ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2015 р. Справа №922/2710/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Хачатрян В.С., суддя Шепітько І.І.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - Сівтунова О.А., за довіреністю б/н від 20.05.2015 року;

відповідача - Сібільова О.В., за довіреністю б/н від 17.03.2015 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Силові Енергетичні машини-ЕМЗ», м.Харків, (вх.№3705Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 18.06.2015 року по справі №922/2710/15,

за позовом Приватного підприємства «Охоронна компанія «Кратос», м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Силові Енергетичні машини-ЕМЗ», м.Харків,

про стягнення 121316,61 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.06.2015 року у справі №922/2710/15 (суддя Макаренко О.В.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Силові енергетичні машини-ЕМЗ» на користь Приватного підприємства «Охоронна компанія «Кратос» основну заборгованість в розмірі 76593,60 грн., пеню в розмірі 8335,48 грн., інфляційні втрати в розмірі 33972,35 грн., 3% річних в розмірі 2415,18 грн. та судовий збір в розмірі 2426,33 грн.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 18.06.2015 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем не надано всіх документів, які є обов'язковими для підтвердження настання строку сплати заборгованості за договором.

На думку скаржника, судом не взято до уваги, що відсутні підстави вважати строк сплати таким, що настав та нараховувати будь-які штрафні санкції за порушення умов договору. При розгляді справи, місцевим господарським судом проігноровано визначену сторонами у договорі систему сплати, яка визначає, що оплата можлива при наявності двох факторів: згідно виставленого рахунку-фактури; після підписання актів виконаних робіт. Однак, як зазначає апелянт, рахунки-фактури не надавались, а отже не наступив строк сплати.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Силові Енергетичні машини-ЕМЗ» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

29.07.2015 року позивач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№11329), в якому пояснив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою суду від 05.08.2015 року для забезпечення повного, всебічного та об'єктивного розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, задоволено клопотання ТОВ «Силові Енергетичні машини-ЕМЗ» та відкладено розгляд справи на іншу дату.

У судовому засіданні 31.08.2015 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник позивача проти позиції скаржника заперечував з підстав викладених у його відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

28.02.2014 року між Приватним підприємством «Охоронна компанія «Кратос» (виконавець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Силові Енергетичні машини-ЕМЗ» (замовник, відповідач у справі) укладено договір серії ОА №28/02/14-4 про надання послуг з охорони об'єкта (надалі - договір).

Відповідно до п. 2.1. договору замовник доручає, а позивач (виконавець) зобов'язується в порядку, передбаченим даним договором, прийняти під свою відповідальність об'єкт охорони (додаток №2 до договору) та здійснювати щодо нього передбачені договором заходи охорони, а замовник, у свою чергу, зобов'язується створити необхідні для цього умови (п. 5.1.) та сплатити за надані послуги за договором.

Об'єктом охорони за договором є нежитлові будівлі, розташовані за адресою: м. Харків, пр. Московський, 199, а саме: літ. "А-7", загальною площею 8697,3 кв.м.; літ. "БЕ-4", загальною площею 10092,5 кв.м.; літ "БЗ-2", загальною площею 599,1 кв.м.; літ. "БК-1", загальною площею 1217,3 кв.м.; літ. "БС-4", загальною площею 8159,7 кв.м.; літ. "В-7", загальною площею 48254,7 кв.м.; літ. "Г/1-1", загальною площею 75,3 кв.м.; літ. "Ж-2", загальною площею 827,1 кв.м. (додаток №2 до договору).

Згідно п. 2.6. договору факт надання послуг підтверджується щомісячними актами виконаних робіт, які сторони оформлюють і підписують не пізніше 5-го числа наступного місяця.

У п. 10.1. договору сторони погодили, що він вважається укладеним і набирає законної сили з 01.03.2014 року та діє до 31.12.2014 року. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії (п. 10.2. договору).

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобов'язання відповідно до договору серії ОА №28/02/14-4 про надання послуг з охорони об'єкта від 28.02.2014 року виконав, а саме, надав визначені договором послуги охорони на суму 76593,60 грн. з березня по квітень 2014 року, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін і скріпленими їх печатками актами здачі-приймання робіт (надання послуг) №84 від 31.03.2014 року за послуги по охороні об'єкту за березень 2014 року на суму 52764,48 грн. та №86 від 14.04.2014 року за послуги по охороні об'єкту за квітень 2014 року на суму 23829,12 грн.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У розділі 3 договору сторони врегулювали питання щодо порядку оплати.

Так, згідно п. 3.1. договору оплата за послуги, надані виконавцем за цим договором здійснюється згідно рахунку-фактури виходячи зі ставки 17,73 грн. без ПДВ за одну годину роботи одного охоронця.

Відповідно до п. 3.2. договору оплата за послуги, надані позивачем за даним договором, здійснюється відповідачем щомісячно протягом п'яти днів після підписання акта виконаних робіт, шляхом перерахування відповідачем коштів на рахунок позивача.

Отже, вказаний пункт договору не пов'язує початок перебігу строку виконання відповідачем зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг з виставленням останнім відповідного рахунку-фактури. Крім того, розділ 4 договору, в якому передбачені обов'язки позивача, не містить обов'язку останнього виставляти відповідачу рахунок-фактуру на оплату. При цьому, в договорі також відсутні будь-які застереження щодо відповідальності позивача у разі не виставлення рахунку-фактури відповідачу.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, за умовами п. 3.2. договору оплата послуг за даним договором здійснюється відповідачем щомісячно протягом п'яти днів після підписання акта виконаних робіт, а не після виставлення позивачем відповідачеві рахунків на оплату послуг, як стверджує представник відповідача.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що твердження відповідача про те, що у останнього не виникло зобов'язання з оплати наданих послуг, оскільки позивачем не було виставлено відповідачу рахунки, необґрунтованими і такими, що суперечать умовам укладеного договору, а саме п. 3.2. та положенням ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що кінцевим терміном оплати наданих позивачем охоронних послуг за березень 2014 року є 07.04.2014 року, за квітень 2014 року - 21.04.2014 року. Проте відповідач вартість послуг не оплатив, чим порушив умови договору.

Проте, відповідачем не обґрунтовано, а матеріали справи не містять доказів того, що ним виконано взятий на себе обов'язок, а саме здійснено сплату за договором серії ОА №28/02/14-4 про надання послуг з охорони об'єкта від 28.02.2014 року в належному розмірі та строки.

09.04.2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору, відповідно до п.1 якої договір з 15.04.2014 року вважається розірваним.

Разом з тим у п. 3 даної додаткової угоди до договору передбачено, що з моменту набрання чинності додаткової угоди сторони не пов'язані між собою будь-якими правами та (або) обов'язками, крім обов'язків відповідача по оплаті вже наданих позивачем послуг.

Таким чином, за умовами п. 3 додаткової угоди від 09.04.2014 року до договору, незважаючи на розірвання спірного договору, відповідач зобов'язаний сплатити надані позивачем послуги за період березень-квітень 2014 року на загальну суму 76593,60 грн.

27.03.2015 року позивач надіслав відповідачу претензію від 27.03.2015 року б/н, яку останнім отримано 31.03.2015 року, про сплату заборгованості в розмірі 76593,60 грн. за договором. Однак дана претензія залишена відповідачем без задоволення.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по сплаті за договором серії ОА №28/02/14-4 щодо надання послуг з охорони об'єкта від 28.02.2014 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 76593,60 грн. є обґрунтованими, підтвердженими і такими, що підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 3.5 договору зазначено, що у випадку прострочки оплати послуг за даним договором, замовник (відповідач) сплачу виконавцю (позивачу) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої оплати за кожний день прострочки платежу.

Позивачем здійснено розрахунок заявленої до стягнення пені, розмір якої становить 8335,48 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про визнання вірним наданого позивачем розрахунку суми пені в розмірі 8335,48 грн. і стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача, оскільки він здійснений у відповідності до діючих умов укладеного між сторонами договору, який було укладено сторонами у відповідності до приписів ст. 627 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2415,18 грн. та інфляційні втрати в розмірі 33972,35 грн.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», дійшов обґрунтованого висновку про вірність розрахунку і належності суми 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору серії ОА №28/02/14-4 про надання послуг з охорони об'єкта від 28.02.2014 року щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Силові Енергетичні машини-ЕМЗ» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 18.06.2015 року по справі №922/2710/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Силові Енергетичні машини-ЕМЗ» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 18.06.2015 року по справі №922/2710/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Хачатрян В.С.

Суддя Шепітько І.І.