ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Справа № 922/1685/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Потапенко В.І.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Кабанова М.В.

відповідача - Петренко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 3298 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 19.05.15 р. у справі № 922/1685/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Реал Банк", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічний центр "Енергетичні технології", м. Харків

про визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Реал Банк" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить визнати правочин, щодо перерахування грошових коштів ТОВ "НТЦ "Енерготех" в рахунок погашення заборгованості за договором овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 р. недійсним.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.05.2015 р. у справі № 922/1685/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що посилання позивача на положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як на підставу недійсності правочину є безпідставними та невірно обґрунтованими та ін.

Публічне акціонерне товариство "Реал Банк" з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилося, звернувлося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 19.05.2015 р. у справі № 922/1685/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що суд першої інстанції зазначив, що надане відповідачем позивачу платіжне доручення з метою погашення заборгованості за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 р. за іншу особу не с окремим правочином. Також суд зазначив, що позивач безпідставно ототожнив дію позивача із поняттям правочин, оскільки, на думку суду, це є дією в межах існуючих правовідносин за договором розрахунково-касового обслуговування та сама по собі не с таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, та ін.

Розпорядженням секретаря третьої судової палати від 25.08.2015 р. у зв'язку з відпусткою судді Плужника О.В. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Могилєвкіна Ю.О., судді Пушай В.І., судді Потапенко В.І.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, з мотивів викладених у відзиві та ін.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 28.03.2013 р. між ПАТ "Реал Банк" та ТОВ "Енергоінвестпроект" укладено договір про надання овердрафту № 466/09-2-08, відповідно до умов якого позивач надає відповідачу кредит у формі овердрафту.

Як зазначає позивач господарським судом Харківської області розглядалася справа № 922/1449/14 під час розгляду якої судом встановлено, що платіжним дорученням № 3158 від 28.04.2014 р. відповідач (ТОВ "НТЦ ЕнергоТех") зі свого поточного рахунку, що відкритий у позивача (ПАТ "Реал Банк") здійснив погашення заборгованості за ТОВ "Енергоінвестпроект" за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 р. в сумі 742810,16 грн.

Позивач посилаючись на ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 3, 36, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зазначає що, на його думку, операція з переказу коштів відповідачем згідно з платіжним дорученням № 3158 від 28.04.2014 р. є правочином, який суперечить вимогам закону та наказу уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кадирова В.В. № 124 від 03.03.2014 р.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення виходив з того, що посилання позивача на положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як на підставу недійсності правочину є безпідставними та необґрунтованими та ін.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Правовідносини за договором банківського рахунку регулюються, зокрема положеннями глави 72 ЦК України.

Згідно з ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка, банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання повинно бути виконано його сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 528 ЦК України, виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Як вірно зазначив суд першої інстанції зазначена стаття передбачає можливість так званого передоручення виконання, тобто покладення виконання зобов'язання боржником на третю особу. Передоручення виконання є виключенням із загального принципу особистого виконання зобов'язання його сторонами. Разом з тим закон містить в даному випадку дозвільні положення, закріплюючи правило, що передоручення виконання дозволяється, якщо особисте виконання не випливає із положень договору, вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.

Якщо виконання зобов'язання покладене боржником на третю особу, кредитор не вправі відмовитися від його прийняття, оскільки презюмується, що кредиторові байдуже, хто виконає зобов'язання на його користь.

Отже в даному випадку позивач - ПАТ "Реал Банк" є зобов'язаним прийняти виконання, запропоноване за боржника - відповідача іншими особами.

Позивач ПАТ "Реал Банк" є кредитором по відношенню до відповідача, з огляду на здійснення відповідачем в такому випадку виконання зобов'язання безпосередньо за боржника.

Тобто і посилання позивача на положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як на підставу недійсності правочину суд апеляційної інстанції також вважає безпідставними та невірно обґрунтованими, оскільки, частиною 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Зазначені положення не передбачають права позивача відмовитись прийняти виконання зобов'язання за кредитним договором у будь-який спосіб.

Виконання обов'язку за боржника відповідачем - третьою особою не є задоволенням вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1.30 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжне доручення, це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача. Аналогічне положення містить п. 1.4. віще зазначеної Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, який визначає платіжне доручення як розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Згідно з п.1.4. Інструкції, розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

До того ж платіжне доручення, що направлено банку на виконання зобов'язань перед таким банком за своїм змістом не є вимогою.

Зобов'язання ПАТ "Реал Банк" перерахувати кошти за платіжним дорученням відповідача в рахунок погашення заборгованості за ТОВ "Енергоінвестпроект" не є задоволенням вимог вкладника або іншого кредитора банку, оскільки відповідач по відношенню до ПАТ "Реал Банк" виконує обов'язок боржника щодо погашення заборгованості та сам позивач ПАТ "Реал Банк" в такому випадку є кредитором у правовідносинах за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 р.

Крім того, грошові кошти відповідача переходять у власність позивача - банку та є фактично задоволенням вимог саме банку, а не відповідача.

Здійснення відповідачем погашення заборгованості за іншу особу не є та не може бути задоволенням вимог іншого кредитора, що зазначає позивач.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Більше того, треті особи є власниками грошових коштів на їх рахунку, якими вони і володіють, і їх право власності на зазначені грошові кошти, в силу статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України, є непорушним.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

З урахуванням вищезазначених норм права, обов'язок банку виконати переказ за платіжним дорученням не є майновим зобов'язанням, а є зобов'язанням виконати певні дії (надати послуги) з розрахунково-касового обслуговування товариства, щодо перерахування коштів власника (третіх осіб) на підставі платіжного доручення.

Обов'язок банку (позивача) перерахувати грошові кошти на підставі платіжних доручень виник, що не заперечує і сам позивач, на підставі договору про відкриття поточного рахунку відповідачу з метою здійснення розрахунково-касового обслуговування та наданих до виконання платіжних доручень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що сам по собі факт надання відповідачем позивачу платіжного доручення з метою погашення заборгованості за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року за іншу особу не є окремим правочином.

Положення статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Такі права й обов'язки реалізуються в межах цивільного правовідношення і вони є відповідно його складовими елементами.

Відмежування правочинів від інших юридичних актів (подій, фізичних дій і вчинків, правопорушень) має істотне значення, оскільки законом встановлюється різний режим породжуваних ними правовідносин.

Так позивачем безпідставно ототожнено дію позивача щодо надання платіжного доручення йому для виконання з поняттям правочину, який закріплений в ст. 202 ЦК України, така дія не є правочином, оскільки є дією в межах існуючих правовідносин за договором розрахунково-касового обслуговування та не є таким юридичним фактом, який може бути правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Отже в даному випадку правочином є відповідний договір між позивачем та відповідачем банківського рахунку (договором розрахунково-касового обслуговування), в межах якого відповідач здійснює своє про розпоряджатись належними йому грошовими коштами, що знаходяться на такому рахунку.

Згідно з п. 7, 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Таким чином підставою не вчинення правочину щодо перерахування грошових коштів ТОВ "НТЦ "Енерготех" в рахунок погашення заборгованості за договором овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 р. позивач вважає надане ним пояснення щодо не виконання розпорядження відповідача на списання з його рахунку грошових коштів, при цьому коштів на користь самого позивача.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про відмову у задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 19.05.15 р. у справі № 922/1685/15 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 19.05.15 р. у справі № 922/1685/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 28.08.2015 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Потапенко В.І.