ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.15 Справа № 914/2250/15

За позовом:Приватного підприємства «Фенікс Агро», м. Умань, Черкаська обл.;
до відповідача:Фермерського господарства «Пчани-Денькович», с. Пчани, Жидачівський р-н, Львівська обл.;
про:стягнення 22310,77 грн. відсотків за користування грошовими коштами
Суддя Крупник Р.В. Секретар Айзенбарт А.І.
Представники сторін:
від позивача:не зявився;
від відповідача:ОСОБА_1 представник (довіреність б/н від 06.04.2015р.).

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

09.07.2015р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Приватного підприємства «Фенікс Агро» (надалі Позивач) до Фермерського господарства «Пчани-Денькович» (надалі Відповідач) про стягнення 1131032,15 грн. безпідставно набутих коштів, 22310,77 грн. відсотків за користування грошовими коштами.

Ухвалою господарського суду від 10.07.2015р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 27.07.2015р. В судовому засіданні 27.07.2015р. суд оголосив перерву до 10.08.2015р. Ухвалою від 10.08.2015р. розгляд справи було відкладено на 03.09.2015р.

Представник позивача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду.

11.08.2015р. на адресу суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача 22310,77 відсотків за користування грошовими коштами, а також повернути позивачу з державного бюджету судовий збір у звязку зі зменшенням розміру позовних вимог.

Суд, розглянувши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, приходить до висновку, що така не суперечить законодавству, не порушує чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів, а відтак суд приймає таку заяву до розгляду.

Як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги ПП «Фенікс Агро» мотивує тим, що 18.02.2015р. між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №18/02/15-1, на виконання якого позивачем в якості попередньої оплати перераховано на рахунок відповідача (продавця) кошти в сумі 1900000,00 грн. Після одержання оплати, відповідачем було поставлено позивачу товар на загальну суму 380304,05 грн. 03.03.2015р. позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути 1519696,20 грн. надлишково перерахованих коштів, які останній повернув частково, в розмірі 388664,00 грн. Оскільки в досудовому порядку решту частини надлишково сплачених коштів за товар відповідач не повернув, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України 1131032,15 грн. безпідставно набутих коштів. У звязку з тим, що після порушення провадження у справі відповідач перерахував 1131032,15 грн., позивач просить суд стягнути з ФГ «Пчани-Денькович» 22310,77 грн. відсотків за користування грошовими коштами.

Представник відповідача в судове засідання зявився, проти позову заперечив, просив суд у задоволені позовних вимог відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Заперечуючи про ти позову зазначив, що обовязок про повернення грошових коштів, отриманих як передоплата не є грошовим зобовязанням, а відтак вимога про стягнення з нього відсотків за користування грошовими коштами є безпідставною.

Заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.02.2015р. між позивачем та відповідачем укладено Договір поставки №18/02/15-1 (надалі Договір), за умовами п.п. 1.1., 1.2. якого постачальник (відповідач) зобовязується передавати у власність покупця (позивача) постачати продукцію, іменовану нижче (надалі Товар), а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його на умовах даного Договору. Товаром, що поставляється за Договором є зернові культури (ячмінь, пшениця, кукурудза тощо).

На кожну партію товару постачальник в обовязковому порядку надсилає на юридичну адресу покупця оригінали наступних документів (документи надсилаються не пізніше пяти днів з дати виписки документів): рахунок-фактуру, видаткову накладну.

Згідно з п.п. 4.3., Договору загальна вартість товару, що поставляється за Договором становить суму, що складається із вартості кожної фактично поставленої партії товару, вказаної у відповідних доповненнях. Оплата товару здійснюється на умовах 100% передоплати вартості кожної партії товару.

18.02.2015р. позивачу виставлено рахунок-фактуру №*-00000003 на суму 1900000,00 грн. Цього ж дня, сторонами Договору підписано Доповнення №1 до Договору, за яким вони дійшли згоди про поставку пшениці 6-го класу в кількості 100 т, загальною вартістю 380000,00 грн.

19.02.2015р. позивачем перераховано на рахунок відповідача 1900000,00 грн. в якості передоплати за товар, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №9604 від 19.02.2015р.

На виконання зобов'язань за Договором, відповідачем як постачальником 20.02.2015р. та 02.03.2015р. передано у власність позивача товар, загальною вартістю 380304,05 грн., про що свідчать долучені до позовної заяви видаткові накладні.

У звязку з тим, що на виконання зобовязань за Договором позивачем було перераховано відповідачу в якості передоплати 1900000,00 грн. а вартість фактично поставленого товару склала 380304,05 грн., листом вих. №4815 від 03.03.2015р. позивач просив відповідача повернути надлишково сплачені кошти в розмірі 1519696,20 грн. Після вказаного звернення, ФГ «Пчани Денькович» повернув 388664,00 грн.

Зважаючи на те, що надмірно сплачені кошти відповідачем у повному обсязі повернуті не були, 18.05.2015р. ПП «Фенкіс Агро» керуючись ст.ст. 1212, 1214 ЦК України звернулося до відповідача з претензією вих. №4929 від 18.05.2015р., якою вимагало повернути безпідставно одержані кошти в розмірі 1131032,15 грн. Оскільки вимоги претензії залишилися без задоволення, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 1131032,15 грн. безпідставно набутих коштів. В подальшому, у звязку з перерахуванням відповідачем коштів, позивач зменшив розмір позовних вимог та просить суд стягнути з боржника 22310,77 грн. відсотків за користування грошовими коштами.

Встановивши наведені обставини справи, суд прийшов до висновку, що в задоволенні зменшених позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

Положеннями ч. 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору, відповідачем було поставлено, а позивачем прийнято товар на загальну суму 380304,05 грн. Оскільки в якості попередньої оплати позивачем перераховано відповідачу більшу суму, ніж та, на яку фактично було поставлено товар, ПП «Фенікс Агро» зверталося до відповідача спочатку з вимогою повернути зайво сплачені кошти, а в подальшому після часткового повернення коштів з вимогою повернути безпідставно набуті кошти.

Враховуючи те, що підставою для стягнення 22310,77 грн. відсотків за користування грошовими коштами на думку позивача, являється факт безпідставного зберігання відповідачем зайво сплачених коштів за товар, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до приписів ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Викладені законодавчі положення дають підстави вважати, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

На думку господарського суду, оскільки між сторонами було укладено договір поставки, а грошові кошти, які позивач первинно просив стягнути з відповідача отримано останнім в якості попередньої оплати, на виконання взятих на себе зобовязань за Договором, грошові кошти в розмірі 1131032,15 грн. набуто за наявності правової підстави, а тому такі за своєю правовою природою не є безпідставно набутими коштами в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.01.2013р. у справі №5006/18/13/2012, від 17.06.2014р. у справі №3-30гс14, від 25.02.2015р. у справі №3-11гс15.

Крім того, в постанові від 03.06.2015р. у справі №6-100цс15 Верховний суд України зазначив, що системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобовязанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним.

Таким чином, судом встановлено, що грошові кошти в розмірі 1131032,15 грн., які первинно були заявлені до стягнення позивачем не були безпідставно набутими відповідачем, так як їх перерахування здійснювалося у межах та підставі укладеного між сторонами Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобовязання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 ЦК України), згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Як встановлено судом, умовами укладеного Договору поставки розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами сторонами не передбачено.

Нормами ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції, що встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором лише за порушення грошових зобовязань.

Слід зазначити, що вказаної правової позиції притримується Верховний Суд України в Постанові №3-357гс15 від 01.07.2015р.

Зважаючи на те, що обовязок повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не може розцінюватися як грошове зобовязання, беручи до уваги відсутність в укладеному Договорі поставки положень щодо розміру та порядку нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення 22310,77 грн. відсотків за користування грошовими коштами.

За змістом положень ст. 49 ГПК України судовий збір у випадку відмови в задоволенні позову залишається за позивачем.

Разом з тим, відповідно до абз. 2 п. 2.8. Постанови Пленуму ВГС України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі ж зменшення розміру позовних вимог зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню (пункт 1 частини першої статті 7 Закону).

Як вбачається з матеріалів справи, за подання до суду позовної заяви про стягнення з ФГ «Пчани Денькович» 1131032,15 грн. безпідставно набутих коштів та 22310,77 грн. відсотків за користування грошовими коштами позивачем сплачено судовий збір в розмірі 23066,85 грн., згідно платіжного доручення №12644 від 26.06.2015р. В подальшому, позовні вимоги позивача були зменшені до 23066,85 грн.

Враховуючи те, що ціна позову складає 23066,85 грн., судовий збір за подання такої позовної заяви з врахуванням положень пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, яка діяла на день подання позовної заяви) повинен складати 1827,00 грн., суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету України 21239,85 грн. зайво сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 81, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні зменшених позовних вимог відмовити повністю.

2. Повернути Приватному підприємству «Фенікс Агро» (20300, Черкаська обл., м. Умань, вул. Більшовицька, 1; ) з державного бюджету України 21239,85 грн. зайво сплаченого судового збору, згідно платіжного доручення №12644 від 26.06.2015р.

3. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 08.09.2015р.

Суддя Крупник Р.В.