РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року Справа № 906/576/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Гудак А.В.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ на рішення господарського суду Житомирської області від 03.07.15р. у справі № 906/576/15 (суддя Лозинська І.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача ОСОБА_4 виробничо житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства

про стягнення в сумі 519 770 грн. 47 коп.

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 виробничого житлово ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання договору № 13/2612-ВТЕ-10 купівлі-продажу природного газу від 28 грудня 2012 року недійсним

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі Позивач) звернулося в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (том 1, а.с. 2-4) до ОСОБА_4 виробничо житлового ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача: 387 931 грн. 05 коп. боргу, 27 645 грн. 56 коп. пені, інфляційних втрат в сумі 84 074 грн. 73 коп. та 20 119 грн. 13 коп. річних.

В свою чергу, Відповідач, 14 травня 2015 року звернувся в господарський суд Житомирської області з зустрічною позовною заявою (том 1, а.с. 53-55) до Позивача про визнання ОСОБА_5 № 13/2612-ВТЕ-10 купівлі-продажу природного газу від 28 грудня 2012 року недійсним.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 15 травня 2015 року (том 1, а.с. 98), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, зустрічний позов було прийнято до розгляду, обєднавши його в одне провадження для спільного розгляду із первісним позовом по даній справі.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 3 липня 2015 року (том 1, а.с. 162-167) з підстав, вказаних у цьому рішенні, первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 162 093 грн. 24 коп. основного боргу, 5 650 грн. 52 коп. пені, 7 982 грн. 77 коп. річних, 35 174 грн. 24 коп. інфляційних втрат. Також, даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 331 грн. 02 коп.. В решті первісних позовних вимог відмовлено.

Водночас, судом відмовлено Відповідачу в задоволенні зустрічного позову.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (том 1, а.с. 172-181) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області від 3 липня 2015 року скасувати в частині відмови в стягненні 225 837 грн. 81 коп. основного боргу, 21 995 грн. 04 коп. пені, 12 136 грн. 36 коп. річних та 48 900 грн. 49 коп. інфляційних втрат та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в вищезазначених сумах.

Апеляційна скарга Відповідача мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що Позивачем акти приймання-передачі природного газу, що були додані до позовної заяви, відповідають вимогам законодавства України і є первинними документами, на основі яких як Позивач так і Відповідач відобразили поставку природного газу в податковому та бухгалтерському обліку, а також сплатили податок на додану вартість, сума якого зазначена в актах. Також, як зауважує апелянт, на даних акта приймання-передачі крім печаток та підписів безпосередніх учасників господарської операції, проставлено також печатку та підпис відповідальної особи від газорозподільної організації ПАТ «Житотмиргаз».

Ухвалою суду від 29 липня 2015 року (том 1, а.с. 171) апеляційну скаргу Позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 2 вересня 2015 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу Позивача (том 2, а.с. 1-7), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі Позивача та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Позивача.

В.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду, своїм розпорядженням від 2 вересня 2015 року, з підстав вказаних у ньому, вніс зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді, визначив колегію в складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б., суддя Гудак А.В..

У судовому засіданні від 2 вересня 2015 року представник Позивача підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав вказаних у цій апеляційній скарзі та просив скасувати рішення в частині відмови в стягненні основного боргу, пені, річних та інфляційних втрат, прийнявши в цій частині нове рішення, котрим повністю задоволити позовні вимоги в цій частині.

У судовому засіданні від 2 вересня 2015 року представник Відповідача заперечив проти апеляційної скарги Позивача, вважає її доводи необґрунтованими, рішення суду першої інстанції - правомірним та законним.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід задоволити частково, рішення господарського суду Житомирської області від 3 липня 2015 року по справі № 906/576/15 скасувати в частині часткового задоволення первісних позовних вимог, виклавши пункти 2 і 3 в редакції зазначені нижче в даній судовій постанові. В решті рішення залишити без змін. При цьому, суд виходив з наступного.

Відповідно до умов пункту 1.1 укладеного між Позивачем та Відповідачем ОСОБА_5 купівлі - продажу природного газу №13/2612-ВТЕ-10 від 28.12.2012 (далі Договір; том 1, а.с. 9 -14), Позивач зобов'язався передати у власність Відповідача у 2013 року природний газ, ввезений на митну територію України Позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування природного газу", а Відповідач зобов'язався прийняти та оплатити природний газ (далі - газ) на умовах цього ОСОБА_5.

Пунктом 1.2 ОСОБА_5 сторони визначили, що газ, що продається за цим ОСОБА_5, використовується Відповідачем виключно для компенсації втрат теплової енергії у процесі її виробництва, транспортування, постачання та на витрати, пов'язані з технологічними потребами Відповідача.

Згідно з пунктом 2.1 ОСОБА_5, Позивач передає Відповідачу з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 189,0 тис. куб. м., у тому числі по місяцях (тис. куб.м): січень - 39,0 тис. куб м.; лютий - 35,0 тис. куб. м; березень -26,0 тис. куб. м; квітень - 8,0 тис. куб. м; жовтень - 16,0 тис. куб. м; листопад - 29,0 тис. куб. м, грудень - 36,0 тис. куб. м.

Відповідно до пункту 3.1 ОСОБА_5, Позивач передає Відповідачу газ у пунктах приймання - передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі Відповідача.

Пунктом 5.2 ОСОБА_5 визначено, що: ціна за 1000 куб.м. газу становить 3509 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу; збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; ПДВ за ставкою - 20%; тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 305 грн. 60 коп., крім того ПДВ - 20% - 61 грн. 12 коп., всього з ПДВ 366 грн. 72 коп.; до сплати за 1000 куб.м природного газу 3884 грн. 78 коп., крім того ПДВ - 20% - 776 грн. 96 коп., всього з ПДВ 4661 грн.74 коп..

У відповідності до пункту 5.5 ОСОБА_5, загальна вартість ОСОБА_5 на дату його укладення становить 734 223 грн. 42 коп., крім того ПДВ 146 845 грн.44 коп. (разом з ПДВ 881 067 грн. 86 коп.).

Між тим пунктами 3.3 3.4 ОСОБА_5, сторони домовилися, що: приймання - передача газу у відповідному місяці оформлюється актом приймання - передачі газу; обсяг споживання газу Відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Відповідача; не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, Відповідач зобов'язався надати Позивачу підписані та скріплені печатками Відповідача і газотранспортного підприємства три примірника акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість; Позивач не пізніше 8 числа зобов'язується повернути Відповідачу і газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання Акта, який є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

В Актах приймання - передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками Позивача та Відповідача, складених відповідно до спірного ОСОБА_5 з січня по квітень 2013 років, зазначено, що Позивач поставив для Відповідача природний газ для компенсації втрат теплової енергії у процесі її виробництва, транспортування, постачання та на витрати, пов'язані з технологічними потребами Відповідача в об'ємі 83,216 тис.куб.м на загальну суму 387 931 грн. 05 коп., а саме: акт приймання-передачі природного газу від 31 січня 2013 року за січень 2013 року, котрим поставлено 27,385 тис.куб.м на суму 127 661 грн. 64 коп.; акт приймання-передачі природного газу від 27 травня 2013 року за лютий 2013 року, котрим поставлено 21,060 тис.куб.м. на суму 98 176 грн.17 коп.; акт приймання-передачі природного газу від 31 березня 2013 року, котрим поставлено 25,712 тис.куб.м на суму 119 862 грн. 57 коп.; акт приймання-передачі природного газу від 30 квітня 2013 року, котрим поставлено 9,059 тис.куб.м на суму 42 230 грн. 67 коп. (том 1, а. с. 15-18).

Відтак, колегія суду констатує, що в розрізі пункту 6.1 ОСОБА_5 Відповідач повинен був провести розрахунки за поставлений природний газ у такі терміни: за газ, поставлений у січні 2013 року - до 14 лютого 2013 року; за газ, поставлений у лютому 2013 року - до 14 березня 2013 року; за газ, поставлений у березні 2013 року - до 14 квітня 2013 року; за газ, поставлений у квітні 2013 року - до 14 травня 2013 року.

В звязку із невиконання Відповідачем покладеного на нього обовязку щодо оплати поставленого природного газу, у строки встановлені пунктом 6.1 ОСОБА_5, Позивач звернувся з позовом в суд до Відповідача про стягнення з Відповідача 387 931 грн. 05 коп. боргу, 27 645 грн. 56 коп. пені, інфляційних втрат в сумі 84 074 грн. 73 коп. та 20 119 грн. 13 коп. річних.

Колегією суддів встановлено, що в даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір купівлі-продажу природного газу предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був.

Згідно статті 692 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу, положення якого застосовуються до договорів поставки.

Відповідно до частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) зобов'язується передати у власність другій стороні (покупцеві) товар, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму після прийняття товару, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару.

В силу дії статті 509 Цивільного кодексу України: зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як визначено статтями 525, 526 Цивільного кодексу України: одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається , якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу дії статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що: порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суду дослідивши всі обставини справи, в контексті умов укладеного ОСОБА_5 та наявності поданих Відповідачем актів приймання-передічі зазначає, що сторони підписавши даний Договір тим самим засвідчили свою згоду з усіма його умовами та обємами газу, котрі зазначені в розділі 2 ОСОБА_5 так як і погодили порядок здійснення розрахунків (а саме на підставі підписаних Позивачем та Відповідачем актів приймання-передачі газу) .

Як вбачається з матеріалів справи на виконання пункту 2.1 ОСОБА_5 Позивач поставив, а Відповідач прийняв природний газ в обсязі на загальну 387 931 грн. 05 коп., що підтверджуються первиними доказами - належним чином засвідченими копіями актів приймання-передачі природного газу, а саме: актом приймання-передачі від 31 січня 2013 року у січні 2013 року прийнято природного газу обсягом 27,385 тис.куб.м. на суму 127 661 грн. 64 коп.; актом приймання-передачі природного газу від 27 травня 2013 року у лютому 2013 року прийнято природний газ обсягом 21,060 тис.куб.м. на суму 98 176 грн. 17 коп.; атом приймання-передачі природного газу від 31 березня 2013 року у березні 2013 року прийнято природного газу обсягом 25,712 тис.куб.м. на суму 119 862 грн. 57 коп.; актом приймання-передачі природного газу від 30 квітня 2013 року у квітні 2013 року прийнято природного газу обсягом 9,059 тис.куб.м. на суму 42 230 грн. 67 коп..

Між тим пунктами 3.3 3.4 ОСОБА_5, сторони домовилися, що: приймання - передача газу у відповідному місяці оформлюється актом приймання - передачі газу; обсяг споживання газу Відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Відповідача; не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, Відповідач зобов'язався надати Позивачу підписані та скріплені печатками Відповідача і газотранспортного підприємства три примірника акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість; Позивач не пізніше 8 числа зобов'язується повернути Відповідачу і газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання Акта, який є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до погодженого сторонами пункту 6.1 ОСОБА_5, оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Відтак, колегія суду констатує, що в розрізі пункту 6.1 ОСОБА_5: Відповідач повинен був провести розрахунки за поставлений природний газ у такі терміни: за газ, поставлений у січні 2013 року - до 14 лютого 2013 року; за газ, поставлений у лютому 2013 року - до 14 березня 2013 року; за газ, поставлений у березні 2013 року - до 14 квітня 2013 року; за газ, поставлений у квітні 2013 року - до 14 травня 2013 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи містяться добові звіти, подані Відповідачем, котрими підтверджується факт поставки та використання газу Відповідачем (том 1, а.с. 100-103) як за січень місяць (260061 м. куб), так і за лютий місяці (199995 м. куб), за березень (244174 м. куб) та відповідно за квітень (86034 м. куб.) місяць, що повністю нівелює твердження Відповідача про неотримання та непідтвердженя доказами отримання газу за січень та лютий місяці.

Позатим, отримання та використання газу по ОСОБА_5 за січень та лютий місяць також підтверджується й копіями Розподілу природного газу, використаного Відповідачем (том 1, а.с. 149-150).

При цьому, колегія суду звертає увагу, що Відповідачем не спростовано законність та підставність підписаних акти приймання-передачі газу (том 1, а.с. 15-18).

Водночас, колегія суду звертає увагу, що пунктами 3.3-3.4 ОСОБА_5 передбачено, що приймання-передача природного газу оформляється актами приймання-передачі газу, і саме Відповідач зобовязався надати Позивачу підписані та скріплені печатками Відповідача та газорозподільної організації три примірника акта приймання-передачі, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу. Тобто Відповідач сам зазначає обєми отриманого газу і уже потім подає дані акти на затвердження до Позивача, що вкотре опосередковано засвідчує про погодження Відповідача з отриманими по ОСОБА_5 обємами газу.

Поряд з тим, колегія суддів звертає увагу, що Відповідачем до матеріалів справи були подані свої акти приймання-передічі (том 1, а.с. 104-107), котрими він обґрунтовує свою позицію з приводу неналежного виконання Позивачем свого обовязку щодо поставки газу у відповідних обємах по ОСОБА_5 та поставки для Відповідача обємів газу, котрі, в свою чергу відрізняються від обємів газу, зазначених в актах, наданих Позивачем щодо підтвердження своїх позовних вимог.

Колегія суддів дослідивши дані акти приймання-передачі природного газу, відхиляє їх, оскільки: по-перше, дані акти приймання-передачі природного газу укладені на підставі договорів 12/381-ТЕ-10 і 12/382-БО-10 від 28 серпня 2012 року (а акти приймання-передачі газу на котрі посилається Позивач у своїй позовній заяві - на підставі договору № 13/2612-ВТЕ-10 від 28 грудня 2012 року), котрі згідно пункту 11.1 в частині поставки газу діють до 31 грудня 2012 року (однак дані відносини на підставі спірного ОСОБА_5 виникли саме з дати укладення ОСОБА_5 28 грудня 2012 року); по-друге, дані акти-приймання передачі природного газу підписані представниками ПАТ «Житомиргаз», котрий взагалі не є стороною оспорюваного ОСОБА_5 та Відповідачем; по-третє, на даних актах приймання-передачі стоїть відтиск печатки ПАТ «Житомиргаз» «Для довідок», водночас, на актах приймання-передачі, доданих Позивачем стоїть спеціальна печатка газорозподільної організації ПАТ «Житомиргаз» - «Для актів та реєстрів» (тобто подані Відповідачем акти були лише проектом до остаточних актів, котрі підписані усіма сторонами); по-четверте, Договір не містить жодного пункту, за котрим би вбачалось, що об'єми газу за ОСОБА_5 визначають за актами, що складені за іншими Договорами (12/381-ТЕ-10 чи 12/382-БО-10) без участі Позивача.

Окрім того, колегія суддів не вбачає правових підстав для відмови Позивачу в задоволенні позовних вимог саме на підставі актів приймання-передачі, наданих Відповідачем, відхиляючі при цьому акти приймання-передачі надані Позивачем (як докази обґрунтування своїх позовних вимог щодо стягнення заборгованості за поставлений природний газ), адже колегія суддів розглядає дані правовідносини саме в площинні ОСОБА_5 № 13/2612-ВТЕ-10 від 28 грудня 2012 року та відповідно керуючись диспозицією статті 34 Господарського процесуального кодексу України (обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування) на підставі належних та первинних доказів, котрими, саме в даній справі, є належним чином підписані Відповідачем і Позивачем та скріплені відтисками їхніх печаток акти приймання-передачі природного газу (том 1, а.с. 15-18) .

Між тим, що стосується заперечень Відповідача з приводу завищеної, на його думку, ціни газу, то колегія суддів зауважує, наступне.

Дійсно, Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 30 листопада 2012 року № 1558 «Про встановлення граничного рівня ціни на природний газ для промислових споживачів та інших субєктів господарювання», діючою станом на дату укладення спірного ОСОБА_5, установлено граничний рівень ціни на природний газ для промислових споживачів та інших субєктів господарювання без урахування податку на додану вартість, збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом на рівні 3 509 грн за 1000 м3.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що даною постановою ціна газу визначена без урахування податку на додану вартість, збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на транспортування, а, відповідно до пункту 5.2 ОСОБА_5 (ціна за 1 000 куб. м. газу становить 3 509 грн. без урахування податку на додану вартість та відповідних зборів), ціна газу закладається з урахуванням: 2 % збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ; 20 % податку на додану вартість; тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами 305 грн. 60 коп., крім того ПДВ 20 % - 61 грн. 12 коп. (всього з ПДВ 366 грн. 72 коп.); до сплати за 1000 куб. м. природного газу 3 884 грн. 78 коп., всього з ПДВ 4 661 грн. 74 коп., а відтак, ціна в ОСОБА_5 визначена правомірно з урахуванням наведених зборів та ПДВ. Дане повністю нівелює твердження Відповідача щодо неправомірного визначення ціни газу в ОСОБА_5.

Відповідно, не закладення Позивачем в ОСОБА_5 усіх вищезазначених податків та зборів, свідчило б про порушення податкового та бюджетного законодавства України.

Між тим, Відповідач підписуючи даний Договір, мав можливість ознайомитися з усіма його умовами (в тому числі порядком визначення ціни, обємами газу) та вразі незгоди з певною умою внести відповідні зміни в Договір.

Отже, враховуючи вищенаведене, на підставі пункту 6.1 ОСОБА_5, статтей 525, 526, 610, 612 Цивільного кодексу України, заборгованість Відповідача станом на момент винесення оспорюваного рішення становила 387 931 грн. 05 коп. та підтверджена наявними у справі належними та допустимими доказами. Відповідно, вимоги Позивача щодо її стягнення є обґрунтованими, підставними і підлягають до задоволення.

Відповідно Рівненський апеляційний господарський суд задовольняє позов Позивача в частині стягнення боргу в сумі 387 931 грн. 05 коп.. Відтак, приймаючи таке рішення, Рівненський апеляційний господарський суд скасовує судове рішення першої інстанції в цій частині, адже місцевим господарським судом неповно з'ясовано всі обставини справи, що призвело до прийняття в цій частині неправильного рішення.

Розглядаючи питання щодо законності та обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з Відповідача штрафних санкцій, колегія суддів приймає до уваги, що згідно пункту 7.2 ОСОБА_5, у разі невиконання Відповідачем пункту 6.1 умов ОСОБА_5 він у безспірному порядку зобов'язується сплатити Позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Суд зауважує, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

В силу дії частини 1 статті 233 Господарського кодексу України: у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги - ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 статті 233 Господарського кодексу України встановлено: якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що: у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором; при цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконання частини зобов'язання, або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до положень статті 549 Цивільного кодексу України: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже вказано вище у даному судовому рішенні, до задоволення підлягає сума в розмірі 387 931 грн. 05 коп. (а не 162 093 грн. 24 коп., як визначено в скасованій вище частині місцевим господарським судом).

Відповідно, апеляційний господарський суд провів перерахунок пені виходячи із суми, котра задоволена вище апеляційним господарським судом (котрі наведені в позовній заяві). Перевіривши правильність розрахунку Позивача (том 1, а.с. 21-23), суд погоджується з його вірністю.

З огляду на усе вищеописане, суд констатує, що без урахування поданого Відповідачем клопотання про зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій, на основі пункту 7.2 ОСОБА_5, статті 232 Господарського процесуального кодексу України та статтей 546-551, 611 Цивільного кодексу України, підлягали б до задоволення вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 27 645 грн. 56 коп. пені.

Водночас, Відповідачем, відповідно до статті 83 Господарського процесуального України, подано клопотання про зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій на 50 % (том 1, а.с. 153-154).

Розглянувши дане клопотання місцевим господарським судом було зменшено розмір пені на 50 % з суми 11301 грн. 04 коп. пені, тобто до 5650 грн. 52 коп., в звязку з чим колегія суду зазначає наступне (водночас апеляційний господарський суд вище в даній постанові визнав, що пеня по даній справі підлягала до повного задоволення.

Відповідно до пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Підпунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо; крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України; у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків; при цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З врахуванням наведеного, колегія суду констатує те, що якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені колегією суддів приймається до уваги майновий стан Відповідача, ступінь вини Відповідача.

Окрім того, приймаючи таке рішення колегією суду приймається до уваги також і майновий стан Позивача з врахуванням негативних наслідків, котрі можуть бути спричинені неналежним виконанням Відповідачем свого зобовязання по ОСОБА_5.

Колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що виходячи із принципу розумності і співрозмірності, у даному випадку своєчасна несплата суми боргу повязана з невідшкодуванням державою (засновником Позивача) різниці в тарифах, що значно перевищують суму заборгованості, що підтверджене доданими до клопотання доказами - звіт про фінансові результати за 1 квартал 2015 року рік, баланс на 31 березня 2015 року (том 1, а.с. 156-157) дане є підставою для зменшення розміру нарахованої пені до 13 822 грн. 78 коп. (на 50 %).

Відповідно Рівненський апеляційний господарський суд задовольняє позов Позивача в частині стягнення пені в розмірі 13 822 грн. 78 коп., а в задоволенні 13 822 грн. 78 коп. пені суд відмовляє. Відповідно приймаючи таке рішення, Рівненський апеляційний господарський суд скасовує судове рішення першої інстанції в цій частині.

Крім суми основного боргу Позивач просив стягнути з Відповідача 20 119 грн. 13 коп. річних та 84 074 грн. 73 коп. інфляційних втрат.

Колегія суду констатує, що відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем подано розрахунок річних та інфляційних (том 1, 21-23), дослідивши котрий вбачається, що нарахування річних та інфляційних здійснено по кожному періоду наявності заборгованості з урахуванням розміру боргу за вказаний період.

Колегія суду проаналізувавши поданий Позивачем розрахунок (том1, а.с. 21-23), вважає його обґрунтованим та підставним, а відтак приходить до висновку, щодо задоволення позову в частині стягнення з Позивача 20 119 грн. 13 коп. річних та 84 074 грн. 73 коп. інфляційних втрат.

Відповідно, приймаючи таке рішення, Рівненський апеляційний господарський суд скасовує судове рішення першої інстанції в цих частинах.

Що ж стосується зустрічної позовної заяви Відповідача (позивача за зустрічним позовом), то колегія суду зазначає наступне.

Як на підставу визнання недійсним ОСОБА_5, Відповідач (Позивач за зустрічним позовом) посилається на те, що ним надаються послуги з теплопостачання населенню, бюджетним установам, медичним, освітнім закладам, релігійним організаціям та іншим споживачам. З метою забезпечення та своєчасного надання цих послуг в опалювальний період, Відповідач заключає з Позивачем угоди на закупівлю природного газу для виробництва тепла окремо для кожної категорії споживачів. Обсяги газу, які оплачуються Відповідачем по цим угодам, визначаються за допомогою показників спеціалізованих засобів обліку, які знаходяться на відповідній точці розподілу.

Колегія суддів звертає увагу, що за оспорюваним ОСОБА_5 Відповідач зобов'язався використовувати отриманий газ виключно для компенсації втрат теплової енергії у процесі її виробництва, транспортування, постачання та на витрати, пов'язані з технологічними потребами Відповідача.

Однак, Відповідач (Позивач за зустрічним позовом) вважає, що в даному ОСОБА_5 сторони не обумовили, що саме відноситься до категорії "витрат, пов'язаних з технологічними потребами Відповідача", та зауважує, що у ОСОБА_4 ВЖРЕП відсутнє джерело для оплати "витрат", передбачених ОСОБА_5. До того ж, будь - які втрати газу, якщо б такі мали місце при виробництві тепла, фіксувалися б лічильником, показники якого щомісячно знімаються та фіксуються в тристоронніх актах представниками сторін (Позивача, Відповідача та газорозподільної організації).

Відповідач, в свою чергу акцентує увагу на тому, що оспорюваним ОСОБА_5 встановлювався механізм обліку газу з урахуванням вимог скасованого наказу Мінпаливенерго від 15 липня 2010 року № 288, який фактично вплинув на визначення загальної вартості ціни цього ОСОБА_5 (істотна умова ОСОБА_5), на думку Відповідача (Позивача за первісним позовом), відповідні нарахування боргу, штрафних санкцій, річних та інфляційних, заявлені згідно з первісною позовною заявою, являються безпідставними, а сам спірний Договір таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства та підлягає визнанню недійсним.

В силу пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши відносини між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 в сукупності з матеріалами справи та умовами ОСОБА_5, колегія суду зазначає, що дані правовідносини виникли щодо поставки товару та його оплати.

В силу частин 1-2 статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частин 1-2 статті 203 Цивільного кодексу України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

В силу дії статті 204 Цивільного кодексу України: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Приписами статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 2 статті 180, частиною 8 статті 181 Господарського кодексу України, передбачено, що: господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода; у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся); якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Виходячи з положень статті 215 Цивільного кодексу України та згідно з пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Окрім того, колегія суддів констатує, що у розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно - правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, з врахуванням описаного колегія суддів зазначає, що до предмету доказування входить відповідність ОСОБА_5 вимогам законодавства на момент його вчинення, тобто станом на 28 грудня 2012 року.

Рішенням Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29 жовтня 2012 року № 6, зокрема, встановлено, що Наказом Міністерства палива та енергетики України від 15 липня 2010 року № 288 затверджено Методику визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям споживачів (надалі - Методика). За результатом здійсненої експертизи Методики встановлено, що окремі її норми не відповідають принципам державної регуляторної політики, визначеним статтею 4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», а також вимогам статті 5 цього Закону.

Вирішено запропонувати Міністерству енергетики та вугільної промисловості України: внести зміни до Методики визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям споживачів, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 15 липня 2010 року N 288, в частині визначення обсягів природного газу, який використовується для виробництва та реалізації теплової енергії для населення з урахуванням нормативних технологічних втрат за ціною як для населення.

Рішення Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва щодо усунення порушень принципів державної регуляторної політики підлягає виконанню у порядку, визначеному статтею 28 Закону України від 11 вересня 2003 року N 1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», у двомісячний строк з дня прийняття такого рішення.

У разі невиконання рішення спеціально уповноваженого органу про необхідність усунення порушень принципів державної регуляторної політики або не оскарження цього рішення органом виконавчої влади протягом встановленого в цьому Законі строку, дія регуляторного акта або окремих його положень, щодо яких було прийнято відповідне рішення, зупиняється наступного дня з дня закінчення строку виконання такого рішення.

Відповідно, рішення № 6 Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29 жовтня 2012 року підлягало виконанню у строк, визначений частиною 6 статті 28 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (у двомісячний строк з дня прийняття).

Вказане рішення у строки, визначені законом, виконане не було, натомість було оскаржене Позивачем в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на що колегія суддів приходить до висновку, що дія Наказу Міністерства палива та енергетики України від 15 липня 2010 року № 288 зупинилася наступного дня з дня закінчення встановленого двомісячного строку, тобто з 30 грудня 2012 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 березня 2013 року у справі № 826/739/13-а (том 1, а. с. 67 - 62), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 8 серпня 2013 року (том 1, а. с. 73 - 78), відмовлено у задоволенні позову Позивача до Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва про визнання протиправним та скасування рішення Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29 жовтня 2012 року № 6 про необхідність усунення Міністерством енергетики та вугільної промисловості України порушень принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Остаточно Наказ Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 288 від 15 липня 2010 року втратив чинність згідно з Наказом Мінпаливенерго № 730 - 11 жовтня 2013 року (том 1, а. с. 65).

Поряд з тим, оскаржуваний Договір укладено між сторонами 28 грудня 2012 року строком до 31 грудня 2013 року.

Судом встановлено, що після зупинення дії Наказу Міністерства палива та енергетики України від 15 липня 2010 року № 288 (тобто після 30 грудня 2012 року) Новогуйвинське ВЖРЕКП не зверталося до ПАТ "НАК "Нафтогаз України" з пропозицією щодо внесення змін до ОСОБА_5.

За вказаних обставин, колегія суддів зауважує, що під час укладання ОСОБА_5 сторони керувалися законодавством, чинним на момент такого укладання, а подальша втрата чинності Наказу Міністерства палива та енергетики України від 15 липня 2010 року № 288 не є підставою для визнання ОСОБА_5 недійсним.

А відтак, у колегії суду, з огляду на твердження Відповідача (позивача за зустрічним позовом), відсутні підстави для визнання ОСОБА_5 недійсним, як відповідно до вищенаведених норм законодавства України так і з підстав, висвітлених Відповідачем в зустрічній позовній заяві.

На підставі наведеного та враховуючи, що Відповідачем не доведено обставини, на які він посилається в позовній заяві, Рівненський апеляційний господарський суд констатує факт того, що в суду відсутні підстави для визнання даного ОСОБА_5 недійсним.

Дане рішення було прийнято й місцевим господарським судом.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін.

Рівненський апеляційний суд критично оцінює доводи Відповідача щодо безпідставності на необґрунтованості доводів Позивача, висвітлених в апеляційній скарзі. Зокрема, суд зауважує, що в матеріалах спарви відсутні належні та допустимі докази щодо недостовірності та недійсності підписаних та скріплених печатками трьохсторонніх актів приймання-передачі газу, а Відповідачем не спростовано факт не поставки газу Позивачем для Відповідача.

Суд відхиляє заперечення Відповідача, висвітлені у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки вони не відповідають обставинам справи, спростовуються наявними у справі доказами, а також спростовані усім вищевказаним у даній судовій постанові.

Враховуючи усе вищевказане в даній судовій постанові Рівненський апеляційний господарський суд констатує неповне зясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків дійсним обставинам справи та як наслідок невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду обставинам справи. Дане, в свою чергу, в силу дії пунктів 1, 3 частини 1 статті 104

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 03 липня 2015 року в справі № 906/576/15 скасувати в частині часткового задоволення первісних позовних вимог, виклавши пункти 2 та 3 в наступній редакції:

"2. Стягнути з ОСОБА_4 виробничого житлово ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства (12441, Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул.9-ї П'ятирічки, 15, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького,6, ) 387 931 грн. 05 коп. основного боргу, 13 822 грн. 78 коп. пені, 20 119 грн. 13 коп. річних, 84 074 грн. 73 коп. інфляційних втрат та 10 395 грн. судового збору.

3. В первісному позові щодо стягнення 13 822 грн. 78 коп. пені відмовити."

3. В решті рішення господарського суду Житомирської області залишити без змін.

4. Стягнути з ОСОБА_4 виробничого житлово ремонтно-експлуатаційного комунального підприємства (12441, Житомирська область, Житомирський район, смт. Новогуйвинське, вул.9-ї П'ятирічки, 15, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького,6, ) - 3 088 грн. 70 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

5. Доручити господарському суду Житомирської області видати відповідні накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

8. Справу № 906/576/15 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Гудак А.В.