РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2015Справа №910/16060/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Корпорація «Аверс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕСВІТ»

про стягнення 120 000, 00 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Величко О.В., Кондратюк В.В.;

від відповідача: Плюта Р.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Відкрите акціонерне товариство «Корпорація «Аверс» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕСВІТ» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 120 000, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди від 01.01.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.06.2015 порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 13.07.2015 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У судовому засіданні 13.07.2015 представник позивача подав клопотання, в якому просив суд замінити позивача Відкрите акціонерне товариство «Корпорація «Аверс» на Приватне акціонерне товариство «Корпорація «Аверс», у зв'язку із приведенням діяльності товариства у відповідність із Законом України «Про господарські товариства», зокрема, рішенням загальних зборів акціонерів від 23.06.2015 прийнято нову редакцію статуту товариства, що зареєстрована державним реєстратором 04.07.2015, номер запису 20022122, відповідно змінено назву товариства на Приватне акціонерне товариство «Корпорація «Аверс», на підтвердження чого позивачем надано статут Приватного акціонерного товариства «Корпорація «Аверс» та виписку із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Розглянувши подане клопотання, суд відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем змінено вид товариств на типи.

Так, згідно п. 1. 4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 зазначено, що господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи.

Згідно ст. 5 та п. 5 ч. 2 прикінцевих та перехідних положень закону України «Про акціонерні товариства», зміна виду акціонерного товариства на тип, зокрема, із закритого на публічне не його реорганізацією.

Пунктом 1.4. постанови пленуму Вищого господарського суду міста Києва від 26.12. 2011 р. N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», визначено, що господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією (стаття 5 Закону України "Про акціонерні товариства").

Враховуючи наведене, суд приймає до розгляду подане клопотання.

У судовому засіданні 13.07.2015 оголошувалась перерва до 13.08.2015.

13.08.2015 через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, мотивуючи тим, що останнім було переведено на рахунок позивача кошти, зазначені у п.п. 2, 3, 4 угоди про дострокове розірвання договору, а також відповідачем 27.11.2014 (лист № 2714) виконано обов'язок, передбачений п. 2.6. договору та ст. 785 Цивільного кодексу України щодо повернення майна шляхом оформлення, складання та надсилання акту приймання передачі майна на адресу позивача.

У судовому засіданні 13.08.2015 оголошувалась перерва до 31.08.2015.

27.08.2015 через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав додаткові пояснення, в яких зазначає, обов'язок орендаря повернути орендоване майно після розірвання договору кореспондує зустрічний обов'язок орендодавця прийняти це майно за актом приймання-передачі.

У даному судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги та надали письмові пояснення.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 31.08.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» та Відкритим акціонерним товариством «Корпорація «Аверс» укладено договір оренди, умовами якого передбачено, що відповідно до умов даного договору позивач передає, а відповідач приймає в строкове, платне користування:

1.1.1. місця для розміщення телекомунікаційного обладнання, перелік якого зазначено в додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору;

1.1.2. будинкові телевізійні мережі та телекомунікаційне обладнання позивача, перелік яких зазначено в додатку № 2, який є невід'ємною частиною договору.

Пунктами 1.3. та 1.4. договору визначено, що об'єкт оренди належить позивачу на праві власності, або перебуває в користуванні на підставі відповідних цивільно-правових договорів.

Місця надаються відповідачу з метою розміщення в ньому телекомунікаційного обладнання.

Відповідно до п. 2.2. договору, передача позивачем відповідачу в користування місць для розміщення телекомунікаційного обладнання, зазначених в додатках № 1 і у будинкових телевізійних мереж та телекомунікаційного обладнання, зазначених в додатку № 2 оформлюється актом приймання-передачі, який складається в двох примірниках - по одному для кожної сторони, підписується уповноваженими представниками сторін. Підписи яких скріплюються печатками сторін.

Будинкові мережі надаються в користування відповідачу для здійснення останнім діяльності у сфері телекомунікацій без права зміни функціонального призначення.

Згідно п. 2.6. договору, в день закінчення строку користування об'єктом оренди за даним договором або в день дострокового розірвання даного договору відповідач зобов'язаний забрати своє телекомунікаційне обладнання (телекомунікаційні вузли) з місць його розташування та повернути об'єкт оренди позивачу з оформленням відповідного акту приймання-передачі, обов'язок складання якого лежить на відповідачеві.

Відповідач зобов'язаний сплачувати позивачу плату за користування об'єктом оренди, яка називається «Орендною платою» в сумі 60 000, 00 грн., в тому числі ПДВ в сумі 10 000, 00 грн. за один місяць (п. 3.1. договору).

Умовами п. 3.2. договору передбачено, що орендна плата за даним договором сплачується відповідачем щомісячно, до 5 числа поточного місяця без надання йому рахунків позивачем шляхом безготівково перерахування коштів на поточний рахунок позивача.

У відповідності до п. 6.4. договору, у випадку дострокового розірвання даного договору з ініціативи відповідача останній зобов'язаний на вимогу позивача сплатити штраф в розмірі трьохкратного розміру орендної плати за один місяць.

Даний договір набирає чинності з 01.01.2014 та діє до 31.12.2014 (п. 10.1 договору).

Так, 01.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» та Відкритим акціонерним товариством «Корпорація «Аверс» укладено угоду про дострокове розірвання договору оренди від 01.01.2014, умовами якої визначено, що сторони дійшли згоди достроково розірвати договір з 01.11.2014.

Відповідно до п.п. 2, 3 угоди, заборгованість відповідача по орендній платі становить 360 000, 00 грн., заборгованість відповідача по компенсації вартості спожитої електроенергії становить 42 046, 20 грн.

Згідно п. 4 угоди, сторони прийшли згоди, що у зв'язку з укладенням даної угоди з ініціативи відповідача, останній відповідно до п. 6.4. договору зобов'язується, крім коштів зазначених у п.п. 2, 3 даної угоди сплатити позивачу подвійну орендну плату в сумі 120 000, 00 грн.

Пунктом 6 угоди сторони погодили, що з питань користування орендованим майном та сплати орендної плати не мають один до одного ніяких інших претензій матеріального характеру ніж ті, які зазначено в п.п. 2, 3, 4 даної угоди.

Дана угода набирає чинності з моменту надходження на рахунок позивача усіх коштів зазначених в п.п. 2, 3, 4 даної угоди. Сплата частини коштів не тягне набрання чинності даної угоди (п. 5 угоди).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що після закінчення строку дії договору відповідач всупереч умовам договору та нормам чинного законодавства продовжує користуватися об'єктами оренди. Крім того, не виконав обов'язку повернути орендоване майно позивача, у зв'язку чим останній просить суд на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, стягнути з відповідача неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю у розмірі 120 000, 00 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено угоду про дострокове розірвання договору, відповідно до якої, угода набирає чинності з моменту надходження на рахунок позивача усіх коштів зазначених в п.п. 2, 3, 4 угоди (по орендній платі, по компенсації вартості спожитої електроенергії та розмір подвійної орендної плати відповідно до п. 6.4. договору) на загальну суму 522 046, 20 грн.

Зазначені кошти були сплачені відповідачем у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 28251 від 22.12.2014 (копія в матеріалах справи).

Таким чином, укладена між сторонами 01.11.2014 угода про дострокове розірвання договору оренди від 01.01.2014 набрала чинності 22.12.2014.

Згідно ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною 2 ст. 795 Цивільного кодексу України передбачено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно п. 2.6. договору, в день закінчення строку користування об'єктом оренди за даним договором або в день дострокового розірвання даного договору відповідач зобов'язаний забрати своє телекомунікаційне обладнання (телекомунікаційні вузли) з місць його розташування та повернути об'єкт оренди позивачу з оформленням відповідного акту приймання-передачі, обов'язок складання якого лежить на відповідачеві.

Так, відповідач неодноразово звертався до позивача з листами від 21.05.2014 № 981-01 та від 18.12.2014 № 1812, в яких просив позивача підписати акт прийому - передачі майна згідно умов договору оренди від 01.01.2014, що підтверджується копією фіскального чеку від 02.06.2014 № 2450, зокрема лист відповідача від 18.12.2014 № 1812 отриманий позивачем наручно 18.12.2014 (копії в матеріалах справи), що також не заперечувалося представниками Приватного акціонерного товариства «Корпорація «Аверс» у судовому засіданні.

Разом з тим, пунктом 6.5. договору передбачено, що за вчинення позивачем перешкод в реалізації відповідачем своїх прав, як то: відмову фактично передати/прийняти об'єкт оренди відповідачу/від відповідача, вчинені дії, що перешкоджатимуть йому (відповідачу) в доступі чи використанні об'єктом оренди, інші випадки, що можуть бути розцінені як неналежне виконання позивачем своїх зобов'язань, - штраф у розмірі 100 грн. за кожний випадок порушення прав відповідача.

Таким чином, обов'язок орендаря повернути об'єкт оренди після закінчення строку договору пов'язано зустрічним обов'язком орендодавця прийняти орендований об'єкт за актом приймання-передачі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25.10.2012 у справі № 18/85/12.

Щодо посилання позивача на те, що стан орендованого майна не відповідає вимогам п. 2.7. договору, об'єкт оренди повинен бути повернутий відповідачем позивачу в стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, у урахуванням нормального зносу об'єкта оренди, суд відзначає наступне.

Так, позивач звернувся до відповідача з претензією від 17.02.2015 № 61 в якій, повідомив, що в результаті користування відповідачем майном позивача виявлені факти пошкодження орендованого у товариства майна, зокрема приведено в непридатний стан магістральний ящик, у зв'язку з чим вимагає відповідача відновити до придатного для використання, робочого стану об'єктів оренди.

При цьому, відповідно до п. 6 угоди про дострокове розірвання договору від 01.11.2014 сторони погодили, що з питань користування орендованим майном та сплати орендної плати не мають один до одного ніяких інших претензій матеріального характеру ніж ті, які зазначено в п.п. 2, 3, 4 даної угоди.

Таким чином, твердження позивача про пошкодження відповідачем орендованого майна не відповідають дійсності, оскільки підписуючи угоду 01.11.2014 сторони узгодили, що не мають один до одного ніяких претензій матеріального характеру, в тому числі, щодо користуванням орендованим майном.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд визнає вимоги позивача необґрунтованими, відповідно у їх задоволенні відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 04.09.2015.

Суддя Бондарчук В.В.