РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2015Справа №910/17992/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській Г.С.

розглянувши справу № 910/17992/15

за позовом комунального підприємства «Фармація»;

до комунального підприємства по утриманню житлового господарства

Дніпровського району м. Києва;

про стягнення 2499,23 грн.

Представники сторін:

від позивача: Сопрунець О.М., довіреність № 473 від 04.12.2014р.;

від відповідача: Турченко Д.Л., довіреність № 47-5 від 05.01.2015р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулось комунальне підприємство «Фармація» (надалі - позивач) з позовом до комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (надалі - відповідач) про стягнення 2499,23 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.11.2014р. платіжним дорученням № 30207 перерахував, на підставі Договору № 661 про надання послуг від 30.03.2005р., відповідачу кошти в розмірі 2000,00 грн., проте договірні зобов'язання сторін були припинені, у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з претензією про повернення вказаних коштів. Відповідач вимогу позивача залишив без задоволення. Позивач звернувся до суду за захистом порушених прав, додатково нарахувавши за порушення виконання відповідачем зобов'язання про повернення коштів у сумі 2000,00 грн., згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3% річних у сумі 15,78 грн., інфляційні втрати - 324,00 грн. та на на підставі ч. 2 ст. 1214 ЦК України проценти за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ, що становить 159,45 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.07.2015р. порушено провадження у справі № 910/18530/15 та призначено її розгляд на 27.08.2015р.

05.08.2015р. через канцелярію суду від відповідача надійшли витребувані судом докази, зокрема, докази сплати заборгованості.

10.08.2015р. через канцелярію суду від відповідача надійшло пояснення по справі, в якому останній зазначає про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в сумі 2000,00 грн., у зв'язку з їх сплатою, а також безпідставним є нарахування процентів на підставі ст.1048 ЦК України, оскільки договір про надання послуг та договір позики не є тотожніми.

27.08.2015р. позивач через канцелярію суду подав витребувані судом докази та уточнення до позовної заяви, в якому просить припинити провадження у справі в частині стягнення 2000,00 грн. заборгованості, у зв'язку з її сплатою відповідачем, та стягнути з останнього 3% річних у сумі 17,26 грн. та інфляційні втрати - 339,48 грн., розрахунок яких проведений станом на 22.07.2015р. В частині стягнення процентів у сумі 159,45 грн. позивач від позову відмовляється.

Присутнім у судовому засіданні 27.08.2015р. представником позивача підтримано позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 17,26 грн. та інфляційних втрат - 339,48 грн., вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача повідомив про сплату заборгованості та про відсутність підстав щодо стягнення процентів за користування коштами.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.03.2005р. між позивачем (за договором - Споживач) та відповідачем (за договором - Підприємство) було укладено Договір № 661 про надання послуг, за умовами якого Підприємство на підставі укладених з виробниками і постачальниками комунальних послуг договорів зобов'язується транспортувати по внутрішньобудинкових мережах нежилого приміщення площею 267,7 м. кв. за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 8, комунальні послуги, виставляти споживачеві до оплати платіжні документи за договором,приймати на власний розрахунковий рахунок кошти від споживача та перераховувати їх виробниками і постачальникам комунальних послуг.

Відповідно до п. 1.2. договору, споживач у відповідності до даного договору зобов'язується прийняти комунальні послуги та своєчасно їх оплатити.

Згідно п. 2.2. договору, споживач повинен до кінця поточного місяця сплатити за комунальні послуги минулого місяця на підставі табулярів та груп рахунків, що надходять від постачальників комунальних послуг.

27.11.2014р. на підставі виставленого відповідачем рахунку № 3, позивач платіжним дорученням № 30207 перерахував на розподільчий рахунок КП ГІОЦ кошти в розмірі 2000,00 грн. з призначенням платежу «за опалення..».

Проте, як встановлено судом, з листопада 2014 року відповідач припинив здійснювати постачання теплової енергії у приміщення позивача по вул. Березняківська, 8 в м. Києві, оскільки набув чинності Закон України № 198-VІІ від 10.04.2014р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким визначено, що теплопостачальні організації визначено обовязковими виконавцями послуг з центрального опалення та гарячого водопостачання на тих обєктах, які отримають теплову енергію від джерела теплопостачальних організації.

27.03.2015р. позивач надіслав на адресу відповідача вимогу за вих. № 723/05/07-01 від 24.03.2015р. з проханням повернути зайво перераховані кошти в розмірі 2000,00 грн.

Відповідач листом за вих.№ 47-1324 від 07.07.2015р. повідомив позивачу, що надлишкові кошти в розмірі 2000,00 грн. за опалення по договору № 661 від 30.03.2005р. будуть повернуті на його розрахунковий рахунок при наявності коштів.

16.07.2015р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 2000,00 грн., а також нарахований, у звязку з простроченням платежу згідно з вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3% річних у сумі 15,78 грн., інфляційні втрати - 324,00 грн. та на на підставі ч. 2 ст. 1214 ЦК України проценти за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ, що становить 159,45 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Після порушення провадження у справі відповідач платіжним дорученням № 1332 від 22.07.2015р. перерахував на рахунок позивача кошти в розмірі 2000,00 грн.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, на день розгляду справи в частині стягнення з відповідача суми основного в розмірі 2000,00 грн. відсутній предмет спору, у зв'язку з чим провадження у справі підлягає припиненню.

Однак, згідно заяви про уточнення позовних, позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних у сумі 17,26 грн. та інфляційні втрати - 339,48 грн., розрахунок яких проведений станом на 22.07.2015р.

Приписами ч. 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором, повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав. Зазначене узгоджується з правовою позицією, наведеною у п. 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013р. за № 14.

Як зазначено вище, підставою для повернення коштів у сумі 2000,00 грн. відповідачем позивачу стало припинення договірних зобов'язань з надання послуг за Договором № 661 від 30.03.2005р. за згодою сторін, тобто відповідні дії вчинені сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав, що виключає застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у сумі 17,26 грн. та інфляційних втрат - 339,48 грн. задоволенню не підлягают.

Витрати по сплаті судового, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача в частині стягнення 2000,00 грн., в іншій частині - на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 80 (п. 1-1), 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В частині стягнення 2000,00 грн. боргу провадження у справі припинити.

2. В іншій частині вимог в позові відмовити.

3. Стягнути з комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (02002, м. Київ, вул. Челябінська, 9-г; ) на користь комунального підприємства «Фармація» (01030, м. Київ, вул. І Франка, 38-Б; ) 1550 грн. 45 коп. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 02.09.2015р.

Суддя А.І. Привалов