КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2015 р. Справа№ 910/10746/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явились;

від відповідача - Власюк Н.В. (дов. №13-11-16583 від 25.06.2015 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року

у справі №910/10746/15 (суддя М.Є. Літвінова)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон", м. Миколаїв

до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", м. Київ

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про визнання недійсним договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року у справі №910/10746/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено існування обставин, з якими Закон пов'язує можливість визнання оспорюваного правочину недійсним, а також не доведено порушення у зв'язку з вчиненням оспорюваних правочинів охоронюваних законом прав та інтересів позивача.

Не погодившись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року по справі №910/10746/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність та невідповідність висновків обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2015 року прийнято апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року у справі №910/10746/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 02.09.2015 року.

13.08.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

01.09.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з участю представника апелянта у розгляді іншої справи.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 року, у зв'язку із перебуванням судді Мальченко А.О. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий по справі суддя - Агрикова О.В., судді: Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2015 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" на рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року у справі № 910/10746/15 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуюча суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.

В судове засідання, призначене на 02.09.2015 року, з'явився представник відповідача, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду, не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Представник позивача в судове засідання 02.09.2015 року не з'явився, однак через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Крім того, господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.) (п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою ст. 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст. 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Однак, позивачем у клопотанні про відкладення розгляду справи не вказано обгрунтованих підстав з наданням підтверджуючих документів, про відсутність можливості направити у судове засідання іншого представника.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 29.05.2013 року між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі за текстом - банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» (далі за текстом - позичальник) було укладено кредитний договір про надання відновлювальної кредитної лінії з траншевим режимом кредитування №1094140/КБ (далі за текстом - договір) (а.с. 11-17).

Пунктом 1.1. вказаного договору визначено, що предметом цього договору є порядок та умови надання банком позичальнику кредитних коштів в межах відновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Між сторонами було укладено ряд додаткових угод, зокрема: №1 від 04.07.2013 року (а.с. 21), №2 від 19.08.2013 року (а.с. 22), №3 від 01.10.2013 року (а.с. 23), №4 від 27.03.2014 року (а.с. 24), №5 від 01.06.2014 року (а.с. 25-26), №6 від 05.09.2014 року (а.с. 27-28), №7 від 14.01.2015 року (а.с. 29).

Спір у справі виник у зв'язку із оспорюванням позивачем дійсності Договору №1094140/КБ від 29.05.2013 року, оскільки, на думку позивача, визначення в п. 4.1 договору пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення суперечить приписам ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України; в п. 4.4 договору передбачено право банку збільшувати в односторонньому порядку відсоткову ставку; кредитний договір укладений з порушенням ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Приписами ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Колегією суддів встановлено, що спірний договір за своєю правовою природою є кредитним договором.

Приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Щодо посилань апелянта про те, що п.4.1. договору не відповідає нормам чинного законодавства України та порушує положення ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, колегія суддів зазначає, що вказані посилання апелянта спростовуються, положеннями ч. 1 ст. 230, ч.ч. 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України, ч. 3 ст. 549, ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України та ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Так, вказаними нормами передбачено зобов'язання учасника господарських відносин сплатити штрафні санкції у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, зокрема, у вигляді пені, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, розмір яких, зазвичай, визначається обліковою ставкою Національного банку України та не може перевищувати подвійної облікової ставки, що діяла у відповідний період.

Пунктом 4.1. спірного договору визначено, що у випадку прострочення позичальником строків сплати відсотків та/або інших платежів, визначених цим договором та тарифами, а також прострочення строків повернення кредитних коштів, банк має право вимагати, а позичальник в такому разі зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплаченої суми за кожний день прострочення.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку

України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що п. 4.1. Кредитного договору порушує положення ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки ним визначено розмір пені подвійною обліковою ставкою НБУ, а не однією обліковою ставкою НБУ, як на думку позивача передбачено ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України.

Таким чином, положення п. 4.1 договору не суперечать приписам ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України.

Щодо посилань апелянта, як на підставу недійсності, на п.4.4. Кредитного договору, який на думку позивача суперечить нормам ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України, договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами (аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст.ст. 188, 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено договором або законом.

Тобто, якщо сторони погодили зміну договору в односторонньому порядку за настання певних умов, то така зміна може здійснюватися в односторонньому поряду, який передбачено договором.

Виключенням з даного випадку є неможливість внесення односторонніх змін до договору в разі, якщо це прямо передбачено нормами законодавства.

Пункт 4.4. Кредитного договору не суперечить ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, оскільки в даному пункті договору сторони передбачили настання певних обставин (зміну умов Кредитного договору) за умов порушення позичальником своїх обов'язків за Кредитним договором, що фактично є санкцією за неналежне виконання зобов'язання та не є зміною в односторонньому порядку господарського договору.

По-друге, можливість зміни даної умови Кредитного договору, яка передбачена п. 4.4., фактично є оперативно-господарською санкцією та не потребує додаткового погодження обома сторонами, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 235 Господарського кодексу України «за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку.

До суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання».

Згідно ст. 237 Господарського кодексу України, підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов'язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред'явлення претензії порушнику зобов'язання.

Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням.

Оперативно-господарські санкції можуть застосовуватися одночасно з відшкодуванням збитків та стягненням штрафних санкцій.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміни передбачені п. 4.4. Кредитного договору не суперечить нормам чинного законодавства.

Щодо посилання апелянта на недійсність укладеного кредитного договору з підстав порушення ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України через підписання його з боку ПАТ «КБ «Надра» відділенням ПАТ «КБ «Надра» Миколаївське регіональне управління, колегія суддів зазначає наступне.

Оспорюваний кредитний договір підписаний ПАТ "КБ "Надра" в особі директора відділення ПАТ "КБ "Надра" Миколаївське РУ, що діяв на підставі довіреності посвідченої 29.04.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Спаською М.О. та зареєстрованої в реєстрі за номером 575.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (п. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що директор відділення ПАТ «КБ «Надра» Миколаївське РУ діяв на підставі та в межах повноважень, наданих йому довіреністю, виданою від імені ПАТ «КБ «Надра».

Крім того, з урахуванням положень частини 3 статті 95 ЦК України, частини 4 статті 64 ГК України та статті 23 Закону України "Про банки і банківську діяльність" підписання кредитного договору посадовою особою та скріплення печаткою відокремленого підрозділу банку (що не є юридичною особою) не є підставою для визнання правочину недійсним, - за умови, що відокремлений підрозділ наділено відповідними повноваженнями згідно з установчими документами банку, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено банком, або довіреністю, виданою останнім у встановленому порядку керівникові цього підрозділу (п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» від 24.11.2014 року №1).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що кредитний договір не суперечить приписам чинного законодавства України та підстави для визнання його недійсним відсутні.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Колегія суддів наголошує на тому, що з аналізу наведеної статті слідує, що витребування доказу є правом, а не обов'язком суду. Суд вправі відхилити клопотання про витребування доказу, якщо цей доказ не стосується справи або недопустимий, а також якщо певні обставини підтверджено іншими доказами, які є в матеріалах справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року у справі №910/10746/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Дон" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року у справі №910/10746/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2015 року у справі №910/10746/15 залишити без змін.

3. Справу №910/10746/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз