РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2015Справа №910/16752/15

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Екологія Україна"

До Публічне акціонерне товариство "ЗЛАТОБАНК"

Про визнання недійсним кредитного договору

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача Бондарук П.М. за дов. № 32 від 14.05.2015 р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Екологія Україна" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічне акціонерне товариство "ЗЛАТОБАНК" про визнання недійсним кредитного договору.

Ухвалою господарського суду від 02.07.2015 р. порушено провадження у справі 910/16752/15, розгляд справи призначено на 20.07.2015 р.

У судове засідання 20.07.2015 р. представник позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Через відділ діловодства від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладеними запереченнями проти позову.

У зв'язку з нез'явленням у судове засідання представника позивача, невиконанням вимог ухвали суду, суд відповідно до ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 17.08.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

У судовому засіданні 17.08.2015 р. представником позивача заявлено усне клопотання про відкладення розгляд справи. Дане клопотання судом задоволено, у зв'язку з чим судом оголошено перерву до 31.08.2015 р.

У судове засідання 31.08.2015 р. представник позивача не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності позивача в судовому засіданні від останнього до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 31.08.2015 р. та за відсутності представника позивача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

В судовому засіданні 31.08.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

12.04.2012 р. між позивачем (позичальник) та відповідачем (банк) було укладено кредитний договір № 73/12-KL (Договір), за яким відповідач має надати позивачу грошові кошти у вигляді відкличної кредитної лінії у розмірі на строк, визначені договором, а позивач зобов'язується повернути грошові кошти, одержані в рахунок кредитної лінії, сплатити проценти за користування кредитною лінією, та виконати інші умови договору (п. 1.1., п. 1.2.).

Згідно з п. 1.3. Договору, максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією складає 2 200 000, 00 грн.

При цьому, п. 1.2.1. Договору встановлено, що сума кредиту надається для погашення заборгованості по кредитному договору № 84/11-KL та № 147/10-KL.

Позивач, вважаючи, що укладений між сторонами Договір не відповідає вимогам чинного законодавства, вирішив звернутись до господарського суду з позовом про визнання його недійсним.

При цьому, в якості підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, позивач визначає те, що в договорі відсутні істотні умови, а також, на його думку, умова про те, що сума кредиту надається для погашення заборгованості по кредитному договору № 84/11-KL та № 147/10-KL обмежує всупереч нормам ст. 1054 ЦК України його права вільного використання грошових коштів.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує на необґрунтованість доводів позивача та просить відмовити в позові.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Ч. 2 даної статті передбачає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

За змістом ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Як зазначено у п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11, у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

При цьому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо.

Як вбачається зі змісту оспорюваного Договору, сторонами погоджені істотні умови такого договору, що свідчить про те, що останній є вчиненим з моменту його укладення.

Що стосується посилань позивача на те, що умова Договору, що сума кредиту надається для погашення заборгованості по кредитному договору № 84/11-KL та № 147/10-KL обмежує всупереч нормам ст. 1054 ЦК України його права вільного використання грошових коштів, суд зазначає таке.

За змістом ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, вказана стаття визначає порядок врегулювання щодо надання кредитних коштів та передбачає можливість самостійного визначення сторонами умов кредитного договору.

Таким чином, підписуючи спірний Договір, позивач фактично погодився на умову цільового використання кредитних коштів для погашення заборгованості по кредитному договору № 84/11-KL та № 147/10-KL. Власне така істотна умова була однією з визначальних при вирішенні банком питання щодо надання кредиту у відповідному розмірі позивачу.

Більше того, у судовому засіданні 31.08.2015 р. відповідачем надано до матеріалів справи лист позивача від 03.08.2015 р. № 340, у якому останній вказує на укладення між сторонами спірного Договору та зазначає про намір майбутнього повернення суми кредитних коштів.

Отже, вищенаведене додатково спростовує доводи позивача у даній справі.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що Договір вчинено з порушення норм чинного законодавства, у зв'язку з чим підстав для визнання його недійсним немає.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання Договору недійсним, а тому в задоволенні позовних вимог судом відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 07.09.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева