РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2015Справа №910/18665/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Квадр"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК "Мережевий стандарт"

Про визнання правочинів недійсними

Суддя Прокопенко Л.В.

Представники:

від позивачаГридчіна О.Г. - представник
від відповідачаКунець М.О. - представник Омелянчук О.В. - представник
Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Квадр" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК "Мережевий стандарт" про визнання правочинів недійсними.

Ухвалою суду від 22.07.2015 порушено провадження у справів № 910/18665/15 та призначено розгляд справи на 19.08.2015.

07.08.2015 відділом діловодства суду від представника відповідача отримано додаткові документи по справі та відзив на позовну заяву відповідно до якого, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 19.08.2015 оголошено перерву до 01.09.2015.

В судове засідання 01.09.2015 представник позивача з'явився, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання 01.09.2015 представник відповідача з'явився, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 01.09.2015 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

26.04.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договір № И-26/04/12 та 10.05.2012 договір № И-27/04/12.

Відповідно до п. 1.1 Договорів підрядник зобов'язується виконати наступні роботи а саме поставку обладнання та виконання монтажних та інсталяційних робіт клієнтської системи готельного телебачення.

За умовами пункту 2.1 договору № И-26/04/12 від 26.04.2012 року Позивач зобов'язався поставити відповідно до специфікації (додаток №1 до цього договору) обладнання та матеріали вартістю 428 523,15 грн. та виконати монтажні та інсталяційні роботи загальною вартістю 122 500,00 грн. Загальна ціна договору складає 551 023,15 грн.

Відповідно до пункту 2.1 договору № И-27/04/12 від 10.05.2012 року Позивач зобов'язався поставити відповідно до специфікації (додаток №1 до цього договору) обладнання та матеріали вартістю 808 111,54 грн. та виконати монтажні та інсталяційні роботи загальною вартістю 122 500,00 грн. Загальна ціна договору складає 930 611,54 грн.

Виходячи з визначених пунктами 2.1 суттєвих умов договори № И-26/04/12 від 26.04.2012 року та № И-27/04/12 від 10.05.2012 року є змішаними договорами, які містять елементи договору поставки та підряду.

Відповідно до пю 5.4.1 Договорів підрядник зобов'язаний власними силами, у погоджені терміни виконати вксь комплекс робіт,.. визначених п. 1.1 договору, в межах вартості , визначеної сторонами в розділі 2 Договорів та передати роботи замовнику або уповноваженій ним особі.

Підрядник зобов'язаний виконати за окрему плату усі додаткові роботи, визначені за взаємною згодою сторін, необхідність в яких може виникнути під час виконання основних робіт, про що сторони підписують додаткову угоду.

Позивач в заяві зазначає що система готельного телебачення відповідачем не інстальована, в зв'язку із чим інтерактивне готельне телебачення практично не функціонує, в результаті чого позивач зазнає збитків від незадоволених гостей готельного комплексу "Президент-готель", про що позивач повідомляв відповідача у свої листах № 333 від 04.06.2012 р., № 96/03 від 29.03.2013 р., № 104/03 від 09.04.2013 р., № 135/03 від 26.04.2013 р., № 180/03 від 20.06.2013.

Позивач також зазначив що Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було проведено комплексну судову експертизу телекомунікаційних систем (обладнання) та засобів комп'ютерної техніки та програмних продуктів Висновок №12086/14-35 від 13,03.2015 року (додається). В результаті проведення експертами було встановлено, що система інтерактивного готельного телебачення комплексу «Президент Готель» (м. Київ, вул. Госпітальна, 12), функціонує на основі відповідного програмного забезпечення INGEsuite компанії "Entertaiment Solution S.L." Властивості системиINGEsuite передбачають перевірку службових даних системи INGEsuite, а також наявність та перелік ліцензій (сервісів), що встановлені у систему, тільки в інтерактивному режимі із залученням компанії виробника "Entertaiment Solution S.L." (Іспанія). В іншому разі відповідні дані недоступні до відображення та аналізу.

Також, експертами визначено, що окрім перегляду 19 національних та 18 зарубіжних каналів, будь-які інші функції що дозволяє в цілому реалізувати систему INGEsuite, не налаштовані. Та зазначено, що зміст та об'єм монтажних та інсталяційних робіт клієнтської системи щодо налаштування будь-яких функцій інтерактивного готельного телебачення в Договорі № И-26/04/12 від 26.04.2012 та Договорі № И-27/04/12 від 10.05.2012 не визначений.

У зв'язку з чим експертами встановлено, що з технічної точки зору які роботи з налаштування інтерактивного телебачення виконано та чи якісно виконані роботи неможливо.

Позивача мотивує позовні вимоги тим, що Договір № И-26/04/12 від 26.04.2012 та Договір № И-27/04/12 від 10.05.2012 містять ознаки недійсності правочинів, оскільки при укладенні Договорів позивач діяв під впливом помилки, розраховуючи на те, що монтажні та інсталяційні роботи відповідача забезпечать функціонування інтерактивного готельного телебачення та дозволять в цілому реалізувати систему INGEsuite з усіма багатофункціональними можливостями в Майновому комплексі "Президент-готель".

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані сторонами суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Слід звернути увагу, що відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В частині 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України, ст. ст. 207, 208 ГК України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до Роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 2 Постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 (надалі - Постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9), судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, Постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 7 вищенаведеної Постанови Пленуму ВСУ, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно абз. 4 п.п. 2.1 п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами, внесеними постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 13 від 17.12.2013) (надалі - Постанова Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ст. 628 вищезазначеного кодексу, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами, внесеними постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 13 від 17.12.2013 р.) Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем не надано доказів наявності істотних обставин недійсності правочину.

Судовий збір, відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо останню не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 03.09.2015

Суддя Л.В. Прокопенко