КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2015 р. Справа№ 910/5086/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Гончарова С.А.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання - Киниці А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Крижанівського Ігоря Валентиновича

на рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2015

у справі № 910/5086/15-г (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва

до Фізичної особи - підприємця Крижанівського Ігоря Валентиновича

про стягнення 8 405,15 грн.

за участю представників:

від позивача: Зацепін С.С.,

від відповідача: Крижанівський І.В.,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Крижанівського Ігоря Валентиновича про стягнення 8 405,15 грн. заборгованості за договором про надання послуг № 2306 від 12.01.2007.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.04.2015 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ФОП Крижанівський І.В. звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2015 скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, застосувавши правові наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 апеляційну скаргу ФОП Крижанівського І.В. на рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2015 у справі № 910/5086/15-г прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.01.2007 між позивачем та відповідачем як споживачем був укладений договір № 2306 про надання послуг, на умовах якого позивач зобов'язався на підставі укладених договорів з виробниками і постачальниками комунальних послуг (ВАТ АК "Київводоканал", АЕК "Київенерго", ЗАТ ЕК "Укр-Кан-Пауер") транспортувати відповідачу по внутрішньо будинкових мережах нежилого приміщення площею 100,8 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Кибальчича, 13-А, яке використовується під магазин непродовольчих товарів, комунальні послуги, виставляти відповідачу до оплати платіжні документи за договором, приймати на власний розрахунковий рахунок кошти від відповідача та перераховувати їх виробникам і постачальникам комунальних послуг. Відповідач у відповідності до даного договору зобов'язався прийняти комунальні послуги та своєчасно їх оплатити.

В п. 5.5. Договору сторони погодили строк дії останнього з 01.01.2007 по 09.07.2007. Місцевим господарським судом обґрунтовано встановлено, що договір не містить положень стосовно пролонгації.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Позивачем надано суду докази того, що відповідач сплачував надані йому комунальні послуги поза межами дії договору № 2306 від 12.01.2007, а саме - облікові картки/розшифровки, груп-рахунки, реєстр платіжних документів за період з грудня 2008 року по квітень 2010 року, який доводить часткову оплату наданих послуг.

Відповідно до довідки та розрахунку заборгованості, наданих позивачем в суд першої інстанції, внаслідок неналежного виконання відповідачем обов'язку з оплати комунальних послуг за останнім утворилась заборгованість в розмірі 8 405,15 грн.

Відповідно до ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Недійсність договору з надання комунальних послуг у зв'язку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому виниклі між сторонами зобов'язання є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 3-184гс14 від 25.11.2014, прийнятої за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 01.07.2014 у справі №916/3566/13.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за спожиті комунальні послуги в сумі 8 405,15 грн., помилившись при цьому у визначенні періоду виникнення заборгованості.

Матеріалами справи підтверджується, що заборгованість відповідача перед позивачем з оплати комунальних послуг виникла за період з грудня 2008 року по квітень 2010 року і на час звернення Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва з даним позовом (03.03.2015) встановлений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності тривалістю у три роки сплинув.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

З матеріалів справи вбачається, що місцевим господарським судом на виконання положень частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України ухвалу про порушення провадження у справі від 05.03.2015 та ухвалу про відкладення розгляду справи від 30.03.2015 було надіслано за належною адресою, але повернуто підприємством зв'язку по закінченні строку зберігання поштового відправлення, що, відповідно до роз'яснення Пленуму Вищого господарського суду України у п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Проте, судом апеляційної інстанції встановлено, що ФОП Крижанівський І.В. не отримав направлені на його адресу поштові відправлення суду, оскільки тимчасово знаходився поза межами свого постійного проживання, що підтверджується наданими в суд апеляційної інстанції доказами, а тому не був повідомлений про судовий розгляд та не зміг реалізувати своє справо заявити про застосування наслідків спливу позовної давності в суді першої інстанції.

Позивач не навів обставин, які б свідчили про поважні причини пропущення позовної давності або переривання перебігу позовної давності.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, заява відповідача про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню, у позові слід відмовити відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, у зв'язку з чим рішення господарського суду міста від 27.04.2015 у справі № 910/5086/15-г підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Крижанівського Ігоря Валентиновича на рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2015 у справі № 910/5086/15-г задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 27.04.2015 у справі № 910/5086/15-г скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді С.А. Гончаров

Ю.Б. Михальська