ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2015 р. Справа № 922/2675/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Івакіна В.О., суддя Бондаренко В.П., суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Даниленко Т.П.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов. №2685 від 16.05.2014 р.)

відповідача - не з'явився

першої третьої особи - не з'явився

другої третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№4097Х/1-8) на рішення господарського суду Харківської області від 09 липня 2015 року у справі

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Харків

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Харків

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 1. Фізична особа - підприємець ОСОБА_4, м. Харків;

2. Фізична особа - підприємець ОСОБА_5, м. Харків

про стягнення коштів в розмірі 1105 573,97 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ФОП ОСОБА_2, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з ФОП ОСОБА_3 заборгованість за договором про проведення взаєморозрахунків між сторонами по договору оренди нерухомого майна №2 від 01.01.2008 р. в розмірі 1105 573,97 грн., з яких: 528 840,00 грн. - сума основного боргу, з урахуванням індексу інфляції, 13 238,63 грн. - 3% річних, 113 495,34 грн. - пеня, 450 000,00 грн. - неустойка; судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.07.2015 р. у справі №922/2675/15 (суддя Аюпова Р.М.) в позові відмовлено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_2 суму основного боргу за договором оренди від 01.01.2008 р. в розмірі 328 392,86 грн., інфляційні втрати в розмірі 138 840,00 грн., 3% річних в розмірі 11147,36 грн., суму судового збору в розмірі 9 567,60 грн.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити повністю.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зокрема, зазначає, що між сторонами укладений тільки один договір оренди №2 від 01.01.2008 р., договору від 03.01.2012 р. не існує. Просить рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення; судові витрати покласти на відповідача.

Треті особи вимоги ухвали суду від 07.08.2015 р. не виконали, відзив на апеляційну скаргу та документи в обґрунтування своїх заперечень не надали.

Відповідач та треті особи своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень. Копія ухвали суду про прийняття апеляційної скарги до провадження від 07.08.2015 р., що була направлена на адресу ФОП ОСОБА_5, зазначену в апеляційній скарзі, повернулась з відміткою пошти "за закінченням строку зберігання".

Колегія суддів вважає, що судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 р. за №75.

Нез'явлення в судове засідання представників відповідача та третіх осіб не перешкоджає розгляду справи, тому справа розглядається відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши у судовому засіданні пояснення уповноваженого представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2008 р. між ФОП ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна №2, згідно умов якого орендодавець зобов'язався передати, а орендар прийняти в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху №39-53 загальною площею 243,8 кв.м, що знаходяться в будівлі літ. "А-9" за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

Факт приймання-передачі предмету оренди підтверджується актом від 01.01.2008 р. (а.с. 22).

Термін дії договору, встановлений п. 6.1. (в редакції додаткової угоди №6 від 01.10.2011 р. - а.с. 15), - до 01.05.2012 р.

Пунктом 4.1 вищенаведеного договору оренди сторони погодили, що розмір орендної плати складає 20000,00 грн. в місяць.

Додатковими угодами сторонами внесено зміни в п. 4.1, а саме: розмір орендної плати згідно додаткової угоди №3 від 25.12.2009 р. складав 7 125,00 грн. (а.с. 14), №5 від 31.08.2011 р. - 15 000,00 грн. (а.с. 16).

Орендна плата сплачується орендарем до 5-го числа кожного поточного місяця авансом в готівковій або в безготівковій (шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок) формі.

Відповідно до п. 4.6 договору (в редакції додаткової угоди №3), між сторонами підписується акт виконаних робіт у останній день кожного кварталу. Орендар компенсує орендодавцю вартість спожитих ним комунальних послуг, за які перед комунальними службами орендодавець здійснює розрахунок, до 20-го числа місяця, наступного за звітним в готівковій або безготівковій формі.

Після закінчення строку дії договору оренди орендар в установленому договором порядку орендовані приміщення не повернув, протягом періоду з 01.12.2012 р. по 25.02.2014 р. орендну плату не сплачував, в зв'язку з чим орендодавцем 04.03.2015 р. на його адресу було направлено претензію №1 з вимогою про сплату виниклої заборгованості в сумі 1336 894,11 грн.

ФОП ОСОБА_3 вказану претензію проігнорував, заборгованість зі сплати орендної плати в добровільному порядку не погасив, що стало підставою для звернення ФОП ОСОБА_2 до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_3 390 000,00 грн. - основного боргу, 138840,00 грн. - індекса інфляції, 13238,63 грн. - 3% річних, 113 495,34 грн. - пені, 450000,00 грн. - неустойки. Всього 1 105 573,97 грн.

В процесі розгляду спору, позивач в наданих до суду письмових поясненнях, з огляду на подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, із урахуванням встановлених строків загальної позовної давності, просив стягнути суму основного боргу в розмірі 330 000,00 грн., за період з 01.05.2012 р. по 25.02.2014 р.

Здійснивши власний перерахунок суми основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних, господарський суд, задовольняючи позов в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 328 392,86 грн., інфляційних втрат в розмірі 138 840,00 грн., 3% річних в розмірі 11 147,36 грн., зазначив про законність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції послався на звернення позивача до суду після спливу встановленого законом строку позовної давності та не припинення строку дії договору протягом періоду, на який нараховано суму неустойки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду з огляду на таке.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності зі ст. 204 Цивільного кодексу України договори (оренди) та суборенди укладені між його сторонами, як цивільно-правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, оскільки їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов'язання за цими договорами мають виконуватися належним чином.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, які за правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму (оренди), згідно якого та в силу ст. 759 Цивільного кодексу України, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, а відповідно до ч. 5 зазначеної правової норми, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлений частиною 3 статті 285 Господарського кодексу України.

Статтею 631 Цивільного кодексу України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як вбачається з матеріалів справи, додатковими угодами №3, №4, №6 строк дії договору №2 від 01.01.2008 р. було пролонговано відповідно до 31.12.2010 р., 31.12.2011 р., 01.12.2012 р.

Згідно п. 2.3. договору, після закінчення строку оренди або у разі дострокового розірвання даного договору, орендар зобов'язаний протягом 14 календарних днів з моменту закінчення строку дії договору або з дати його дострокового розірвання, повернути орендодавцю об'єкт оренди за актом приймання-передачі в належному стані, не гіршому, ніж при передачі в оренду, з урахуванням показників природного фізичного зносу.

Як вірно встановив місцевий господарський суд, між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 в період з червня 2010 року до 31.03.2014 р. існували суборендні правовідносини стосовно нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, що належали позивачу на праві приватної власності та були передані у користування відповідачу за договором оренди №2 від 01.01.2008 р.

Останній договір суборенди №9 Х/13 від 17.04.2013 р. був укладений між ФОП ОСОБА_4 (суборендар) та ФОП ОСОБА_3 (орендар) на тимчасове платне користування нежитловими приміщеннями площею 220 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, строком до 31.12.2014 р. (а.с. 36-37), та, в подальшому, був припинений за погодженням сторін з 31.03.2014 р. на підставі ухвали Господарського суду Харківської області у справі №922/2793/14 від 23.09.2014 р., якою затверджено мирову угоду між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору суборенди № 9х/13 від 17.04.2013 р. з 31.03.2014 р.

Таким чином, в матеріалах справи наявні належні докази, в розумінні ст. 34 ГПК України, того, що після спливу встановленого договором строку його дії, орендовані приміщення знаходились в користуванні відповідача протягом періоду з 01.12.2012 р. по 25.02.2014 р.

Згідно ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутністю заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, якій був раніше встановлений договором.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням наведеного та враховуючи відсутність в матеріалах справи акту прийому - передачі орендованого майна, договір оренди діяв до 25.02.2014 р., тобто, до моменту фактичної згоди сторін про його припинення.

Докази здійснення відповідачем оплати за користування орендованими приміщеннями за вказаний період в матеріалах справи відсутні. Отже, відповідач прострочив виконання зобов'язання щодо сплати орендної плати за період з 01.05.2012р. по 25.02.2014 р.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, взявши до уваги встановлені строки загальної позовної давності та здійснивши розрахунок суми основного боргу, дійшов правомірного висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості з орендної плати за договором №2 від 01.01.2008 р. у розмірі 328392,86 грн.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення пені, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

З огляду на наведене та враховуючи наявне в матеріалах справи клопотання відповідача про застосування позовної давності щодо вимог про стягнення пені, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позивач звернувся до суду після спливу встановленого Законом строку позовної давності в один рік та відмовив в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 113495,34 грн. пені.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши наявні в матеріалах справи надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, а також їх перерахунок, здійснений господарським судом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про їх відповідність вимогам чинного законодавства в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 138 840,00 грн. та 3% річних в розмірі 11 147,36 грн. та задовольнив позов в цій частині.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення суми неустойки в порядку ст. 785 ЦК України в розмірі 450000,00 грн., нарахованої за неповернення приміщення за актом приймання-передачі, за період з 01.12.2012р. по 25.02.2014 р., враховуючи наступне.

Згідно приписів статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму, наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Як вірно встановив господарський суд, в зазначений період договір оренди не припинив свою дію, був чинним.

Даний факт не спростований матеріалами справи, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки, в зв'язку з неповерненням орендарем приміщення, після припинення дії договору оренди.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими твердження апелянта про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо повного та всебічного встановлення всіх обставин справи, в зв'язку із не витребуванням у позивача договору про проведення взаєморозрахунків між сторонами по спірному договору оренди, оскільки, як вбачається і з матеріалів справи, і з пояснень позивача, посилання в позовній заяві на договір про проведення взаєморозрахунків є технічною помилкою, тому і не було взято судом до розгляду у даній справі.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстав для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2015 р. у справі №922/2675/15 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в зв'язку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 09.07.2015 р. у справі №922/2675/15 залишити без змін.

Повна постанова підписана 01.09.2015 р.

Головуючий суддя Івакіна В.О.

Суддя Бондаренко В.П.

Суддя Пелипенко Н.М.