КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2015 р. Справа№ 39/124

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Гарник Л.Л.

Остапенка О.М.

за участю секретаря Халько В.А.,

та представників:

від позивача - Вілько Н.Г. - довіреність №3925537/15 від 22.01.2015р.,

від відповідача 1 - Запорожець Л.Г. - довіреність №1-8/8566 від 21.11.2014р.,

від відповідача 2 - Воробйова А.Ю. - довіреність №9.37.7.0.0/Д-1020 від 16.06.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого страхового акціонерного товариства (далі - ВСАТ) «Інгосстрах»

на рішення

господарського суду м.Києва

від 06.07.2015р.

у справі №39/124 (суддя Гумега О.В.)

за позовом ВСАТ «Інгосстрах» (Открытого страхового

акционерного общества «Ингосстрах»)

до 1.Державної служби інтелектуальної власності України

2.Приватного акціонерного товариства «Страхова

компанія «Інгосстрах»

про зобов`язання до здійснення дій,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 06.07.2015р. по справі №39/124 повністю відмовлено в задоволенні позовних вимог; скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою господарського суду м.Києва від 04.06.2010р.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, ВСАТ «Інгосстрах» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити; визнати недійсними свідоцтво України №119934 на знак "Інгосстрах міра захисту", свідоцтво №119935 на знак "Інгосстрах міра захисту", свідоцтво №119936 на знак «Інгосстрах»; зобов'язати відповідача 1 внести відповідні зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та здійснити публікацію в Офіційному бюлетені «Промислова власність» про визнання свідоцтв України №119934, №119935, №119936 недійсними; стягнути з відповідача на користь ВСАТ «Інгосстрах» судовий збір у сумі 1218 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача 2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду м.Києва залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та справу призначено до розгляду на 02.09.2015р.

02.09.2015р. ВСАТ «Інгосстрах» подало клопотання про призначення у справі повторної судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності. Розглянувши подане клопотання, колегія суддів відхиляє клопотання, як необґрунтоване.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 1 і відповідача 2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відкрите страхове акціонерне товариство "Інгосстрах" (Открытое страховое акционерное общество "Ингосстрах") (далі - позивач) звернулося до господарського суду м.Києва з позовом до Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України (далі - відповідач-1) та Закритого акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі - відповідач-2) про визнання недійсними свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та зобов'язання до здійснення дій.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував, зокрема, тим, що знаки для товарів і послуг за свідоцтвами України №119934, №119935, №119936 є неохороноздатними, оскільки вони схожі настільки, що їх можна сплутати з фірмовим найменуванням позивача, і вони можуть вводити в оману щодо послуг або особи, яка надає такі послуги. Позивач також просив місцевий суд вжити заходи до забезпечення позову.

Крім того, позивач також зазначав, що знаки для товарів і послуг "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ", "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ" та "ІНГОССТРАХ" за свідоцтвами України №119934, №119395, №119936, відповідно, для товарів і послуг 35, 36, 42, 45 класів МКТП містять домінуючий елемент позначення "ІНГОССТРАХ". В той же час, фірмове найменування позивача, розрізнювальним та основним елементом якого є спеціальна назва "Інгосстрах", є цінним активом позивача. Також, під своїм фірмовим найменуванням він має право здійснювати всі види страхування, передбачені чинним російським законодавством, і позивач є лідером російського ринку страхування, а також він здійснює активну зовнішньоекономічну діяльність. Його діяльність на території України не припинялася з 1948 року, а ринок України знаходиться в категорії найбільш пріоритетних для міжнародного бізнесу позивача.

Ухвалою господарського суду м.Києва від 17.05.2010р. було порушено провадження у справі №39/124 та призначено справу до розгляду.

Ухвалою господарського суд м.Києва від 18.04.2011р. було призначено судову експертизу об'єктів інтелектуальної власності, проведення якої доручено судовому експерту Мещеряковій Наталії Миколаївні та зупинено провадження у справі №39/124 до закінчення проведення судової експертизи.

Відповідно до ч.1 ст.154 Господарського кодексу України (далі - ГК України) відносини, пов'язані з використанням у господарській діяльності та охороною прав інтелектуальної власності, регулюються Господарським кодексом України та іншими законами.

До відносин, пов'язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України та іншими законами (ч.2 ст.154 ГК України).

Частиною 1 ст.418 ЦК України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений ЦК України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч.3 ст.418 ЦК України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об'єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч.1 ст.155 ГК України та ч.1 ст.420 ЦК України, зокрема, належать комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Відповідно до ст.489 ЦК України правова охорона надається комерційному найменуванню, якщо воно дає можливість вирізнити одну особу з-поміж інших та не вводить в оману споживачів щодо справжньої її діяльності.

Право інтелектуальної власності на комерційне найменування є чинним з моменту першого використання цього найменування та охороняється без обов'язкового подання заявки на нього чи його реєстрації і незалежно від того, є чи не є комерційне найменування частиною торговельної марки.

Відомості про комерційне найменування можуть вноситися до реєстрів, порядок ведення яких встановлюється законом.

Особи можуть мати однакові комерційні найменування, якщо це не вводить в оману споживачів щодо товарів, які вони виробляють та (або) реалізовують, та послуг, які ними надаються.

Згідно зі ст.490 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на комерційне найменування є право на використання комерційного найменування; право перешкоджати іншим особам неправомірно використовувати комерційне найменування, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права інтелектуальної власності на комерційне найменування передаються іншій особі лише разом з цілісним майновим комплексом особи, якій ці права належать, або його відповідною частиною.

Відповідно до ст.159 ГК України суб'єкт господарювання - юридична особа або громадянин-підприємець може мати комерційне найменування. Правовій охороні підлягає як повне, так і скорочене комерційне найменування суб'єкта господарювання, якщо воно фактично використовується ним у господарському обігу. У разі якщо комерційне найменування суб'єкта господарювання є елементом його торговельної марки, то здійснюється правова охорона і комерційного найменування, і торговельної марки.

Відповідно до ст.8 Паризької конвенції про охорону промислової власності, фірмове найменування охороняється в усіх країнах Союзу без обов'язкового подання заявки чи реєстрації і незалежно від того, чи є воно частиною товарного знака.

Отже, правова охорона надається комерційному найменуванню у разі, якщо воно дає можливість вирізнити одну особу з-поміж інших, не вводить в оману споживачів щодо справжньої її діяльності та фактично використовується особою в господарському обігу.

Крім того, чинним законодавством України не виключається можливість різних осіб мати однакові комерційні найменування, якщо це не вводить в оману споживачів щодо товарів, які вони виробляють та (або) реалізовують, та послуг, які ними надаються.

Відповідно до ст.492 ЦК України, торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

Закон України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" в ст.1 також визначає, що знаком є позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.

Згідно ч.2 ст.5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" об'єктом знака може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори та комбінації кольорів, а також будь-яка комбінація таких позначень.

Відповідно до п.1.4. "Правил складання і подання заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг", затверджених Наказом Державного патентного відомства України №116 від 28.07.1995р. в редакції Наказу Держпатенту №72 від 20.08.1997р., (далі - Правила складання і подання заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг), об'єктами правової охорони можуть бути такі знаки: словесні у вигляді слів або сполучень літер; зображувальні у вигляді графічних композицій будь-яких форм на площині; об'ємні у вигляді фігур або їх композицій у трьох вимірах; комбінації вищезазначених позначень.

Такі знаки можуть бути виконані у будь-якому кольорі чи поєднанні кольорів.

Згідно ч.1 ст.157 ГК України право інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом у випадках і порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст.494 ЦК України та ч.3 ст.5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" також встановлено, що набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом, умови та порядок видачі якого встановлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст.494 ЦК України обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.4 ст.5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру (Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг згідно ст.1 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг"), і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг.

Суб'єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи (ч.1 ст.493 ЦК України).

Відповідно до ст.495 ЦК України майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому порядку добре відомою.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", право на одержання свідоцтва у порядку, встановленому законом, має будь-яка особа, об'єднання осіб або їх правонаступники.

Відповідно до ст.16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки. Строк дії свідоцтва продовжується за умови сплати відповідного збору.

Відкрите страхове акціонерне товариство "Інгосстрах" (Открытое страховое акционерное общество "Ингосстрах") є юридичною особою, яка створена і діє відповідно до законодавства Російської Федерації.

Зібрані у справі докази свідчать, що 26 грудня 1947 року наказом Міністра фінансів СРСР було створено Управління іноземного страхування СРСР - Ингосстрах.

02.06.1948р. Постановою Ради Міністрів СРСР №1902-747с було затверджено Положення про Управління іноземного страхування СРСР (Ингосстрах) при Міністерстві фінансів СРСР. Відповідно до п.1 розділу 1 Положення, Ингосстрах має своїм завдання безпосередньо та через свої представництва і страхові товариства за кордоном: страхування експортних, імпортних, каботажних і транзитних вантажів, суден, фрахту та інших майнових інтересів, пов'язаних з перевезенням; страхування радянського майна, що знаходиться за кордоном, а також майна та майнових інтересів іноземних фізичних та юридичних осіб та особисте страхування іноземних громадян за кордоном; укладання перестрахувальних угод з іноземними страховими підприємствами по прийняттю і передачі ризиків. Відповідно до п. 5 органами Ингосстраху є представництва та аварійні комісари в СРСР та представництва за кордоном.

20.07.1972р. Постановою Ради Міністрів СРСР №546-177 було перетворено Управління іноземного страхування СРСР в Головне управління іноземного страхування СРСР (Ингосстрах). Відповідно до п.2 Постанови встановлено, що Головне управління іноземного страхування СРСР (Ингосстрах) є юридичною особою, що діє на основі госпрозрахунку, і має своїм завданням організацію і проведення страхування в СРСР та за кордоном експортних, імпортних, каботажних і транзитних вантажів під час їх перевезення та зберігання, суден, літаків, автомобілів і інших транспортних засобів, фрахту та інших майнових інтересів, пов'язаних з перевезенням вантажів чи експлуатацією суден та інших засобів перевезення; всіх видів страхування майна та майнових інтересів іноземних юридичних осіб та громадян, а також міжнародних організацій на території СРСР і за кордоном та радянських юридичних осіб і громадян за кордоном, особистого страхування іноземних громадян в СРСР і за кордоном і радянських громадян за кордоном; операцій по перестрахуванню з іноземними страховими установами.

18.11.1997р. в м.Москві було підписано зовнішньо-економічну угоду про створення транснаціональної групи "Ингосстрах", членом якої виступила САТ "Остра-Київ" - юридична особа за законодавством України. Відповідно до ст.4 Угоди сторони даної угоди відповідно до вимог законодавства укладають угоди перестрахування, співстрахування.

24.02.2003р. було зареєстровано представництво позивача в Україні з назвою: представництво ОСАО "Ингосстрах".

27.08.2004р. в м. Москві було підписано угоду про створення Міжнародної страхової групи "ИНГО", стороною якого була САТ "Остра-Київ".

Відповідно до ст.1 Статуту Відкритого акціонерного товариства "Ингосстрах", наявного в матеріалах справи (т.1 а.с.20-45), затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів ОСАО "Ингосстрах" від 29.07.2007р. (протокол №25), Відкрите акціонерне товариство "Ингосстрах" є правонаступником Головного управління іноземного страхування СРСР, створеного Постановою Ради Міністрів СРСР від 16.11.47р. за №3819-1281с, зареєстроване як акціонерне товариство закритого типу в МВК при Мосраді з питань створення нових підприємств за №3779 від 28.06.1991р. під фірмовим найменуванням - Страхове акціонерне товариство "Ингосстрах" (в подальшому зазначене свідоцтво про реєстрацію замінено Московською реєстраційною палатою на свідоцтво №003.779).

05.01.1993р. Страхове акціонерне товариство "Ингосстрах" було перетворено в акціонерне товариство відкритого типу (Свідоцтво №3779 - іu 1від 05.01.93р., видане Московською реєстраційною палатою).

10.07.1996р. була зареєстрована редакція Статуту з новим найменуванням - Відкрите страхове акціонерне товариство "Ингосстрах" (Свідоцтво №3779 - іu 5від 10.07.96р., видане Московською реєстраційною палатою). В статті 3 Статуту зазначено, що Ингосстрах є юридичною особою за законодавством Російської Федерації. Скорочене фірмове найменування ОСАО "Ингосстрах".

В главі 9 цього Статуту (т.1 а.с.43) зазначені філіали і представництва позивача на території Російської Федерації та за кордоном. Відомості про наявність філіалів або представництв в Україні, станом на 29.06.2007р., відсутні.

Оцінивши зібрані у справі докази, місцевий суд дійшов вірного висновку, що фірмовим найменуванням позивача є "Ингосстрах".

02.11.2004р. Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було здійснено державну реєстрацію Закритого акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (відповідач-2).

Наявні в матеріалах справи докази (т. 3, а.с. 14-21) свідчать про отримання відповідачем -2 ліцензій на здійснення страхової діяльності в Україні.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на момент здійснення розгляду справи по суті відповідач-2 є власником:

- знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України №119935 "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ", що є комбінованим позначенням, зареєстрованим для послуг 35, 36, 42, 45 класів МКТП. Дата подання заявки на реєстрацію знака - 09.12.2009р. Дата публікації -10.03.2010р., бюл. №5;

- знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України №119934 "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ", що є комбінованим позначенням, зареєстрованим для послуг 35, 36, 42, 45 класів МКТП. Дата подання заявки на реєстрацію знака - 09.12.2009р. Дата публікації -10.03.2010р., бюл. №5;

- знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України №119936 "ІНГОССТРАХ", зареєстрованим для послуг 35, 36, 42, 45 класів МКТП. Дата подання заявки на реєстрацію знака - 09.12.2009р. Дата публікації -10.03.2010р., бюл. №5;

Отже, саме з 09.12.2009р. - дати подання заявок на реєстрацію, виник весь обсяг прав на вказані знаки для товарів і послуг, передбачений чинним законодавством України.

Згідно ч.1 ст.424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності, зокрема, є виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності та виключне право перешкоджати неправомірному використанню об'єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання.

Як передбачено ч.1 ст.495 ЦК України та ст.16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку, зокрема, є виключне право дозволяти використання торговельної марки та виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання.

Частиною 3 ст.157 ГК України також встановлено, що свідоцтво надає право його володільцеві забороняти іншим особам використовувати зареєстровану торговельну марку без його дозволу, за винятком випадків її правомірного використання.

Згідно ч.2 ст.157 ГК України, використанням торговельної марки у сфері господарювання визнається застосування її на товарах та при наданні послуг, для яких вона зареєстрована, на упаковці товарів, у рекламі, друкованих виданнях, на вивісках, під час показу експонатів на виставках і ярмарках, що проводяться в Україні, у проспектах, рахунках, на бланках та в іншій документації, пов'язаній з впровадженням зазначених товарів і послуг у господарський (комерційний) обіг.

Використанням знака, відповідно до ч.4 ст.16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", визнається: нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов'язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування його під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої знак зареєстровано; застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет. Знак визнається використаним, якщо його застосовано у формі зареєстрованого знака, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованого знака лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності знака.

Свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено законом: зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг; зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати (ч.5 ст.16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг").

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. Суд враховує, що відповідно до ст.21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст.1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ст.123 ГПК України, іноземні суб'єкти господарювання мають такі самі процесуальні права і обов'язки, що і суб'єкти господарювання України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 17.10.2012р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" (далі - Постанова Пленуму ВГСУ №12 від 17.10.2012р.), у вирішенні питань, пов'язаних із способами захисту прав інтелектуальної власності, господарським судам потрібно мати на увазі таке. Загальні способи захисту права інтелектуальної власності визначені частиною другою статті 16 ЦК України і частиною другою статті 20 ГК України. Наведені у відповідних нормах переліки способів захисту не є вичерпними з огляду на вміщений у статті 16 ЦК України припис про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, а у статті 20 ГК України - положення щодо можливості захисту права і законного інтересу іншими способами, передбаченими законом.

Частиною 1 ст.432 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права інтелектуальної власності відповідно до статті 16 цього Кодексу.

У частині 2 ст.432 ЦК України визначено способи захисту права інтелектуальної власності.

Позивач звернувся до місцевого суду з позовом про визнання недійсними повністю видані відповідачу-2 свідоцтва України на знаки для товарів і послуг №№ 119934, 119935 та 119936 та зобов'язання відповідача-1 внести відповідні зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та здійснити публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність" про визнання свідоцтв України на знаки для товарів і послуг №№ 119934, 119935 та 119936 недійсними повністю.

Відповідно до абз.5 п.3 Постанови Верховної Ради України від 23.12.1993р. №3771-ХІІ "Про введення в дію Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", свідоцтво України може бути визнано недійсним у разі невідповідності знака умовам його реєстрації, визначеним законодавством, що діяли на дату подання заявки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач-2 подавав заявки на видачу оспорюваних свідоцтв 09.12.2009р., отже, відповідність заявлених на реєстрацію знаків умовам їх реєстрації повинна визначатися згідно Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" в редакції станом на 10.04.2008р.

Відповідно до ч.1 ст.499 ЦК України, права інтелектуальної власності на торговельну марку визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.19 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" (в редакції, чинній на момент прийняття рішення), свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі: а) невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони; б) наявності у свідоцтві елементів зображення знака та переліку товарів і послуг, яких не було у поданій заявці; в) видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб.

При визнанні свідоцтва чи його частини недійсними Установа повідомляє про це у своєму офіційному бюлетені.

Свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" (в редакції від 10.04.2008р.), правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені Законом.

Підстави для відмови в наданні правової охорони, як і для висновку про невідповідність вже зареєстрованих знаків умовам надання правової охорони, визначені ст.6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг".

Так, відповідно до положень п.2 ст.6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", не можуть одержати правову охорону позначення, які, зокрема, є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу.

Згідно п.4.3.1.9. Правил складання і подання заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, до позначень, що є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу, відносяться позначення, які породжують у свідомості споживача асоціації, пов'язані з певною якістю, географічним походженням товарів або послуг або з певним виробником, які насправді не відповідають дійсності. Позначення може бути визнане оманливим або таким, що здатне вводити в оману, коли є очевидним, що воно в процесі використання як знака не виключає небезпеку введення в оману споживача.

Пунктом 3 ст.6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" передбачено, що не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати із знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім'я іншої особи для таких самих або споріднених з ними товарів і послуг; фірмовими найменуваннями, що відомі в Україні і належать іншим особам, які одержали право на них до дати подання до Установи заявки щодо таких же або споріднених з ними товарів і послуг.

Отже, обставини, зазначені в п.2 ст.6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" та в п.3 ст.6 Закону, є самостійними підставами для відмови в наданні правової охорони.

При цьому наведений припис п.2 ст.6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" є абсолютним критерієм для відмови в наданні правової охорони та стосується виключно змісту самого заявленого на реєстрацію позначення (його власної видимої оманливості), тоді як можливість сплутування з іншими, раніше зареєстрованими або заявленими на реєстрацію знаками або фірмовими найменуваннями інших осіб, є відносним критерієм та наслідки цього (зокрема, щодо можливості введення в оману) мають правове значення при застосуванні п.3 ст.6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг".

Згідно з п.4 ст.5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг.

Відповідно до п.80 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності", зі змінами і доповненнями, закон допускає можливість наявності у двох і більше осіб однакових комерційних (фірмових) найменувань за умови, що це не вводить в оману споживачів щодо товарів, які вони виробляють та/або реалізують та послуг, які ними надаються. Відповідна ситуація можлива, коли виробництво та/або реалізація товарів, надання послуг здійснюються на територіально розмежованих ринках або особи з однаковими комерційними (фірмовими) найменуваннями спеціалізуються на виробництві (наданні) різних товарів (послуг).

Для правильного вирішення пов'язаних з цим спорів господарським судам належить з'ясовувати, що саме є комерційним (фірмовим) найменуванням, - слово чи словосполучення, повна чи скорочена назва підприємства, а також яким видом діяльності займаються позивач і відповідач у справі, чи функціонують вони на одному ринку товарів і послуг, чи можуть споживачі змішувати послуги, які ними надаються, та, зрештою, чи є комерційні (фірмові) найменування сторін однаковими; при цьому судам слід мати на увазі, що тотожність окремих елементів комерційних (фірмових) найменувань не свідчить про тотожність таких найменувань у цілому.

В процесі розгляду справи, місцевий суд дійшов вірного висновку, що для вирішення справи по суті необхідно було визначити, що саме є комерційним (фірмовим) найменуванням позивача, чи було відомим на території України фірмове найменування "Ингосстрах" по відношенню до особи позивача (Відкритого страхового акціонерного товариства "Інгосстрах") станом на 09.12.2009р. - дату подання заявок на оспорювані свідоцтва; чи фактично використовувалося комерційне найменування позивача "Ингосстрах" в господарському обігу та для надання яких послуг; чи є оспорювані знаки для товарів і послуг відповідача-2 тотожними чи схожими настільки, що їх можна сплутати з фірмовим найменуванням позивача "Ингосстрах"; чи є оспорювані знаки для товарів і послуг відповідача-2 оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо особи, яка надає послуги станом на 09.12.2009р. - дату подання відповідних заявок відповідачем-2; чи надає комерційне найменування "Ингосстрах" можливість вирізнити одну особу з-поміж інших; чи не вводить комерційне найменування "Ингосстрах" в оману споживачів щодо справжньої діяльності особи.

У вирішенні спорів, пов'язаних із визнанням недійсними свідоцтв на знаки для товарів і послуг з підстав невідповідності зареєстрованих знаків умовам надання правової охорони, для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань, господарському суду необхідно призначати судову експертизу, не перебираючи на себе не притаманні суду функції експерта. Відповідно до частини шостої ст.42 ГПК України у разі відхилення господарським судом висновку судового експерта це повинно бути вмотивовано у рішенні (п.65 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності").

З метою об'єктивного вирішення спору у справі №39/124, оскільки вказані питання належали до предмету доказування по справі, а для встановлення чи спростування цих фактів необхідні спеціальні знання, ухвалою господарського суду м.Києва було призначено судову експертизу об'єктів права інтелектуальної власності у справі №39/124, проведення якої доручено судовому експерту Мещеряковій Н. М.

Здійснюючи судову експертизу у справі, судовий експерт дійшов до наступних висновків:

1.Факти діяльності ВСАТ "Інгосстрах", що містяться у матеріалах справи, не пов'язані із використанням фірмового (комерційного) найменування на території України, що дає підстави вважати, що право ВСАТ "Інгосстрах" на фірмове найменування не набуло чинності в Україні. Відомості з матеріалів справи не підтверджують відомість фірмового найменування ВСАТ "Інгосстрах" станом на 09.12.2009р. - дату подання заявок №m 200916635 на знак "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ", №m200916636 на знак "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ", №m 200916637 на знак "ІНГОССТРАХ", - оскільки ВСАТ "Інгосстрах" не здійснювало діяльності на території України.

2.Знаки для товарів і послуг "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ" за свідоцтвом України №119934, "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ" за свідоцтвом України №119935, "ІНГОССТРАХ" за свідоцтвом України №119936 не є тотожними чи схожими настільки, що їх можна сплутати з фірмовим найменуванням позивача "Інгосстрах" (Відкритого акціонерного товариства "Інгосстрах"), оскільки станом на 09.12.2009 - дату подання заявок №m 200916635 на знак "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ", №m 200916636 на знак "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ", №m 200916637 на знак "ІНГОССТРАХ" - ВСАТ "Інгосстрах" не набуло право на фірмове найменування на території України.

3.Матеріали справи не містять відомостей про те, що знаки для товарів і послуг "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ" за свідоцтвом України №119934, "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ" за свідоцтвом України №119935, "ІНГОССТРАХ" за свідоцтвом України №119936 були оманливими або такими, що могли ввести споживача в оману щодо особи, яка надає послуги 35, 36, 42 та 45 класів МКТП, станом на 09.12.2009р. - дату подання заявок № m 200916635 на знак "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ", № m 200916636 на знак "ІНГОССТРАХ МІРА ЗАХИСТУ", № m 200916637 на знак "ІНГОССТРАХ".

В п.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23.03.2012р. №4 (далі - Постанова Пленуму ВГСУ від 23.03.2012р. р. №4) зазначено, що оцінюючи висновок експерта, господарський суд повинен виходити з того, що цей висновок не має заздалегідь встановленої сили і переваг щодо інших доказів (частина п'ята статті 42 та частина друга статті 43 ГПК). При цьому, відхилення господарським судом висновку судового експерта повинно бути мотивованим у рішенні.

Зібрані в матеріалах справи докази свідчать, що судова експертиза була проведена судовим експертом Мещеряковою Н. М., яка має вищу філологічну та юридичну освіту, вищу освіту у сфері інтелектуальної власності, кваліфікацію судового експерта, зокрема, з правом проведення експертиз за спеціальністю (свідоцтво Міністерства юстиції України №1248 від 09.06.2008р.): 13.6 "Дослідження, пов'язані з комерційними (фірмовими) найменуваннями, торговельними марками (знаками для товарів і послуг), географічними зазначеннями", стаж експертної роботи з 2006р.

Судового експерта про кримінальну відповідальність згідно із ст.ст.384, 385 Кримінального кодексу України було попереджено.

Відповідно до ч.5 ст.31 ГПК України судовий експерт має право відмовитися від дачі висновку, якщо він не має необхідних знань для виконання покладеного на нього обов'язку.

Оцінюючи висновок №108/14-НМ44 судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності від 03.07.2014р., місцевий суд дійшов вірного висновку, що зазначений висновок містить відповіді на порушені питання, які є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Також, вбачається, що при призначенні та проведенні судової експертизи було додержано вимоги законодавства, судовий експерт був компетентним, обставин, які виключали участь експерта у справі, місцевим судом встановлено не було.

Також встановлено, що здійснюючи експертне дослідження, експерт вірно встановив необхідність дослідження саме доказів використання позивачем на території України комерційного (фірмового) найменування, з урахуванням тієї обставини, що відповідно до п.3 ст.6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" передбачено, що не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати з фірмовими найменуваннями, що відомі в Україні і належать іншим особам, які одержали право на них до дати подання до Установи заявки щодо таких же або споріднених з ними товарів і послуг.

Отже, місцевий суд дійшов вірного висновку, що висновок №108/14-НМ44 судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності від 03.07.2014р., складений кваліфікованим судовим експертом, відповідно до вимог Закону України "Про судову експертизу", а тому приймається судом в якості належного та допустимого доказу.

Виходячи з вищевикладеного, висновок №108/14-НМ44 судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності від 03.07.2014р., додатково підтвердив відсутність фактів невідповідності знаків для товарів і послуг, належних відповідачу-2, умовам надання правової охорони відповідно до положень Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг", що могло б бути підставою для визнання недійсними оспорюваних свідоцтв.

Судами також враховано, що до позначень, що є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо особи, яка виробляє товар або надає послугу, належать позначення, які породжують у свідомості споживача асоціації, пов'язані з певним виробником, які насправді не відповідають дійсності.

Небезпека введення споживача в оману стосовно особи виробника товару або послуги, що маркуються певним позначенням, тобто небезпека виникнення у споживача, під час сприйняття ним такого позначення, асоціацій, що не відповідають дійсності, існує у випадку, коли позначення за своєю суттю є оманливим - тобто містить у своєму складі прямі вказівки на певного виробника, які не відповідають дійсності; якщо таке позначення за своєю суттю оманливим не є, але здатне ввести в оману внаслідок того, що воно настільки відомо споживачам в якості позначення не заявника або власника досліджуваного позначення, а іншої особи - виробника тотожного чи спорідненого товару, що викликає асоціації з останнім.

Фактично, споживач може бути введений в оману відносно походження товарів чи послуг, які реалізуються з використанням знаків, оскільки в нього може виникнути помилкове враження про те, що товари та/або послуги насправді різних виробників походять від одного, добре відомого йому виробника.

В зв'язку з цим, можливість введення знаком споживачів в оману щодо особи виробника тісно пов'язана зі схожістю позначень різних виробників, спорідненістю товарів, послуг, для яких призначено або використовуються схожі знаки та характером використання передуючих знаків, внаслідок якого між ними та особою, від якої походять марковані такими знаками товари, виникає стійкий асоціативний зв'язок.

Водночас, при дослідженні матеріалів даної справи, місцевий суд дійшов вірного висновку, що лише наявність в особи права на комерційне найменування не є підставою для визнання знаків для товарів і послуг іншої особи недійсними.

Для визнання знаків для товарів і послуг іншої особи недійсними, однією з необхідних умов повинна бути відомість в Україні фірмового найменування позивача.

Відповідно до п.78 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" комерційне (фірмове) найменування необхідно відрізняти від найменування юридичної особи (частина перша статті 90 ЦК України); друге із згаданих найменувань не є об'єктом права інтелектуальної власності, оскільки пов'язані з його використанням правовідносини регулюються переважно нормами корпоративного законодавства. Пунктом 80 зазначеної Постанови визначено, що Закон допускає можливість наявності у двох і більше осіб однакових комерційних (фірмових) найменувань за умови, що це не вводить в оману споживачів щодо товарів, які вони виробляють та/або реалізують та послуг, які ними надаються. Відповідна ситуація можлива, коли виробництво та/або реалізація товарів, надання послуг здійснюються на територіально розмежованих ринках або особи з однаковими комерційними (фірмовими) найменуваннями спеціалізуються на виробництві (наданні) різних товарів (послуг).

Як зазначав позивач, з моменту створення 26 грудня 1947 року Управління іноземного страхування СРСР - Ингосстрах, позивач здійснював свою діяльність на території України, а тому, на думку позивача, його фірмове найменування "Ингосстрах" є відомим в Україні.

Дослідивши надані позивачем докази про здійснення реєстрації та перереєстрації позивача в СРСР та в Російській Федерації, місцевий суд дійшов вірного висновку, що останні не можуть розглядатися судом в якості доказів відомості в Україні фірмового найменування "Ингосстрах", що належить саме позивачу, рівно як і доказів того, що оспорювані знаки для товарів і послуг відповідача-2 можна було сплутати з фірмовим найменування позивача "Ингосстрах" саме не момент подання відповідачем -2 відповідних заявок - 09.12.2009р.

Також, наявні в матеріалах справи докази отримання позивачем нагород та свідоцтв про присвоєння позивачу міжнародних кредитних рейтингів (т.1 а.с.72-81) не були прийняті судом першої інстанції в якості належних доказів відомості саме в Україні фірмового найменування позивача "Ингосстрах".

Крім того, в якості доказів у справі позивач посилався на укладення позивачем договорів перестрахування, облігаторного перестрахування (т.1 а.с.84-182). Місцевий суд відхилив зазначені докази з огляду на місце їх укладання, дату укладання таких договорів та наявності застережень в деяких з них з приводу того, що територія дії договорів виключає територію України. Таким чином, оцінивши надані позивачем в якості доказів договори, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вони свідчать про здійснення господарської діяльності позивача, однак не можуть розглядатися судом в якості доказів відомості в Україні фірмового найменування "Ингосстрах" щодо позивача, рівно як і доказів того, що оспорювані знаки для товарів і послуг відповідача-2 можна було сплутати з фірмовим найменуванням позивача "Ингосстрах" саме не момент подання відповідачем -2 відповідних заявок та саме з огляду на укладення зазначених договорів.

Місцевим судом були критично оцінені надані позивачем, 03.07.2015р., письмові пояснення щодо укладення позивачем з контрагентами з України 2171 договорів страхування і перестрахування в період з 01.01.2008р. по 31.12.2009р., оскільки такі пояснення не підтверджувались жодними доказами.

Крім того, з огляду на положення ст.33 ГПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання позивача на встановлену чинним законодавством Російської Федерації таємницю страхування не звільняє позивача від обов'язку доказування.

Надані позивачем установчі документи про створення в 1991 році Страхового підприємства "Галинстрах"; створення в 1990 році Страхового акціонерного товариства "Южное"; створення в 1994 році Акціонерної страхової компанії "Карпати" (т.1 а.с.197-285) також не розглядались місцевим судом в якості належних доказів, відомості в Україні фірмового найменування "Ингосстрах", що належить саме позивачу, рівно як і доказів того, що оспорювані знаки для товарів і послуг відповідача-2 можна було сплутати з фірмовим найменування позивача "Ингосстрах", саме на момент подання відповідачем -2 відповідних заявок.

Наявні в матеріалах справи анкети (т.1, а.с.295-310), які, на думку позивача свідчили про добру відомість в Україні фірмового найменування позивача "Ингосстрах" та належність такого найменування резиденту Російської Федерації ОСАО "Ингосстрах", судом першої інстанції були відхилені з огляду на те, що таке опитування проведено за ініціативою позивача, при цьому в зазначених анкетах заздалегідь було наявне твердження про відомість в Україні фірмового найменування "Ингосстрах".

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

При розгляді справи судами враховано, що зміст позову складають вимоги матеріально-правового характеру, спрямовані на захист та/або відновлення порушеного права. Доведенню ж підлягають як правові, так і фактичні підстави заявлених позовних вимог.

Здійснюючи розгляд справи по суті, встановлено, що при зверненні до місцевого суду з позовом позивач не зазначив, на захист яких саме прав або охоронюваних законом інтересів подано позов. При цьому судами враховано, що позивач є юридичною особою яка створена і діє на території Російської Федерації.

Згідно з ч.2 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінивши всі наявні докази в сукупності, місцевий суд дійшов вірного висновку, що позивач належними засобами доказування не довів відомість на території України фірмового найменування "Ингосстрах" по відношенню до особи позивача (Відкритого страхового акціонерного товариства "Інгосстрах") станом на 09.12.2009р. - на дату подання заявок на оспорювані свідоцтва; використання позивачем фірмового найменування Ингосстрах на території України на дату подання заявок; однорідність та спорідненість послуг, що надаються позивачем, із послугами 35, 36, 42, 45 класів МКТП, для яких зареєстровані оспорювані свідоцтва відповідача -2.

Позивач також не вказав на захист яких саме прав, або охоронюваних законом інтересів було подано позов.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними повністю виданих відповідачу-2 свідоцтв України на знаки для товарів і послуг №№ 119934, 119935 та 119936 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Позивач також звернувся до місцевого суду з позовною вимогою про зобов'язання відповідача -1 внести відповідні зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та здійснити публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність" про визнання свідоцтв України на знаки для товарів і послуг №№ 119934, 119935 та 119936 недійсними повністю.

Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" при визнанні свідоцтва чи його частини недійсними Установа (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності відповідно до ст. 1 вказаного Закону) повідомляє про це у своєму офіційному бюлетені.

Свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки (ч.3 ст.19 Закону "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг").

Відповідно до п.1.2. Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 10.01.2002р. №10, Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг - це сукупність офіційних відомостей щодо державної реєстрації знаків для товарів і послуг, які постійно зберігаються на електронному та/або паперовому носіях.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв України №№119934, 119935 та 119936, місцевий суд обґрунтовано визнав позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача -1 внести відповідні зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та здійснити публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність" про визнання свідоцтв України на знаки для товарів і послуг №№ 119934, 119935 та 119936 недійсними повністю - необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.44 ГПК України судові витрати складаються, зокрема, з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом.

Відповідно до положень ст.49 ГПК України на позивача покладаються витрати по сплаті державного мита, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та витрати за проведення судової експертизи.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 41, 42, 43, 44, 49, 68, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого страхового акціонерного товариства «Інгосстрах» залишити без задоволення, а рішення господарського суду м.Києва від 06.07.2015р. по справі №39/124 - без змін.

Справу №39/124 повернути до господарського суду м.Києва.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді Л.Л. Гарник

О.М. Остапенко