ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Справа № 914/527/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Гнатюк Г.М.

Михалюк О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області №05/2-752 вих-15 від 28.05.2015 р.

на рішення господарського суду Львівської області від 07.05.2015 р.

у справі № 914/527/15

за позовом Прокурора Пустомитівського району Львівської області, м. Пустомити, Львівська область в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, м. Львів

до відповідачів: 1) Агроторгового селянського Товариства з обмеженою відповідальністю

ім. Лесі Українки, с. Хоросно, Пустомитівського району Львівської області

2) Раковецької сільської ради Пустомитівського району, с. Раковець,

Пустомитівського району Львівської області

3) Реєстраційної служби Пустомитівського районного управління юстиції, м. Пустомити Львівської області

про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Раковецької сільської ради, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна та визнання права власності

за участю представників:

від прокуратури: Мельничук Ю.І. - посвідчення №006924 від 01.10.2012 р.

від позивача: Корвацька О.Р. - представник (довіреність №18-11-02723 від30.04.2015р.)

від відповідача 1:Петролюк А.М. - представник (довіреність б/н від 16.03.2015 р.)

від відповідача 2: не з'явився

від відповідача 3: не з'явився

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.06.2015р. у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В., Плотніцький Б.Д. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні. У зв'язку з перебуванням судді Плотніцького Б.Д. у відрядженні, розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 року у склад колегії для розгляду вказаної справи замість судді Плотніцького Б.Д. введено - суддю Гнатюк Г.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.05.2015р. у справі № 914/527/15 (суддя Манюк П.Т.) провадження у справі в частині участі в ній Реєстраційної служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області припинено; у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю; стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області в дохід Державного бюджету України 6 090, 00 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що у зв'язку з прийняттям виконавчим комітетом Раковецької сільської ради Пустомитівського району рішення № 43 від 27.07.2005р. "Про визнання права власності на нежитлові будівлі, що числяться за ТзОВ ім. Л. Українки", а також реєстрацією права власності на вказані будівлі за відповідачем 1, при пред'явленні даного позову, з урахуванням заяви відповідача 1 про застосування строку позовної давності, строк звернення прокурора до суду за захистом порушеного права позивача сплив, поважності причин пропуску такого строку не надано, тому судом відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Поряд з цим суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині участі в ній відповідача 3, оскільки Реєстраційна служба Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області не є юридичною особою, а є лише структурним підрозділом, Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду прокуратура Львівської області оскаржила його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 05/2-752 вих-15 від 28.05.2015 року, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 07.05.2015р. у справі № 914/527/15 та прийняти нове рішення, яким задоволити позов, оскільки вважає, що рішення прийнято внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок про пропуск прокурором та позивачем строку позовної давності, а також не погоджується з обґрунтуванням про неможливість об'єднання позовних вимог про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Агроторгове селянське Товариство з обмеженою відповідальністю ім. Лесі Українки подало заперечення на апеляційну скаргу, в якому доводи скаржника спростовує та просить рішення господарського суду Львівської області від 07.05.2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.06.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 17.06.2015р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.06.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 24.06.2015р. Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.06.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 26.08.2015р.

Розгляд справи розпочинався спочатку у зв'язку зі зміною складу суду.

В дане судове засідання прибув прокурор, представники позивача та відповідача 1, проте, відповідач 2 та відповідач 3 явки уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.06.2015р.

Враховуючи ту обставину, що відповідач 2 та відповідач 3 належним чином були повідомлені про час, місце розгляду апеляційної скарги та наслідки неявки в судове засідання, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача 2 та відповідача 3.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора, представників позивача та відповідача 1, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 07.05.2015р. у справі № 914/527/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області без задоволення, виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що у сфері управління Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області перебуває об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на пл. Свободи, 1 в с. Хоросно, який у процесі приватизації держгоспу ім. В. Стефаника не увійшов до статутного капіталу створеного КАТП ім. В.Стефаника, що підтверджується, зокрема, актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу держгоспу ім. В.Стефаника (а.с. 21-22), складеним 21.08.1995 року за результатами інвентаризації державного майна зазначеного цілісного майнового комплексу, а також планом приватизації держгоспу, який затверджено Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області.

З матеріалів справи вбачається, що під час розподілу основних засобів КАТП ім. В. Стефаника, відповідно до акту, складеного в січні 1997 року, на балансі Агроторгового селянського ТзОВ ім. Лесі Українки знаходилося нежитлове приміщення в с. Хоросно Пустомитівського району.

Документальними доказами у справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Раковецької сільської ради Пустомитівського району № 43 від 27.07.2005 року "Про визнання права власності на нежитлові будівлі, що числяться за ТзОВ ім. Л. Українки" (а.с. 37) доручено Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки оформити свідоцтва про право власності на нежитлові будинки, що стоять на балансі ТзОВ ім. Л. Українки, а саме: адмінбудинок /не житлове приміщення/ що знаходиться за адресою: с. Хоросно пл. Свободи № 1 та провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Виходячи з наведеного та покликаючись, що вищевказаним рішенням виконавчого комітету Раковецької сільської ради Пустомитівського району № 43 від 27.07.2005р. "Про визнання права власності на нежитлові будівлі, що числяться за ТзОВ ім. Л. Українки" незаконно надано дозвіл на оформлення за Агроторговим селянським ТзОВ ім. Л. Українки права власності та видачу відповідного свідоцтва на спірний нежитловий будинок, а також незаконно виготовлено свідоцтво про право власності на вищевказаний адмінбудинок та зареєстровано за ним право колективної власності, прокуратура Пустомитівського району Львівської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області звернулася до Агроторгового селянського Товариства з обмеженою відповідальністю ім. Л. Українки, Раковецької сільської ради Пустомитівського району та Реєстраційної служби Пустомитівського районного управління юстиції про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Раковецької сільської ради Пустомитівського району № 43 від 27.07.2005 року "Про визнання права власності на нежитлові будівлі, що числяться за ТзОВ ім. Лесі Українки"; скасування державної реєстрації права власності на нежитловий будинок, що знаходиться за адресою: пл. Свободи, 1, с. Хоросно, Пустомитівський район, Львівська область за Агроторговим селянським ТзОВ ім. Лесі Українки; витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов'язання Агроторгового селянського ТзОВ ім. Лесі Українки повернути майно, що знаходиться на пл. Свободи, 1 в с. Хоросно Пустомитівського району Львівської області, загальною площею 150, 1 кв.м.; визнання права власності на будівлю, що знаходиться за адресою: пл. Свободи, 1, с. Хоросно, Пустомитівський район, Львівська область за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області (враховуючи заяву про уточнення позовних вимог).

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вказана стаття Господарського процесуального кодексу України є реалізацією ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Таким чином, через норму ч. 1 ст. 55 Конституції України реалізується принцип доступності правосуддя, а гарантоване Конституцією України право на судовий захист з боку держави Україна не може бути обмежене.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Водночас статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На органи місцевого самоврядування поряд з органами державної влади поширюється дія принципу, встановленого статтею 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування приймають акти, причому рада в межах своїх повноважень приймає нормативні акти. Вказаною нормою встановлюється, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що правовий акт може бути визнаний недійсним (незаконним, протиправним), тобто таким, що не відповідає закону (іншому правовому акту), якщо він виданий органом або посадовою особою з перевищенням наданих йому законом повноважень або в межах компетенції, але з порушенням діючого законодавства.

Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Крім цього, пунктом 2. Роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що приймаючи рішення щодо заявлених позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Раковецької сільської ради Пустомитівського району № 43 від 27.07.2005р. "Про визнання права власності на нежитлові будівлі, що числяться за ТзОВ ім. Л. Українки" судом оцінено документальні докази зібрані у справі в їх сукупності та враховано те, що прокурором та позивачем не подано належних та допустимих доказів, що свідчать про стан об'єкту незавершеного будівництва на час його передачі відповідачу-1.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що з 1997 року, моменту розподілу основних засобів КАТП ім. В.Стефаника, на балансі Агроторгового селянського ТзОВ ім. Лесі Українки, яке створене на договірних засадах шляхом об'єднання майнових і земельних паїв громадян, знаходилося нежитлове приміщення - фельдшерсько-акушерський пункт. З актів перевірки стану утримання, зберігання та використання державного майна, поданих суду прокурором та позивачем вбачається, що фельдшерсько-акушерський пункт (нежитлове приміщення) був добудований, та як встановлено в ході розгляду справи добудова проводилась тривалий час з 1997 року по 2005 рік. При цьому, у 2005 році Агроторговому селянському ТзОВ ім. Л. Українки надано дозвіл на оформлення права власності та видачу відповідного свідоцтва на спірне нежитлове приміщення.

З огляду на наведене та враховуючи заявлені позовні вимоги, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що з наявних в матеріалах справи доказів неможливо встановити вартість переданого майна та стан спірного об'єкта незавершеного будівництва на час передачі його на баланс Агроторговому селянському ТзОВ ім. Лесі Українки у 1997 році. При цьому, до матеріалів справи долучено лише копію листа Раковецького сільського голови від 27.06.2003р. № 43 (а.с. 117), в якому виконавчий комітет Раковецької сільської ради повідомляє позивача що «з пояснень директора ТзОВ ФАП зазначений в акті розподілу основних засобів КАТП ім. В.Стефаника від 14.01.1997р. в графі інші будівлі, а в балансових списках числиться об'єкт як незавершене будівництво».

При цьому, подані колегії суддів для огляду в судовому засіданні копії відомостей про державне майно, яке не увійшло до статутного фонду господарської організації за станом на 31.12.2008р., 31.12.2009р., 31.12.2010р., 31.12.2011р. та 31.12.2012р. не можуть бути прийняті судовою колегією як належні докази, в розумінні ст. 34 ГПК України, оскільки без поважних причин не подавались суду першої інстанції, та не доказують вартості прийнятого належним чином майна на баланс відповідача 1.

Поряд з цим колегія суддів зазначає, що за загальним правилом прийом-передача державного майна, яке не увійшло до статутного фонду господарської організації проводиться в день його передачі та оформляється актом прийому-передачі, проте в матеріалах справи відсутній, а прокурором та позивачем такий Акт прийому-передачі майна відповідачу 1 не подано.

Разом з тим, у поданих прокурором та позивачем Актах перевірки стану утримання, зберігання та використання державного майна, що не увійшло до статутного фонду ТзОВ ім. Л. Українки в процесі розподілу КАТП ім. В.Стефаника за 2002, 2004, 2012 роки зазначено інформацію про те, що ОНБ - фельдшерсько-акушерський пункт добудований, в експлуатацію не введений, в будівлі розташована контора ТзОВ та ФАП. Одночасно, суд звертає увагу на те, що відповідачем-1 з 2005р. по 2011р. надавалися позивачу відомості про державне майно (державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарської організації) - форма № 2 б(к), зокрема, щодо фельдшерсько-акушерського пункту, що розташований в с. Хоросно, де в графі "Дані про державну реєстрацію на право власності" зазначено інформацію про видачу Раковецькою сільською радою свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.10.2005р.

Таким чином, долучені до справи документальні докази засвідчують про те, що позивач був інформований про оформлення та реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем-1 ще з 2005р., однак прокурор Пустомитівського району Львівської області звернувся в господарський суд в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області лише 17.02.2015р.

Поряд з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом норми про позовну давність поширюються на всі цивільні правовідносини, у тому числі й на ті, що виникли за участі держави та її адміністративно-територіальних утворень як суб'єктів цивільних прав.

Приписами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Згідно з п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Так, перевіряючи, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, суд зазначає, що сторонами (відповідачем 1 та відповідачем 2) до матеріалів справи не було долучено доказів на підставі яких, відповідно до чинного на той час законодавства, виконавчим комітетом Раковецької сільської ради Пустомитівського району було прийнято рішення від 27.07.2005р. № 43 "Про визнання права власності на нежитлові будівлі, що числяться за ТзОВ ім. Л. Українки", що в подальшому було підставою для оформлення свідоцтва та реєстрації права власності на спірне майно - нежитловий будинок на площі Свободи, 1 у с. Хоросно Пустомитівського району Львівської області за Агроторговим селянським Товариством з обмеженою відповідальністю ім. Л. Українки.

З огляду на викладене та беручи до уваги подану Агроторговим селянським Товариством з обмеженою відповідальністю ім. Л. Українки заяву про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що прокурором та позивачем при зверненні до суду із даним позовом пропущено строк позовної давності, не наведено доводів щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, при цьому, і не зазначено про можливість існування таких причин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано зроблено висновок про неможливість об'єднання позовних вимог про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, колегія суд зазначає наступне.

Главою 29 Цивільного кодексу України визначені способи захисту права власності

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Приписами статті 328 Цивільного кодексу України унормовано, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачем у справі за вимогами про визнання права власності може бути особа, яка є власником або яка вважає себе власником (суб'єктом права повного господарського відання або права оперативного управління) певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку інших осіб, а відповідно, відповідачем даного позову може бути будь-яка особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Разом з тим, позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Як вже зазначалося вище та неодноразово наголошувалося прокурором та позивачем у судових засіданнях, що під час розподілу основних засобів КАТП ім. В. Стефаника, відповідно до акту, складеного в січні 1997р., об'єкт незавершеного будівництва в с. Хоросно Пустомитівського району передано новоутвореному Агроторговому селянському Товариству з обмеженою відповідальністю ім. Л. Українки на баланс. Впродовж 1997-2005р.р. Агроторгове селянське ТзОВ ім. Л. Українки здійснювало будівництво (добудову) вказаного нежитлового приміщення, про що було відомо позивачу з актів перевірки стану приймання, зберігання та використання державного майна, яке не увійшло до статутного фонду Агроторгового селянського ТзОВ ім. Л. України в процесі приватизації, але перебуває на його балансі. В 2005р. будівництво було завершено та 11.10.2005р. на вказане приміщення, загальною площею 150,1 кв.м. видано Агроторговому селянському ТзОВ ім. Л. Українки свідоцтво про право власності.

Слід звернути увагу на те, що заявляючи вимогу про визнання права власності та витребування з чужого незаконного володіння нежитлового будинку, що знаходиться за адресою: пл. Свободи, 1, с. Хоросно Пустомитівського району Львівської області (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, а.с. 94-95) прокурор просить витребувати та визнати право власності на майно (будівлю) загальною площею 150,1 кв.м., хоча зазначає, що у 1997р. передавався об'єкт незавершеного будівництва, а впродовж 1997-2005р.р. Агроторгове селянське ТзОВ ім. Л. Українки здійснювало добудову приміщення, площа якого станом на 2005 рік складає 150,1 кв.м.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що прокурором та позивачем не подано суду належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 34 ГПК України, щодо набуття позивачем права власності на вказаний нежитловий адмінбудинок, загальною площею 150,1 кв.м. та не наведено правових підстав щодо витребування майна, яке належить відповідачу 1 за рішенням виконавчого комітету Раковецької сільської ради Пустомитівського району № 43 від 27.07.2005 року «Про визнання права власності на нежитлові будівлі, що числяться за ТзОВ ім. Л.Українки».

Більше того, як правильно зазначено судом першої інстанції, одночасне звернення з позовом щодо захисту права власності шляхом визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) не передбачено чинним законодавством.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикаційний позов є одним із основних способів захисту права власності, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. Позов про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до речових способів захисту.

До умов пред'явлення віндикаційного позову належать такі:

1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю;

2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи;

3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним;

4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав;

5) між позивачем і відповідачем мають бути відсутні договірні відносини, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

Крім цього, зазначені позивачем в позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності (інше суб'єктивне право титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння). На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно, останній повинен подати суду відповідні докази, зокрема правовстановлюючі документи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги в цій частині та зазначає, що правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності, у позивача відсутні, а право власності згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зареєстроване за відповідачем-1.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про припинення провадження у справі в частині участі в ній відповідача 3, оскільки Реєстраційна служба Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області не є юридичною особою.

З врахуванням викладеного, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 07.05.2015 року відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 07.05.2015 року у справі № 914/527/15 залишити без змін, апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області №05/2-752 вих-15 від 28.05.2015 р. - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку покласти на позивача та стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області (79000, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 3, ) у спеціальний фонд Державного бюджету України - 3 045,00 грн. (три тисячі сорок п'ять гривень 00 коп.) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

3. Господарському суду Львівської області видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 01.09.2015р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Гнатюк Г.М.

Суддя Михалюк О.В.