ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2015 р. Справа № 917/2690/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Черленяк М.І.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача ФОП ОСОБА_1 (особисто);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 3326П/1-6) на рішення господарського суду Полтавської області від 11 березня 2015 року у справі

за позовом Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Миргородтеплоенерго", м. Миргород, Полтавська область

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Миргород, Полтавська область

про стягнення 17168,54 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 11 березня 2015 року (суддя Іваницький О.Т.), з урахуванням зменшених позовних вимог, позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Миргородтеплоенерго заборгованість за спожиту теплову енергію в розмірі 17168,54 грн., з яких: основна заборгованість в сумі 13007,38 грн., 3% проценти річних у розмірі 493,51 грн., інфляційні втрати у розмірі 2135,46 грн., пеня у розмірі 1532,19 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 1827,00 грн.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 11 березня 2015 року змінити.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що рішення суду прийнято при неповному зясуванню обставин, що мають значення для справи, оскільки не прийнято до уваги, що позивач не вірно нараховує плату за опалення в належних на праві власності позивачу квартирах.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шепітько І.І., суддя Медуниця О.Є., суддя Черленяк М.І.) від 18 червня 2015 року прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи №917/2690/14 призначений на 18 серпня 2015 року.

10 серпня 2015 року на адресу Харківського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Полтавської області від 11 березня 2015 року у справі № 917/2690/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (вх. № 11732).

Позивач зазначає, що подана відповідачем апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства, враховуючи всі обставини справи, вірно застосовані як норми матеріального так і норми процесуального права, в повному обсязі зясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та обєктивному розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 серпня 2015 року, у звязку із тимчасовою непрацездатністю судді Шепітько І.І та перебування судді Медуниці О.Є. у відпустці, змінено суддю - доповідача у справі № 917/2690/14 та для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Івакіна В.О., суддя Черленяк М.І.

Розгляд справи відкладався.

У призначене судове засідання представник позивача не зявився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності (вх. 12523 від 01.09.2015 р.).

Колегія суддів дійшла висновку про задоволення клопотання представника позивача про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та у відзиві до неї доводи сторін, заслухавши в судовому засіданні відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу у відповідності до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Миргородтеплоенерго» та ОСОБА_1 укладений договір №111 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води від 26 серпня 2005 року, за умовами якого Виробник (позивач) забезпечує Споживача (відповідача) тепловою енергією для опалення нежитлового приміщення, площею 74,5 кв.м. (магазину «Орхідея»), за адресою: м. Миргород, вул. Багачанська, 48, по тарифам для інших споживачів, які діяли на момент укладення договору, а Споживач зобов'язався своєчасно оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами в терміни, передбачені цим договором та додатками, які є невід'ємною частиною даного договору (а.с. 10-13).

Порядок розрахунків за теплову енергію сторони визначили в розділі 6 вказаного договору, відповідно до якого розрахунки за спожиту теплову енергію проводяться виключно у безготівковій формі шляхом перерахування на поточні рахунки грошових коштів, вказаних у відповідних документах, не пізніше 10 числа звітного місяця.

В п. 10.1, 10.3. Договору сторони визначили строк його дії до 26 серпня 2009 року та можливість пролонгації цього договору на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що жодна з сторін не зверталась з письмовою заявою про припинення договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води.

Таким чином, договір на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води №111 від 26 серпня 2005 року пролонгований на наступні роки та є діючим по теперішній час.

Згідно п. 5.1 вказаного договору, облік споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку, а у разі їх відсутності за нормами споживання згідно затверджених обласною державною адміністрацією тарифів.

Відповідно до п. 5.3, 5.4 цього договору, у разі проведення обліку споживання теплової енергії відповідними приладами обліку про фактичне використання теплової енергії сторони щомісячно складають та підписують акти приймання-передачі теплової енергії, які є підставою для розрахунків між сторонами.

Відповідно до пункту 6.7.1 Договору опалювальна площа будівель Споживача 74,5 кв.м.

В подальшому, у зв'язку зі зміною діючих тарифів на послуги з теплопостачання на протязі 2005-2014 років до договору вносились зміни. Були укладені наступні Додаткові угоди до договору від: 01.07.2008 р., 06.04.2009 р., 01.02.2011 р., 21.03.2013р., 31.12.2013 р., 09.12.2014 р. (а.с. 14-22, 82-83).

Відповідно до п. 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 року, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось відповідачем в апеляційній інстанції, у будинку, де розташоване нежитлове приміщення Відповідача, не встановлено приладу комерційного обліку, а тому, відповідно до п. 23 Правил користування тепловою енергією, обсяг фактично спожитої теплової енергії по нежитловому приміщенню ФОП ОСОБА_1 розраховувався відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі.

Додаткова угода про зміну порядку нарахування, згідно теплових навантажень, була підписана 21 березня 2013 року, при цьому згідно частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України та п. 11 зазначеної вище Додаткової угоди, умови додаткової угоди поширюються на відносини між Сторонами з 01 січня 2013 року.

Вказані документи були підписані відповідачем без зауважень.

Розрахунки за спожиту теплову енергію, відповідно до Додаткової угоди від 21.03.2013 р. здійснюються, відповідно до Договору на підставі розрахункових навантажень відповідно Додаткам до Договору згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

У відповідності до п. 6.4. Договору, остаточний розрахунок за послуги опалення, Споживач має здійснювати не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим.

15 січня 2014 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до ОКВП «Миргородтеплоенерго» з заявою, в якій визнала суму боргу на загальну суму 9045,40 грн., повідомила про часткову оплату основного боргу в сумі 1000,00 грн. та просила решту суми розстрочити на 1 рік з виплатою рівними частками.

20 січня 2014 року між ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» та ФОП ОСОБА_1 укладений Договір №1р/01-14 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання (а.с.30).

Відповідно до п. 1.1. Договору реструктуризації, ОКВПТГ «Миргородтеплоенерго» надало ФОП ОСОБА_1 розстрочку у погашенні заборгованості, за послуги теплопостачання нежитлового приміщення (магазин «Орхідея»), що розташоване за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Багачанська, 48, згідно Договору №111 від 26.08.2005р. в сумі: 6929,25 грн. - борг за спожиту теплову енергію станом на 20.01.2014р. за період з 01.10.2011р. по 01.01.2014р., та нараховані на цей борг станом на 08.01.2014р.: 215,26 грн. річних, 776,32 грн. - пені, 124,57 грн. інфляційних, що разом складає 8045,40 грн.

Сторони домовилися розстрочити борг визначений п. 1.1. цього Договору строком на 12 місяців. Виплати повинні були проводитися ФОП ОСОБА_1 з 01.01.2014р. по 31.01.2015р. по 670,45 грн. щомісяця (п. 1.2 Договору реструктуризації).

Згідно п. 1.3. Договору реструктуризації, плата повинна була вноситися Відповідачем щомісячно до останнього числа поточного місяця. Відповідач зобов'язався забезпечити своєчасне погашення боргу згідно з умовами, визначеними цим договором.

Відповідач зобов'язання за Договором реструктуризації в повному обсязі не виконав.

Станом на 01.01.2014р., згідно Договору реструктуризації у відповідача перед позивачем мається заборгованість у розмірі 6034,05 грн., яка складається з: 4917,90 грн. основний борг, 215,26 грн. 3% річних, 776,32 грн. - пеня, 124,57 грн. інфляційні.

У період з 01.01.2014р. по 01.12.2014р. поточний борг відповідача за отриману теплову енергію на потреби опалення складає 8089,48 грн.

У звязку із наявною, непогашеною відповідачем сумою боргу, яка утворилась в наслідок невиконання належним чином умов Договору реструктуризації боргу та наявної поточної заборгованості протягом 2014 року, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення основного боргу у розмірі 13007,38 грн. (4917,90+8089,48=13007,38) та штрафних санкцій та нарахувань, згідно статті 625 Цивільного кодексу України: пені у розмірі 1532,19 грн., 3% річних у розмірі 493,515 грн. та інфляційних в сумі 2135,46 грн.

Місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення виходив з того, що у звязку із неналежним виконанням відповідачем свого обовязку за Договором про реструктуризацію боргу та наявної поточної заборгованості протягом 2014 року, визнав позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та задовольнив їх. На підставі статей 625 Цивільного кодексу України та 232 Господарського кодексу України стягнув з відповідача на користь позивача пеню, 3% річних та інфляційні.

Посилання відповідача на те, що позивачем не вірно нараховується плата за опалення в належних на праві власності відповідачу квартир, суд першої інстанції не взяв їх до уваги, оскільки позивачем нараховувалась плата за опалення приміщення відповідача площею 74,5 кв.м, тобто за площу, передбачену умовами договору про відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води, додатковими угодами до цього договору та умовами договору реструктуризації боргу, які підписані сторонами без зауважень, скріплені печатками та в установленому законом порядку недійними не визнавались.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

За змістом приписів статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

У відповідності до статті 173 Господарського кодексу України та статті 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (статті 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статями 692, 694 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між позивачем та відповідачем наявні правовідносини з приводу постачання теплової енергії у вигляді гарячої води засновані на договорі.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. При цьому згідно частини 1 статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Враховуючи умови укладеного між сторонами договору № 111 від 26 серпня 2005 року, додаткових угод до нього, визнання відповідачем своєї заборгованості шляхом укладення з позивачем договору реструктуризації боргу № 1р/01-14 від 20 січня 2014 року, колегія суддів вважає правомірним задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 13007,38 грн. у повному обсязі.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачу нараховані позивачем: 3% річних у сумі 493,51 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2135,46 грн.

Зі змісту статті 625 Цивільного кодексу України випливає, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має врахувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Отже, за наявності встановленого факту прострочення відповідачем грошового зобовязання, перевіривши арифметичних розрахунок 3% річних та інфляційних за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «Законодавство», враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року, колегія суддів зазначає, що розрахунок, зроблений позивачем відповідає чинному законодавству, тобто, судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних на зазначену позивачем суму.

В силу статей 611 Цивільного кодексу України та 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У звязку із порушенням відповідачем умов Договору, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 1532,19 грн.

Перевіривши обґрунтованість розрахунку пені, колегією суддів встановлено, що зроблений позивачем розрахунок відповідає як фактичним обставинам справи, так і вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В п. 7.2 договору на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води сторони передбачили відповідальність відповідача за порушення строків оплати використаної теплової енергії у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Отже, стягнення пені у разі неналежного виконання взятих на себе зобовязань передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.

Перевіривши за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «Законодавство» розрахунок пені, враховуючи приписи Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", колегія суддів дійшла висновку, що розрахунок, зроблений позивачем на суму 1532,195 грн., відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства.

Крім того, в обґрунтування своїх заперечень, відповідач посилається на те, що ФОП ОСОБА_1 є власником житлових приміщень (квартир) №31 та №32 за адресою: м. Миргород, вул. Багачанська, 48, одну з квартир (№32) використовує за призначенням, тобто як житлове приміщення, щодо іншої (№31) має магазин, в якому здійснює підприємницьку діяльність.

Згідно акту контрольної перевірки та технічного паспорту №8269 (а.с. 77, 103-106), площа квартири №31, яка перебудована під нежитлове приміщення та використовується як магазин «Орхідея» становить 45,6 кв.м., проте, такий акт складено 20.02.2015 р., тоді як остаточною датою стягнення боргу є грудень 2014 року включно.

В договорі №111 від 26 серпня 2005 року на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води, опалювальна площа зазначена 74,5 кв.м і відповідно до неї стягується плата за тарифами для нежитлового приміщення.

У додатку №1 до цього договору також зазначено опалювальну площу розміром 74,5 кв.м (а.с. 13).

Протягом 2005-2014 року до цього договору сторони вносили зміни шляхом укладення Додаткових угод від 01.07.2008 р., 06.04.2009 р., 01.02.2011 р., 21.03.2013р., 31.12.2013 р., 09.12.2014 р., але при цьому залишалась незмінною опалювальна площа розміром 74, 5 кв.м. (а.с. 14-22, 82-83).

Договір та додаткові угоди до нього укладені у відповідності до приписів статті 181 Господарського кодексу України, підписані відповідачем без зауважень, у встановленому законом порядку недійсними не визнавались, до того ж виконувались сторонами.

Доказів звернення відповідача до позивача з пропозицією внести зміни до договору або додаткових угод у звязку зі зміною опалювальної площі та статусу квартир, матеріали справи не містять.

Крім того, відповідач отримувала протягом 2005-2014 років та частково оплачувала ці рахунки саме за опалювальну площу 74,5 кв.м., що свідчить про фактичне прийняття та визнання вимог підприємства Позивача.

До того ж, сторонами за заявою відповідача, був укладений договір реструктуризації боргу, де сторони домовились розстрочити борг, який виник у відповідача з 01.10.2011 року по 01.01.2014 рік строком на 12 місяців, який також був частково виконаний ФОП ОСОБА_1

На підставі вищевикладеного, у звязку із відсутністю звернення відповідача до позивача з вимогами внести зміни до Договору щодо опалювальної площі чи зміни статусу квартир, в судовому порядку чинність договору та додаткових угод до нього не оскаржувалась, а отже відсутні підстави для зміни опалювальної площі та зменшення відповідних нарахувань.

Також, з пояснень позивача вбачається, що згідно акту контрольної перевірки від 20 лютого 2015 року, підприємство позивача підготовило проект додаткової угоди до Договору з урахуванням встановлених фактів (зміни опалювальної площі) та направило відповідний проект на адресу відповідача. На сьогоднішній день, як стверджує позивач, та не спростовано відповідачем, ФОП ОСОБА_1 відповіді не надала.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1-2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків, викладених у рішенні суду від 11 березня 2015 року у цій справі.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, всебічною та вичерпною перевіркою обставин справи та підтверджується дослідженими доказами, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 11 березня 2015 р. у справі № 917/2690/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 03.09.2015р.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Черленяк М.І.