ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2015 р.Справа № 922/3493/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Інте Т.В.

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши справу

за позовом Заступника прокурора Харківської області м. Харків в інтересах держави в особі Харківської міської ради, м. Харків
до 1. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків , 2. Харківський навчально-виховний комплекс № 45 "Академічна гімназія" Харківської міської ради Харківської області, м. Харків , 3. Приватна комерційна ремонтно - будівельна фірма "Венера", м. Харків
про визнання недійсним договору та повернення майна
за участю представників сторін:

прокурора - Комісар О.О., посв. № 009651 від 15.10.12 р.;

позивача - ОСОБА_2, дов. № 08-11/194/2-15 від 20.01.15 р.;

1-го відповідача - ОСОБА_3, дов. № 82 від 12.01.15 р.;

2-го відповідача - ОСОБА_4, дос. № 93 від 19.06.15 р.;

3-го відповідача - ОСОБА_1, директор,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Харківської області м. Харків звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради з позовом, в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26.08.15 р., яка були прийнята судом) просить визнати недійсним договір оренди №4804 нежитлового приміщення (будівлі) від 26.12.2011 р., укладеного між Харківським навчально-виховним комплексом №45 "Академічна гімназія" Харківської міської ради Харківської області (2-й відповідач) та приватною комерційною ремонтно-будівельною фірмою "Венера" (3-й відповідач) та додаткову угоду до вказаного договору оренди від 26.12.2014 р. Крім того, прокурор просить зобов'язати приватну комерційну ремонтно-будівельну фірму "Венера" звільнити нежитлові приміщення площею 289,7 кв.м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Тобольська, 46-А (вартістю 919600 грн.), та повернути їх Харківському навчально-виховному комплексу №45 "Академічна гімназія" Харківської міської ради Харківської області. Судові витрати прокурор просить покласти на відповідачів.

В судовому засіданні оголошувались перерви з 18.08.15 р. по 20.08.15 р., з 20.08.15 р. по 31.08.15 р. та з 11 год. по 16 годину 31.08.15 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.08.15 р., за клопотанням 1-го відповідача, строк розгляду справи № 922/3493/15 продовжено по 31.08.15 року.

27.07.15 р. 3-й відповідач (Приватна комерційна ремонтно - будівельна фірма "Венера") надав відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що частина приміщень будівлі за адресою: вул. Тобольська, 46-А не входили і не входять до матеріально-технічної бази школи як об'єкту освіти, виходячи з норм ч. 1 ст. 44 ЗУ "Про освіту" та абз. 2 п.3.2 ДСаНПіН 5.5.2-008-01. 3-й відповідач також зауважив, що при укладені спірного договору та додаткової угоди до нього сторонами були додержані всі необхідні вимоги чинного законодавства України, отже підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 203 ЦК України відсутні. Крім того, 3-й відповідач послався на Постанову КМУ від 20.01.1997 р. № 38, якою передбачена можливість надання в оренду будівель державних навчальних закладів, які не пов'язані з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, та не погіршує соціально побутові умови працівників закладів та установ освіти.

28.07.15 р. 1-й відповідач (Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради) надав відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що у позовній заяві йде посилання на статтю 63 Закону України "Про освіту", п. 3.19 ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 року. Проте в Законі України "Про загальну середню освіту" та в Законі України "Про освіту" не міститься поняття "об'єкт освіти", оскільки дане поняття законодавство розглядає як основу інтелектуального, культурного, духовного, соціального, економічного розвитку суспільства і держави. Тобто, на сьогодні немає єдиної норми, яка б визначала поняття "об'єкт освіти" або навчальний заклад в цілому. З 21.07.1997р. вищевказані приміщення перебувають в орендному користуванні за договорами оренди, які було укладено на підставі та в порядку, що встановлені Законом України "Про оренду державного і комунального майна". Спірні нежитлові приміщення, не використовувались в навчальному процесі. 1-й відповідач також зауважив, що при укладені спірного договору та додаткової угоди до нього сторонами були додержані всі необхідні вимоги чинного законодавства України, отже підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 203 ЦК України відсутні. Крім того, 1-й відповідач послався на Постанову КМУ від 20.01.1997 р. № 38, якою передбачена можливість надання в оренду будівель державних навчальних закладів, які не пов'язані з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, та не погіршує соціально побутові умови працівників закладів та установ освіти. Таким чином, постанова Головного санітарного лікаря України № 63 від 14.08.2001 в частині пункту 3.19 ДСанПіН 5.5.2.008-01 суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 38 та від 27.08.2010 № 796 не може бути застосована в спірних відносинах.

28.07.15 р. позивач (Харківська міська рада) надав заяву про відмову від позову, в задоволенні якої суд вмотивовано відмовив ухвалою від 11.08.15 р.

12.08.15 р. 1-й відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності, в якій просив відмовити в позові та вказав, що позивачу було відомо про укладення спірного договору з 21.07.1997 р., оскільки саме з цього часу спірні приміщення перебувають в оренді. Прокурор, в свою чергу, звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах позивача в червні 2015 р., отже, на думку 1-го відповідача, позивачем пропущено строк позовної давності.

18.08.15 р. прокурор надав додаткові пояснення щодо пропуску строків позовної давності, в яких зазначив, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про, так зване, триваюче правопорушення, отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

26.08.15 р. прокурор надав додаткові пояснення щодо пропуску строків позовної давності, в яких зазначив, що Харківській міській раді про виявлені прокуратурою порушення стало відомо з позовної заяви, направленої на її адресу 11.06.2015 р., отже, саме з часу отримання позовної заяви позивач дізнався про порушення його прав.

Представник прокурора в судовому засіданні 31.08.15 р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник 1-го відповідача в судовому засіданні підтримав свій відзив, проти задоволення позовних вимог заперечував.

Представник 2-го відповідача в судовому засіданні письмовий відзив не надав, проти задоволення позовних вимог заперечував.

Представник 3-го відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

26.12.2011 р. між Харківським навчально-виховним комплексом №45 "Академічна гімназія" Харківської міської ради Харківської області (2-й відповідач, орендодавець) та приватною комерційною ремонтно-будівельною фірмою "Венера" (3-й відповідач, орендар) був укладений договір оренди №4804 (далі - договір)(а.с. 13-16), відповідно до умов якого, 2-й відповідач передає, а 3-й відповідач приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення площею 289,7 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Тобольська, 46-А, з метою здійснення виробничої діяльності суб'єкта малого підприємництва (столярний цех).

Відповідно до додаткової угоди від 26.12.2014 р., укладеної між управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради і приватною комерційною ремонтно-будівельною фірмою "Венера" внесено зміни до договору оренди №4804 від 26.12.2011 р. в частині вартості об'єкту оренди, орендної плати та терміну дії договору (з 26.12.2014 р. до 26.12.2015 р.).

Пунктом 3.1 додаткової угоди до договору оренди №4804 від 26.11.2011 р. нежитлового приміщення, встановлено вартість об'єкту оренди в сумі 919600 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі нежитлового приміщення (будівлі) від 26.12.2011 року, нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Харків, вул. Тобольска, 46 передано Харківським НВК №45 "Академічна гімназія" Харківської міської ради та прийняте у оренду Приватною комерційною ремонтно-будівельною фірмою "Венера".

Прокурор вважає, що договір оренди №4804 від 26.12.2011 р. та додаткова угода до нього від 26.12.2014 р. не відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають визнанню недійсними, зокрема, під час передачі нежитлових приміщень, розташованих по вул. Тобольській, 46-А в оренду, порушені вимоги ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", відповідно до якої, об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, гіерепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Аналогічні норми передбачені п. 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 №63, відповідно до якого здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально- виховним процесом, не дозволяється.

За таких обставин, на думку прокурора, передача в оренду приміщення, яке перебувало на балансі навчального закладу та використовувалось у навчальному процесі у якості майстерень у користування суб'єкту господарювання для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, суперечить вимогам чинного законодавства.

Суд, погоджується з такими висновками прокурора, виходячи з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Із змісту зазначеної статті випливає, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, до яких, зокрема, треба віднести: законність змісту правочину, наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам законодавства, його спрямованість. Правочин є чинним, якщо він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам громадського суспільства.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсністьна підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України правочин є дійсним, якщо його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та загальним умовам дійсності правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, Харківський навчально-виховний комплекс № 45 "Академічна гімназія" Харківської міської ради Харківської області належить до навчальних закладів комунальної форми власності, діяльність яких регламентується Законом України "Про освіту".

Частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Державні санітарні правила і норми влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу (ДСанПіН 5.5.2.008-01), затверджені постановою Головного державного санітарного лікаря України " 63 від 14.08.2001, є обов'язковим для виконання документом, що регламентує безпечні для здоров'я дітей і підлітків умови навчання та виховання, які сприяють підвищенню їх працездатності протягом навчального дня, тижня, року, поліпшують психофізіологічний розвиток та зміцнюють здоров'я дитини.

Згідно із пунктом 3.19 ДСанПіН 5.5.2.008-01, здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Отже, передача в оренду та використання приміщень Харківського навчально-виховного комплексу № 45 "Академічна гімназія" Харківської міської ради Харківської області не за призначенням законом забороняється.

Що стосується посилання відповідачів на ч.2 п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 за №796 "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності", якою передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, воно не приймається до уваги, оскільки частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту" прямо заборонено використовувати об'єкти освіти і науки не за призначенням.

Аналогічна правова позиція неодноразово зазначалась Вищим господарським судом України в його постановах по справах №№ 923/866/14, 906/213/14, 923/591/14 та 910/17883/13.

Таким чином, оскільки сторони, укладаючи спірний договір, припустилися порушення законодавства, суд приходить до висновку, що твердження прокурора, що спірний договір та додаток до нього суперечать вимогам чинного законодавства є обґрунтованими та доведеними матеріалами справи.

В той же час, 1-й відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про застосування строків позовної давності та відмови у задоволенні позову з цього приводу, виходячи з наступного.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частинами 4 та 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз'яснено в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Отже, коли судом, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент пред'явлення позову) прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, установлені частиною 1 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

В п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Таким чином, не слід наділяти прокурора статусом самостійного позивача, а відлік позовної давності починати з моменту отримання прокуратурою відомостей про порушення законодавства при укладанні спірного договору, що були виявлені в ході проведення відповідної перевірки. Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу (позивача), який уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Аналогічна правова позиція неодноразово зазначалась Вищим господарським судом України (справа №5015/3297/12) та Верховним судом України (справа №916/2122/13).

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір був погоджений позивачем в 2011 році. Про порушення своїх прав позивач мав довідатись з моменту укладення спірного договору, тобто з 26.12.11 р. За таких обставин, перебіг строку позовної давності розпочався 26.12.11 р. та закінчився 27.12.14 р. Прокурор, в свою чергу, звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах позивача в червні 2015 р., тобто, поза межами строку позовної давності.

В обґрунтування причин пропуску строку позовної давності, прокурор зазначив, що Харківській міській раді про виявлені прокуратурою порушення стало відомо з позовної заяви, направленої на її адресу 11.06.2015 р., отже, саме з часу отримання позовної заяви позивач дізнався про порушення його прав.

Втім, вказані причини не можуть бути визнані судом поважними, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Оскільки позивач міг довідатись про порушення його прав з моменту укладення спірного договору, тобто з 26.12.11 р., саме з цієї дати розпочався перебіг строку позовної давності.

Щодо посилань прокурора на 2 абз. п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", в якому зазначено, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення, отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав, судом не приймаються, оскільки ці приписи відносяться до негаторних позовів.

Суд зазначає, що право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника, який у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном (стаття 391 ЦК України). Зазначений позов отримав у літературі назву "негаторний".

Так, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження. Проте, в даному випадку позов був пред'явлений не власником, а прокурором.

ОСОБА_5 умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов'язально-правовими засобами.

Втім, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існують договірні правовідносини, у зв'язку з чим позов по даній справі не є негаторним (стаття 391 ЦК України), отже, застосування приписів 2 абз. п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" в даному випадку не можливе.

Враховуючи вищенаведене та те, що прокурор звернувся до суду поза межами строку позовної давності, суд вважає заяву 1-го відповідача про застосування строку позовної давності обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до цього, суд вважає за необхідне у задоволенні позову, в частині визнання недійсними договору оренди №4804 нежитлового приміщення (будівлі) від 26.12.2011 р., укладеного між Харківським навчально-виховним комплексом №45 "Академічна гімназія" Харківської міської ради Харківської області (2-й відповідач) та приватною комерційною ремонтно-будівельною фірмою "Венера" (3-й відповідач) та додаткової угоди до вказаного договору оренди від 26.12.2014 р., відмовити.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині зобов'язання приватної комерційної ремонтно-будівельної фірми "Венера" звільнити нежитлові приміщення площею 289,7 кв.м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Тобольська, 46-А (вартістю 919600 грн.), та повернути їх Харківському навчально-виховному комплексу №45 "Академічна гімназія" Харківської міської ради Харківської області, також підлягають відхиленню, оскільки мають похідний характер від вимог про визнання недійсним договору оренди №4804 нежитлового приміщення (будівлі) від 26.12.2011 р. та додаткової угоди до нього.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Враховуючи звільнення прокурора від сплати судового збору пунктом 11 ч. 1 ст. 5 ЗУ Про судовий збір, судовий збір в даному випадку підлягає стягненню з позивача до державного бюджету України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтею 15, 16, 203, 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 35, 43, 44, 46, 47-1, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Стягнути з Харківської міської ради (61003, м. Харків, пл. Конституції, б. 7, ) на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 2436,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 01.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_5