ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2015 р.Справа № 922/4010/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, смт.Ков'яги Валківського району Харківської області,
до 1) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, смт.Ков'яги Валківського району Харківської області , 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке", м.Кузьминці Гайсинського району Вінницької області,
про стягнення 33245,89 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_3 (довіреність № 1831 від 19.08.2015р.);

1-го відповідача - не з'явився;

2-го відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернулась до господарського суду з позовною заявою про стягнення солідарно з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (1-й відповідач) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" (2-й відповідач) індексу інфляції у розмірі 32288,13 грн., а також 3% річних у розмірі 957,76 грн., нарахованих, у зв'язку з простроченням грошового зобов'язання з боку ТОВ "Кузьминецьке" за Договором поставки засобів захисту рослин № 27/09 від 27.09.2013р. Судовий збір позивач також просить стягнути солідарно з відповідачів.

У судовому засіданні, яке відбулося 31.08.2015р., представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

1-го відповідач у судове засідання не з'явився; витребуваних судом документів не надав; про причину неявки суд не повідомив; про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить його підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення.

2-й відповідач у судове засідання не з'явився, але подав до суду електронною поштою заяву про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю забезпечити участь у процесі через хворобу представника, а також відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, посилаючись на те, що 2-м відповідачем виконано рішення господарського суду Харківської області від 17.12.2014р. в порядку, передбаченому чинним законодавством, з дотриманням вимог Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження". У зв'язку з цим, 2-й відповідач вважає, що підстав для застосування штрафних санкцій та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду немає, оскільки з прийняттям рішення господарського суду Харківської області від 17.12.2014р. відносини між сторонами перейшли в іншу площину і регулюються не нормами про виконання договірних зобов'язань, а нормами про порядок виконання рішення суду.

Відзив 2-го відповідача було долучено судом до матеріалів справи.

У задоволенні клопотання 2-го відповідача про відкладення розгляду справи судом було відмовлено, у зв'язку з його необґрунтованістю.

Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та надання доказів покладений на сторони, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутністю представників відповідачів за наявними у справі матеріалами, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

27.09.2013р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" (2-м відповідачем) було укладено Договір поставки засобів захисту рослин № 27/09, згідно п. 1.1. якого позивач зобов'язався поставити засоби захисту рослин 2-му відповідачу, а 2-й відповідач зобов'язався прийняти та оплатити вказану продукцію.

Відповідно до п. 3.1. Договору поставки, загальна вартість поставленого позивачем товару за даним договором визначається, відповідно до видаткових накладних позивача.

Поставка товару у повному обсязі має бути здійснена у строк до 30.12.2013р. (п. 4.1 Договору поставки).

Під час розгляду справи № 922/5408/14 судом було встановлено, що на виконання умов Договору поставки, позивачем 04.10.2013р. було поставлено 2-му відповідачу товар на загальну суму 68145,50 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000017 від 04.10.2013р., яка була скріплена печатками сторін та підписана їх уповноваженими представниками.

При цьому, повноваження представника 2-го відповідача на отримання товару, зазначеного у видатковій накладній підтверджувались довіреністю № 27 від 04.10.2013р.

Згідно п. 3.2. Договору поставки, 2-й відповідач повинен був сплатити кошти за поставлену продукцію шляхом перерахування вартості товару на розрахунковий рахунок позивача не пізніше 30.12.2013р.

Проте, 2-й відповідач свої зобов'язання з оплати за поставлений позивачем товар не виконав, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем, розмір якої склав 68145,00 грн.

14.02.2014р. позивачем на адресу 2-го відповідача була направлена претензія за вих.№ 14/2 з вимогою сплатити заборгованість за Договором поставки. Але дана претензія позивача залишилась без відповіді та задоволення.

Згідно ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 2 вищевказаної статті, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 7 цієї статті передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином, не допускаються.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.12.2014р. по справі № 922/5408/14 було присуджено до стягнення з відповідачів солідарно інфляційні втрати за період з січня 2013 року по вересень 2014р., 3% річних за період з 30.10.2013р. по 01.11.2014р.

У зв'язку з тим, що основна заборгованість за Договором поставки була сплачена відповідачем лише 27.04.2015р., позивачем було здійснено нарахування інфляційних втрат за період з 01.10.2014р. по 26.04.2015р. у розмірі 32288,13 грн. та 3% річних за період з 02.11.2014р. по 26.04.2015р. у розмірі 957,76 грн.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд визнав вимоги про стягнення з відповідача 32288,13 грн. інфляційних втрат та 957,76 грн. - 3% річних законними і обґрунтованими.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Договором поставки № 27/09 від 27.09.2013р. між позивачем та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (1-м відповідачем) було укладено Договір поруки № П-27/09 від 27.09.2013р., згідно п. 1.1. якого 1-й відповідач зобов'язався солідарно відповідати за виконані 2-м відповідачем зобов'язання щодо здійснення останнім розрахунку та можливих штрафних санкцій за Договором поставки № 27/09.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, обидва відповідача повинні нести солідарний обов'язок перед позивачем щодо оплати штрафних санкцій у загальному розмірі 33245,89 грн. (у тому числі: 32288,13 грн. інфляційних втрат та 957,76 грн. - 3% річних), нарахованих внаслідок неналежного виконання 1-м відповідачем зобов'язань в частині оплати поставленого товару.

Суд не приймає доводи 2-го відповідача про те, що після прийняття рішення господарського суду Харківської області від 17.12.2014р. у справі № 922/5408/14 відносини між сторонами повинні регулюватися не нормами про виконання договірних зобов'язань, а нормами про порядок виконання рішення суду, з огляду на наступне.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За змістом ст. ст. 598-609 Цивільного кодексу України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобовязання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України оскільки, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.Такого висновку дійшов Вищий господарський суд України у постанові від 01.11.2012 р. по справі № 5011-32/5219-2012.

У постанові Верховного Суду України від 20.01.2011р. справі № 0/25 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Такої правової позиції дійшов Пленум Вищого господарського суду України у своїй Постанові № 14 від 17.12.2013р., прийнятої за результатами узагальнення судової практики.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, враховуючи, що зобов'язання за Договором поставки були виконані відповідачами лише після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду по справі № 922/5408/14 (майже через п'ять місяців після звернення позивача до суду з позовом про стягнення основного боргу за Договором поставки та через чотири місяці після прийняття рішення у справі № 922/5408/14) суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються солідарно на відповідачів.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 553, 554, 610, 612, 625, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 33, 34, 35, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути солідарно з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (63021, Харківська область, Валківський район, смт.Кив'яги, вул.Суворова, буд. 36; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; р/р 4 в ПАТ "ОСОБА_4 Аваль", МФО 380805) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузьминецьке" (23712, Вінницька область, Гайсинський район, с.Кузьминці, вул.Леніна, буд. 11; ; р/р 6 в АБ "Укргазбанк", МФО 320478) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (63021, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2; р/р 4 в ПАТ "ОСОБА_4 Аваль" м.Київ, МФО 380805) - індекс інфляції у розмірі 32288,13 грн.; 3% річних у розмірі 957,76 грн.; витрати з оплати судового збору в розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.09.2015 р.

Суддя ОСОБА_5