата відправки 22.09.2012року), №Х1-467582 (дата відправки 19.10.2012року), №Х1-484454 (дата відправки 06.12.2012року), №Х1-494085 (дата відправки 11.01.2013року), №Х1-506360 (дата відправки 22.02.2013року), №Х1-506506 (дата відправки 22.02.2013року), №Х1-528857 (дата відправки 29.04.2013року), товарно-транспортної накладної № ХА-6755736 від 26.10.2012року з договором № 1/0108 від 20.09.2012року та видатковими накладними № 1/22 від 22.09.2012року, № 4/19 від 19.10.2012року, № 2/26 від 26.10.2012року, № 1/31 від 31.10.2012року, № 5/02 від 02.11.2012року, № 2/06 від 06.12.2012року, № 2/11 від 11.01.2013року, № 2/22 від 22.02.2013року матеріалами справи не підтверджується.

Таким чином, позивачем не подано, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту здійснення між сторонами господарських операцій саме на підставі договору поставки № 1/0108 від 20.09.2012року та вищезазначених видаткових накладних.

Враховуючи викладені встановлені судом обставини, оскільки факт отримання відповідачем товару за договором поставки № 1/0108 від 20.09.2012року та видатковими накладними № 1/22 від 22.09.2012року, № 4/19 від 19.10.2012року, № 2/26 від 26.10.2012року, № 1/31 від 31.10.2012року, № 5/02 від 02.11.2012року, № 2/06 від 06.12.2012року, № 2/11 від 11.01.2013року, № 2/22 від 22.02.2013року, не підтверджується належними та допустимими доказами, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю за їх необґрунтованістю.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 07.09.2015року

Суддя Є.А. Жерьобкіна