ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2015 р. Справа №904/1617/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: судді Науменка І.М. доповідача

суддів: Вечірка І.О., Кузнецова В.О. (зміна судової колегії на підставі розпорядження голови суду №745 від 31.08.2015р.)

секретар судового засідання: Ситникова М.Ю.,

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність №09-32/116 від 18.02.15р.;

від відповідача: ОСОБА_2, директор, довідка №448876 від 11.10.12р.;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2015р. у справі №904/1617/15

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, м.Київ

до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства Оветри, м.Орджонікідзе Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 566 312 грн. 55 коп.,

ВСТАНОВИВ

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2015р. у справі №904/1617/15 (суддя Ліпинський О.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 акціонерного товариства "Оветри" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 590 000 грн. 00 коп. заборгованості за кредитом, 899 700 грн. 35 коп. заборгованості по відсотках за користування кредитом, 5 957 грн. 68 коп. пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, 29 913 грн. 16 коп. витрат по сплаті судового збору. В решті позову - відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення в частині задоволення позовних вимог господарським судом першої інстанції покладено відсутність в матеріалах справи доказів погашення відповідачем спірної заборгованості за кредитом. В свою чергу, відмову в задоволенні решти позову місцевий господарський суд обґрунтував спливом передбаченого ч.6 ст.232 ГК України для нарахування неустойки шестимісячного строку.

Не погодившись з зазначеним вище рішенням в частині відмови у позові, скаржник (позивач) звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить дане рішення в частині відмови у стягненні з відповідача 70 654,52 грн. пені за прострочення сплати сум кредиту скасувати, як неправомірне. В іншій частині рішення господарського суду від 27.04.2015р. апелянт просить залишити без змін, як таке, що прийняте у відповідності з вимогами чинного законодавства України.

Зокрема, в апеляційній скарзі позивач (апелянт) стверджує, що приймаючи рішення про часткову відмову в позові з підстав спливу позовної давності відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки п.3.4. кредитного договору, в якому сторонами узгоджено інший строк позовної давності, а саме, до належного виконання зобовязання.

В свою чергу, відповідач в запереченнях на апеляційну скаргу вважає оскаржуване судове рішення неправомірним у повному обсязі. На його думку, правові підстави для задоволення позову у господарського суду першої інстанції були відсутні. В обґрунтування викладених доводів відповідач посилається на факт порушення відносно відповідача (боржника) провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, під час дії якого за приписами ст.12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», неустойка (штраф, пеня) боржникові (у даному випадку - відповідачу) не нараховуються, інші санкції за невиконання або неналежне виконання грошових зобовязань до боржника не застосовуються. Окрім того, відповідач наполягає на пропуску позивачем строку позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про стягнення пені по відсотках за користування кредитом. Враховуючи наведене, відповідач просить рішення місцевого господарського суду скасувати, справу направити до господарського суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до ст.101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, а також, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні уповноважених представників сторін, колегією суддів встановлено наступне:

Так, як вбачається з матеріалів справи, встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами, на виконання умов договору про відкриття кредитної лінії №81-63/07 від 16.05.2007р., позивач (Банк) надав відповідачеві кредит у розмірі 740 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №946 від 16.05.2007р., №2337 від 12.11.2007р. (а.с.20-21).

Натомість, відповідач взяті на себе зобов'язання за зазначеним вище кредитним договором у встановлений п.2.2. строк (тобто, до 15.08.2008р.) не виконав (докази зворотного в матеріалах справи відсутні), внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 590 000,00 грн., по прострочених відсотках за неправомірне користування кредитом за період з 01.12.2008р. по 24.02.2015р. - у розмірі 899 700,35 грн.

Окрім того, за прострочення сплати сум кредиту у період з 24.09.2014р. по 24.02.2015р., на підставі п.п.2.1, 2.2, 3.1, 3.2, 5.3 договору про відкриття кредитної лінії, позивачем відповідачеві нараховано пеню в розмірі 70 654,52 грн. (а.с.24), а також, 5 957,68 грн. пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 24.09.2014р. по 24.02.2015р. (а.с.25).

Згідно з ч.1 ст.193 ГК України, субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В свою чергу, ст.1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Отже, зі змісту кредитного договору вбачається, що п.5.3 останнього сторони погодили, що за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або відсотків за користування кредитом, та/або плати за кредит, та/або відсотків за неправомірне користування кредитом відповідач сплачує Банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується щоденно.

З урахуванням встановлених обставин, відсутності доказів погашення чи/або часткового погашення відповідачем кредитної заборгованості, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції з приводу того, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача (Банку) 590 000 грн. 00 коп. заборгованості за кредитом станом на 25.02.2015р., 899 700 грн. 35 коп. заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 01.12.2008р. по 24.02.2015р., та 5 957 грн. 68 коп. пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 24.09.2014р. по 24.02.2015р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, місцевий господарський суд вірно зазначив, що доводи відповідача стосовно необґрунтованого нарахування ПАТ Промінвестбанк процентів за користування кредитом в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, які вводилися відносно відповідача у справах про банкрутство, є безпідставними, оскільки відповідно до ст.12 Закону про банкрутство, дія мораторію на нарахування плати за користування кредитними коштами - не розповсюджується.

Господарським судом Дніпропетровської області також цілком правомірно враховано постанову Вищого господарського суду України від 23.09.2014р. у справі №Б24/423-09, якою провадження у справі про банкрутство ЗАТ «Оветри» було припинено на підставі п.11 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, тобто, як таке, що порушено безпідставно. Слід зауважити, що припинення провадження у справі про банкрутство відповідача Вищий господарський суд України мотивував тим, що провадження у справі №Б24/423-09 триває майже 5 років, ухвали підготовчого засідання тричі скасовувалися апеляційним судом з процесуальних підстав та з підстав неможливості встановлення судом першої інстанції дійсної суми безспірної заборгованості відповідача перед ініціюючим кредитором.

Отже, зазначаючи в запереченнях на апеляційну скаргу про те, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються проценти за користування кредитом, відповідачем ототожнено поняття неустойки (пеня, штраф) та процентів за користування кредитом, тобто, плати за користування чужими коштами.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобовязання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожний день прострочення виконання.

Згідно п.6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», підставами для застосування до правовідносин сторін ст.536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у звязку з користуванням чужими коштами.

Разом з цим, неможна погодитись з висновком суду першої інстанції з приводу відсутності правових підстав для стягнення з відповідача 70 654,52 грн. пені за прострочення сплати сум кредиту за період з 24.09.2014р. по 24.02.2015р. з посиланням на приписи ч.6 ст.232 ГК України, тобто, за пропуском шестимісячного строку позовної давності. Зазначений висновок колегія апеляційного господарського суду вважає помилковим та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та суперечить умовам кредитного договору.

Зокрема, за приписами ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання дійсно припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, проте, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічна правова позиція висловлена Вищим господарським судом в п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питанні практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», а також, в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015р. у справі №3-53гс15, яка відповідно до ст.11128 Господарського процесуального кодексу України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідної норми права.

У наведеній вище постанові Верховний Суд України зазначає, що «ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобовязання. У разі відсутності таких умов у договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, відповідно до ч.6 ст.232 ГК України».

Отже, як вбачається з тексту договору про відкриття кредитної лінії №81-63/07 від 16.05.2007р., в п.3.4 останнього зазначено, що у випадку, якщо Банком застосована по відповідача неустойка у вигляді пені, остання нараховується Банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що сторони в договорі передбачили більшу тривалість визначеного ч.6 ст.232 Господарського кодексу України періоду, у зв'язку з чим застосування зазначеної вище правової норми до вимог позивача про стягнення з ЗАТ «Оветри» 70 654,52 грн. пені за прострочення сплати сум кредиту за період з 24.09.2014р. по 24.02.2015р. слід визнати безпідставним.

Більш того, слід зазначити, що згідно з ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України, позовна давність, встановлена законом (п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в 1 рік), може бути збільшена за домовленістю сторін.

У п.3.3 п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» також розяснено, що за правилами ч.1 ст.259 ПК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановленому законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Отже, як вбачається з тексту договору про відкриття кредитної лінії №81-63/07 від 16.05.2007р., пунктом 6.10 останнього сторони передбачили, що всі спору між сторонами при недосягненні згоди шляхом переговорів передаються на вирішення господарського суду. При цьому, строк, у межах якого ПАТ «Промінвестбанк» може звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю у 10 років.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що пунктом 6.10 кредитного договору сторони за взаємною домовленістю збільшили встановлений законом строк як загальної, так і спеціальної позовної давності, встановивши його тривалістю у 10 років.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи в ході апеляційного провадження у справі знайшли своє підтвердження, виявились обґрунтованими та доведеними наявними у справі доказами відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2015р. у справі №904/1617/15 в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 70 654,52 грн. пені за прострочення сплати сум кредиту за реіод з 24.09.2014р. по 24.02.2015р., з огляду на пропуск передбаченої ч.6 ст.232 ГК України позовної давності, слід визнати безпідставним. Решта рішення господарського суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства України, прийнято за умов повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів та з урахуванням фактичних обставин справи, у зв'язку з чим визначені ст.104 ГПК України підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Зважаючи на результат вирішення спору, відповідно до вимог ст.49 ГПК України, судові витрати у справі, у тому числі, витрати на апеляційне провадження покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.101, 103-105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 27.04.2015р. у справі №904/1617/15 скасувати в частині відмови в позові.

Стягнути з ОСОБА_3 акціонерного товариства "Оветри" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 70 654,52 грн. пені за прострочення сплати сум кредиту за період з 24.09.2014р. по 24.02.2015р.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 акціонерного товариства "Оветри" на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 31 326,26 грн. судового збору та 706,55 грн. судових витрат на апеляційне оскарження.

Видати наказ. Видачу наказу доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у двадцятиденний строк.

Повний текст виготовлений та підписаний 04.09.2015р.

Головуючий суддя І.М. Науменко

Суддя І.О. Вечірко

Суддя В.О. Кузнецов