РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2015Справа №910/17044/15

За позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва

до Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства "Колос" Агропромислового комплексу України

про стягнення 3946 грн. 75 коп.

Суддя: Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Зацепін С.С. (довіреність № 47-3 від 05.01.2015),

від відповідача - не прибув

в с т а н о в и в:

03.07.2015 позивач звернувся до суду із позовною заявою, у якій просить стягнути з Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства "Колос" Агропромислового комплексу України на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва заборгованість за договором №320к про надання комунальних послуг від 19.12.2008 в сумі 3946 грн. 75 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, внаслідок неналежного виконання умов договору №320к від 19.12.2008, додаткової угоди від 01.09.2008 до вказаного договору у частині здійснення оплати за комунальні послуги за період з 01.09.2011 по 30.04.2015 у відповідача виникла заборгованість у сумі 3946 грн. 75 коп.

У письмовому відзиві на позовну заяву від 14.08.2015 відповідач просив у задоволенні позову відмовити з посиланням на те, що строк дії укладеного між сторонами договору №320к про надання комунальних послуг від 19.12.2008 встановлений з 19.12.2008 по 09.04.2011. Договір на надання житлово-комунальних послуг після 09.04.2011 між сторонами не укладався, відомості про займання відповідачем приміщення за адресою: м. Київ, Дарницький б-р, буд. 1 в спірний період відсутні, що свідчить про те, що між сторонами договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг не було. Відповідач стверджує про відсутність доказів на підтвердження факту користування приміщенням та відповідними комунальними послугами у період з 01.09.2011 по 29.02.2012. Крім того, відповідач у відзиві просить застосувати до позовних вимог позовну давність, обгрунтовуючи це тим, що відповідно до розрахунку заборгованості за комунальні послуги за договором №320к про надання комунальних послуг від 19.12.2008 за адресою: м. Київ, Дарницький б-р, буд. 1, останні нарахування проведені позивачем у лютому 2012 року, отже, на думку відповідача, у лютому 2015 року сплив строк позовної давності за даними вимогами.

Представник відповідача у судове засідання 01.09.2015 не прибув, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання за належною юридичною адресою ухвали суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

19.12.2008 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (позивач, підприємство) та Всеукраїнським фізкультурно-спортивним товариством "Колос" Агропромислового комплексу України (відповідач, споживач) укладено договір №320к про надання комунальних послуг (далі за текстом - договір), згідно п. 1.1 якого підприємство на підставі укладених договорів з виробниками і постачальниками комунальних послуг (ВАТ АК «Водоканал», АТ «Київенерго, СП «Укр-Кан-Пауер») зобов'язується транспортувати по внутрішньобудинкових мережах споживачу, що є орендарем нежилого приміщення площею 83,20 кв.м. за адресою: м. Київ, б-л. Дарницький, буд. 1, згідно договору оренди нежилого приміщення, комунальні послуги, виставляти споживачеві платіжні документи за договором, приймати на власний розрахунковий рахунок кошти від споживача та перераховувати їх постачальній організації.

Споживач зобов'язувався прийняти комунальні послуги та своєчасно оплачувати їх (п. 1.2 договору).

Сторонами погоджений строк дії зазначеного договору з 19.12.2008 по 09.04.2011.

01.09.2008 між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (позивач, підприємство) та Всеукраїнським фізкультурно-спортивним товариством "Колос" Агропромислового комплексу України укладено додаткову угоду за договором №320к про надання комунальних послуг від 19.12.2008 (далі за текстом - додаткова угода), згідно п. 1.1 якої підприємство на підставі укладених договорів з виробниками комунальних послуг (постачальна організація) зобов'язується транспортувати по внутрішньобудинкових мережах споживачу, що є орендарем приміщення загальною площею 83,20 кв. м. за адресою: м. Київ, Дарницький бульвар, буд. 1, згідно договору оренди нерухомого майна № 389 від 11.04.2008, комунальні послуги.

Споживач у відповідності до додаткової угоди зобов'язується прийняти комунальні послуги та своєчасно їх оплатити (п. 1.2).

Згідно додаткової угоди облік споживання споживачем комунальних послуг за відсутності приладів обліку проводиться розрахунковим способом. При цьому підприємство не несе відповідальності за якість комунальних послуг та їх кількість, що виставлена постачальною організацією (п. 2.1 додаткової угоди).

Споживач до 10 числа поточного місяця повинен сплатити: рахунки за комунальні послуги (гаряче і холодне водопостачання, водовідведення, центральне опалення) минулого місяця, згідно табуляграм та груп рахунків постачальної організації; 4%, які пов'язані з нарахуванням, збором, розщепленням та обліком платежів і перерахуванням коштів виробникам комунальних послуг (п. 2.2 додаткової угоди).

Сторони згідно додаткової угоди зобов'язані на вимогу однієї із сторін проводити звіряння взаєморозрахунків по договору і оформляти відповідні акти звірки (п. 5.1 додаткової угоди).

Строк дії додаткової угоди встановлений з 01.09.2010 по 09.04.2011. Якщо за місяць до закінчення даної угоди жодна зі сторін не повідомить іншу про її припинення або про зміну умов, то строк дії договору вважається продовженим на той самий термін на тих самих умовах. Розірвання угоди в односторонньому порядку не допускається (п. 5.5, п. 5.6 додаткової угоди).

Зазначені договір та додаткова угода підписані уповноваженими представниками сторін та посвідчені печатками.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано договір про відпуск теплової енергії у гарячій воді від 01.03.1995, укладений між позивачем та ПЕО «Київенерго» з відповідними додатками стосовно здійснення розрахунків за теплову енергію, обсягів постачання теплової енергії; договір №02723/2-04 на послуги водопостачання та водовідведення від 08.07.2003, укладений між позивачем та ВАТ «АК «Київводоканал», додаткова угода до договору на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі від 06.02.2007; облікові картки за жовтень 2011 року, листопад 2011 року, грудень 2011 року, січень 2012 року, лютий 2012 року, розшифровки рахунків абонента за березень 2011 року, вересень 2011 року, жовтень 2011 року, листопад 2011 року, грудень 2011 року, січень 2012 року.

Крім того, позивачем надані суду платіжні вимоги-доручення №320к від 20.09.2011 на суму 28 грн. 68 коп., №320к від 20.10.2011 на суму 47 грн. 79 коп., №320к від 30.11.2011 на суму 1058 грн. 11 коп., №320к від 29.12.2011 на суму 2383 грн. 92 коп., №320к від 23.01.2012 на суму 3934 грн. 31 коп., № 320к від 20.02.2012 на суму 7070 грн. 99 коп., №320к від 22.03.2012 на суму 7070 грн. 99 коп.

Згідно наданих позивачем розрахунків за період з 01.09.2011 по 30.04.2015 у відповідача виникла заборгованість за договором у сумі 7070 грн. 99 коп. У зв'язку із частковою оплатою заборгованості у березні 2015 року залишилася несплаченою сума 3946 грн. 75 коп.

Позивачем відповідачу надсилалася претензія від 18.02.2015 за №47-696 про сплату заборгованості за договором у сумі 7070 грн. 99 коп. у семиденний строк та платіжна вимога-доручення №320к від 13.02.2015 на суму 7070 грн. 99 коп., отримані відповідачем 02.03.2015.

Позивачем відповідачу надсилався лист від 25.03.2015 за №47-1162 з проханням підписати акт звірки взаємних розрахунків за договором за період з 01.11.2011 по 31.03.2015 та платіжна вимога-доручення №320к від 13.03.2015 на суму 3946 грн. 75 коп., отримані відповідачем 30.03.2015.

У зв'язку із неотриманням відповіді на зазначені звернення від відповідача, а також несплатою суми заборгованості, позивач звернувся до суду із позовною заявою.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог 0 з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 та п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Виходячи з системного аналізу змісту ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 19, п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між сторонами по справі, як учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг, повинні ґрунтуватися на договорі про надання житлово-комунальних послуг, укладеному на основі типового договору, а обов'язку відповідача оплачувати вартість житлово-комунальних послуг має передувати виконання постачальником (виконавцем) обов'язку підготувати договір на надання житлово-комунальних послуг та надати його на підписання споживачу.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; - управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першої статті 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності: сплачують комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання та пропорційну частку витрат на утримання прибудинкової території.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що договір та додаткова угода підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками, у зв'язку із чим сторони погодили умови, які стосуються зобов'язання на вимогу однієї із сторін проводити звіряння взаєморозрахунків по договору і оформляти відповідні акти звірки (п. 5.1 додаткової угоди), щодо строку дії додаткової угоди: якщо за місяць до закінчення даної угоди жодна зі сторін не повідомить іншу про її припинення або про зміну умов, то строк дії договору вважається продовжений на той самий термін на тих самих умовах. Розірвання угоди в односторонньому порядку не допускається (п. 5.5, п. 5.6 додаткової угоди).

Таким чином, договором та додатковою угодою передбачено обов'язкове повідомлення іншої сторони про її припинення. Доказів про наявність зазначеного у договорі повідомлення суду не надано.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що станом на день розгляду справи договір та додаткова угода є чинними.

Відповідно до ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем були порушені договірні зобов'язання в частині сплати грошових коштів за комунальні послуги у сумі 3946 грн. 75 коп.

Суд вважає, що, обґрунтовуючи існування у відповідача заборгованості за спожиті комунальні послуги у розмірі 3946 грн. 75 коп., позивач посилається на належні та допустимі докази фактичного надання комунальних послуг відповідачу, якими є: договір та додаткова угода до договору, договір про відпуск теплової енергії у гарячій воді від 01.03.1995, договір №02723/2-04 на послуги водопостачання та водовідведення від 08.07.2003, облікові картки, розшифровки рахунків абонента, платіжні вимоги-доручення.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що заборгованість відповідача за договором складає 3946 грн. 75 коп.

Розглянувши заявлену у відзиві від 14.08.2015 вимогу відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Загальна позовна давність, згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи має місце порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

У відповідності до положень пункту 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі за текстом - Постанова № 10 від 29.05.2013) за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до п. 2.3 Постанови № 10 від 29.05.2013 якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4 Постанови № 10 від 29.05.2013 визначено, що правила переривання перебігу позовної давності, визначені ст. 264 Цивільного кодексу України застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

З матеріалів справи вбачається, що згідно наданих позивачем розрахунків за період з 01.09.2011 по 30.04.2015 у відповідача виникла заборгованість за договором у сумі 7070 грн. 99 коп.

У березні 2015 року відповідачем здійснено оплату частини заборгованості перед позивачем за надані за договором комунальні послуги у розмірі 3124 грн. 24 коп., що не спростовується відповідачем у справі.

За таких обставин суд доходить висновку про переривання строку позовної давності фактом часткової сплати відповідачем заборгованості за надані позивачем комунальні послуги. Таким чином, позовна давність до позовних вимог застосуванню не підлягає.

За таких обстави, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог з покладенням на відповідача судових витрат у справі на підставі положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України (02002, м. Київ, вул. Флоренції, буд. 1/11, код 01287191) на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (02002, м. Київ, вул. Челябінська, 9-г, код 03366612) заборгованість у розмірі 3946 грн. 75 коп. та 1827 грн. судового збору, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 01.09.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складене та підписане 07.09.2015.

Суддя В.О. Демидов