РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року Справа № 903/442/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Сініцина Л.М. , суддя Гудак А.В.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ на рішення господарського суду Волинської області від 02.07.15р. у справі № 903/442/15 (суддя Пахолюк Валентина Анатоліївна)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до відповідача ОСОБА_4 теплових мереж "Ковельтепло"

про стягнення в сумі 4 024 700 грн. 79 коп.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі Позивач) звернулося в господарський суд Волинської області з позовною заявою (а.с. 3-5) до ОСОБА_4 теплових мереж «Ковельтепло» (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача: 1 404 699 грн. 35 коп. пені, інфляційних втрат в сумі 2 151 745 грн. 63 коп. та 458 255 грн. 81 коп. річних.

Позивачем, 1 липня 2015 року було подано до господарського суду Волинської області копію розрахунку заборгованості з урахуванням укладеного між сторонами договору про організацію взаєморозрахунків (том 1, а.с. 237-241), водночас даний розрахунок судом не прийнято до уваги, оскільки його подано з порушенням вимог статті 22 Господарського процесуального кодексу України, оскільки, Позивачем не додано до даного розрахунку будь-якої заяви (наприклад про зменшення розміру позовних вимог), що унеможливило вчинення судом будь-яких процесуальних дій з цього приводу.

Рішенням господарського суду Волинської області від 2 липня 2015 року (том 1, а.с. 16-21) з підстав, вказаних у цьому рішенні, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (том 1, а.с. 26-29) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Волинської області від 2 липня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю задоволити позовні вимоги та стягнути з Відповідача на користь Позивача 1 404 699 грн. 35 коп. пені, 458 255 грн. 81 коп. річних та 2 161 745 грн. 63 коп. інфляційних втрат.

Апеляційна скарга Позивача мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що договір про організацію взаєморозрахунків не містять положення про розповсюдження його дії на відносини сторін, що склалися до його укладання (зворотня сила), укладений 26 вересня 2014 року, а отже нарахування, що здійснені Позивачем до укладення цього договору, є правомірним.

Ухвалою суду від 28 липня 2015 року (том 2, а.с. 25) апеляційну скаргу Позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 2 вересня 2015 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу Позивача (том 2, а.с. 44-47), в якому з підстав висвітлених в цьому відзиві, заперечує проти доводів зазначених в апеляційній скарзі Позивача та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Позивача.

В.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду, своїм розпорядженням від 2 вересня 2015 року, з підстав вказаних у ньому, вніс зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді, визначив колегію в складі: головуючий суддя Василишин А.Р., судді Гудак А.В., судді Сініциної Л.М..

В судовому засіданні від 2 вересня 2015 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове, котрим задоволити позовні вимоги Позивача в повному обсязі.

У судовому засіданні від 2 вересня 2015 року представник Відповідача заперечив проти апеляційної скарги Позивача, вважає її доводи необґрунтованими, рішення суду першої інстанції - правомірним та законним.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, рішення господарського суду Волинської області від 2 липня 2015 року по справі № 903/442/15 залишити без змін. При цьому, суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/3712-ТЕ-2 (надалі Договір; том 1, а.с. 14- 19).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Позивач зобов'язався передати Відповідачу у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України Позивачем за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Відповідач зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору.

Згідно з пунктом 1.2 Договору, газ, що продається за цим Договором, використовується Відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками.

За умовами пункту 2.1 Договору, Позивач передає у власність Відповідача у період з 1 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року природний газ обсягом до 17 821 тис. куб. м., а Відповідач, в свою чергу, зобовязаний рийняти газ та провести його оплати у визначеному Договором порядку.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.3 Договору: Позивач передає Відповідачу газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній арматурі Відповідача; право власності на газ переходить від Позивача до Відповідача в пунктах приймання-передачі; приймання-передача газу, переданого Позивачем Відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 6.1 Договору сторонами було передбачено, що оплата за газ здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Між тим пунктом 7.2 Договору передбачено, що у випадку невиконання Відповідачем пункту 6.1 Договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити Позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Також пунктом 9.3 Договору визначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у пять років.

Положеннями розділу 11 Договору визначалось, що: договір набуває чинності з дати її підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

29 жовтня 2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору (том 1, а.с. 20), якою було доповнено пункт 6.3 статті 6 «Порядок та умови проведення розрахунків», а саме: у разу сплати боргу по неустойці, інфляційних нарахувань, процентам річних та судового збору, за даним Договором, Відповідач повинен обовязково зазначити це в платіжному дорученні.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання пункту 2.1 Договору Позивач поставив, а Відповідач прийняв природний газ в обсязі на загальну 21 144 334 грн. 11 коп., що підтверджуються належним чином засвідченими копіями актів приймання-передачі природного газу, а саме: актом приймання-передачі від 19 вересня 2013 року у січні 2013 року прийнято природного газу обсягом 3 040, 710 тис.куб.м. на суму 3 980 897 грн. 54 коп.; актом приймання-передачі природного газу від 19 вересня 2013 року у лютому 2013 року прийнято природний газ обсягом 2 371,699 тис.куб.м. на суму 3 105 028 грн. 32 коп.; атом приймання-передачі природного газу від 19 вересня 2013 року у березні 2013 року прийнято природного газу обсягом 2 792,381 тис.куб.м. на суму 3 655 785 грн. 21 коп.; актом приймання-передачі природного газу від 19 вересня 2013 року у квітні 2013 року прийнято природного газу обсягом 1 246,764 тис.куб.м. на суму 1 632 263 грн. 44 коп.; актом приймання-передачі природного газу від 19 вересня 2013 року у травні 2013 року прийнято природного газу обсягом 392,487 тис.куб.м. на суму 513 843 грн. 99 коп.; актом приймання-передачі від 19 вересня 2013 року у червні 2013 року прийнято природного газу обсягом 284,841 тис.куб.м. на суму 372 913 грн. 83 коп.; актом приймання-передачі від 19 вересня 2013 року у липні 2013 року прийнято природного газу обсягом 217,720 тис.куб.м. на суму 285 039 грн. 03 коп.; актом приймання-передачі від 31 серпня 2013 року у серпні 2013 року прийнято природного газу обсягом 256,205 тис.куб.м. на суму 335 423 грн. 59 коп.; актом приймання-передачі від 30 вересня 2013 року у вересні 2013 року прийнято природного газу обсягом 393,310 тис.куб.м. на суму 514 921 грн. 45 коп.; актом приймання-передачі від 31 жовтня 2013 року у жовтні 2013 року прийнято природного газу обсягом 1 164,188 тис.куб.м. на суму 1 524 154 грн. 93 коп.; актом приймання-передачі від 30 листопада 2013 року у листопаді 2013 року прийнято природного газу обсягом 1 638,858 тис.куб.м. на суму 2 145 592 грн. 88 коп.; актом приймання-передачі від 31 грудня 2013 року у грудні 2013 року прийнято природного газу обсягом 2 351,413 тис.куб.м. на суму 3 078 469 грн. 90 коп..

Передача Позивачем природного газу у вказаних обємах та його отримання Відповідачем не заперечується.

Відтак, колегія суду констатує, що в розрізі пункту 6.1 Договору Відповідач повинен був провести розрахунки за поставлений природний газ у такі терміни: за газ, поставлений у січні 2013 року - до 14 лютого 2013 року; за газ, поставлений у лютому 2013 року - до 14 березня 2013 року; за газ, поставлений у березні 2013 року - до 14 квітня 2013 року; за газ, поставлений у квітні 2013 року - до 14 травня 2013 року; за газ, поставлений у жовтні 2013 року - до 14 листопада 2013 року; за газ, поставлений у листопаді 2013 року - до 14 грудня 2013 року; за газ, поставлений у грудні 2013 року - до 14 січня 2014 року.

В звязку із невиконання Відповідачем покладеного на нього обовязку щодо оплати поставленого природного газу, у строки встановлені пунктом 6.1 Договору, Позивач звернувся з позовом в суд про стягнення з Відповідача 1 404 699 грн. 35 коп. пені, 458 255 грн. 81 коп. річних та 2 161 745 грн. 63 коп. інфляційних втрат.

Колегією суддів встановлено, що в даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір купівлі-продажу природного газу предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був.

Згідно статті 692 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу, положення якого застосовуються до договорів поставки.

Відповідно до частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) зобов'язується передати у власність другій стороні (покупцеві) товар, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму після прийняття товару, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару.

В силу дії статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як визначено статтями 525, 526 Цивільного кодексу України: одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається , якщо інше не встановлено договором або законом; зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 530 Цивільного кодексу України: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу дії статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що: порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судова колегія звертає увагу на те, що Відповідач належить до комунальної власності і є основним в місті Ковелі виробником і надавачем послуг по теплопостачанню населенню, бюджетним установам та субєктам підприємницької діяльності.

Відносини, що виникають у звязку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на обєктах у сфері теплопостачання субєктами господарської діяльності незалежно від форми власності, врегульовані Законом України "Про теплопостачання" від 2 червня 2005 року № 2633-IV.

Статтею 8 названого Закону України "Про теплопостачання" визначено, що: державна підтримка у сфері теплопостачання надається відповідно до обсягів коштів, передбачених Законом про Державний бюджет України та місцевими бюджетами на відповідний рік, а також коштів на проведення науково-дослідних робіт з удосконалення систем теплопостачання та енергозбереження.

Стаття 20 Закону України "Про теплопостачання" встановлює загальні засади формування тарифів на теплову енергію, згідно з якою тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється субєктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.

Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для субєктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Тарифи повинні враховувати повну собівартість теплової енергії і забезпечувати рівень рентабельності не нижче граничного рівня рентабельності, встановленого Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

У разі якщо тимчасово тариф на теплову енергію встановлено нижче її собівартості з урахуванням граничного рівня рентабельності, то орган, яким установлено цей тариф, повинен передбачити механізми компенсації цієї різниці в порядку, встановленому законодавством.

З огляду на що, колегія суддів констатує, що механізмом компенсації є субвенція з Державного бюджету України спрямована на відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію, яка постачається населенню.

Колегією суддів встановлено, що заборгованість Відповідача за Договором виникла як різниця в тарифах на теплову енергію, що постачалася населенню, внаслідок невідповідності фактичної вартості теплової енергії тарифам, затвердженим відповідним органом місцевого самоврядування, про що свідчить витяг з протоколу № 2 засідання територіальної комісії з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу області від 19 березня 2014 року (том 1, а.с. 79-81).

29 січня 2014 року постановою Кабінету Міністрів України № 30 було затверджено Порядок та умови надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Пунктом 4 визначеного Порядку передбачено, що підставою для проведення розрахунків з погашення заборгованості є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію населенню або надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України 26 вересня 2014 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Волинській області, Департаментом фінансів Волинської облдержадміністрації, Фінансовим управлінням виконавчого комітету Ковельської міської ради, Відповідачем та Національною акціонерною компанією «Нафтобаз України» було укладено договір № 429/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»; надалі Договір про організацію взаєморозрахунку; том 1, а.с. 76-78).

Дослідивши Договір про організацію взаєморозрахунку, колегія суду констатує, що Розділом 1 Договору від 26 вересня 2014 року закріплено, що предметом договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» і Порядку та умов надання у 2014 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 року № 30.

Пунктом 4 Договору про організацію взаєморозрахунку визначено, що:

"Сторона перша перераховує на рахунок сторони другої кошти у сумі 12 956 334 грн. 11 коп. для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню.

Сторона друга перераховує на рахунок сторони третьої кошти у сумі 12 956 334 грн. 11 коп. для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню.

Сторона третя перераховує на рахунок сторони четвертої кошти у сумі 12 956 334 грн. 11 коп. для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню.

Сторона четверта (Відповідач) перераховує на рахунок сторони останньої (Позивача) кошти в сумі 12 956 334 грн. 11 коп., у тому числі ПДВ 2 159 389 грн. 02 коп., для погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2013 рік згідно з Договором.

Сторона остання перераховує кошти для погашення та обслуговування запозичень, залучених під державні гарантії, сплату податкових зобовязань і проведення розрахунків з постачальником імпортованого природного газу".

Як закріплено підпунктом 2 пункту 10 Договору про організацію взаєморозрахунку, з метою виконання договору сторони зобовязалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до Договору та перераховувати кошти наступній стороні.

Також, колегія суду звертає увагу, що пунктом 15 Договору про організацію взаєморозрахунку визначено, що сторони засвідчують, що після виконання договору, вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета Договору.

Окрім того, сторони у графі платіжного доручення "Призначення платежу" додатково зазначають "пункт 24 статті 14 та пункт 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", дату і номер Договору.

14 жовтня 2014 року на виконання умов Договору про організацію взаєморозрахунків, коштів в розмірі 12 956 334 грн. 11 коп. були перераховані з рахунку Відповідача на рахунок Позивача згідно платіжного доручення № 4 від 29 вересня 2014 року в якості оплати за спожитий природний газ, отриманий за Договором (том 1, а.с. 82). У графі "Призначення платежу" платіжного доручення платником зазначено "дог. № 13/3712-ТЕ-2 від 28.12.2012р. за 2013; п. 24 ст.14, п. 2 ст. 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" ПКМУ 29.01.14 № 30; дог. № 429/30 від 26.09.2014р., в т.ч. ПДВ 2 159 389,02 грн."

Між тим, колегія суддів звертає увагу, що даною сумою було погашено заборгованість Відповідача перед Позивачем в повному обсязі, при цьому Відповідачем не здійснювалося будь-яких оплат поза даним Договором про організацію взаєморозрахунків, так як і не здійснювалося самостійно погашення заборгованості проміжними проплатами.

Колегія суду зауважує, що зазначена вище у даній судовій постанові оплата на загальну суму 12 956 334 грн. 11 коп. здійснена Відповідачем до звернення Позивача з позовом до суду 20 квітня 2015 року, з огляду на що вбачається, що на день звернення Позивача з позовом до суду, заборгованість Відповідача перед Позивачем відсутня.

Колегія суду дослідивши всі обставини справи, в контексті умов укладеного Договору № 429/30 від 26 вересня 2014 року та проведення оплати суми основного боргу, з врахуванням практики Верховного Суду України (що склалася з приводу регулювання відносин по Договору купівлі-продажу природного газу в разі укладенні договорів про проведення взаєморозрахунків) зазначає, що укладенням даного договору про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію від 26 вересня 2014 року - сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до Договору.

Як уже було встановлено вище у даній судовій постанові платіжним дорученням від 29 вересня 2014 року Відповідачем було здійснено оплату за поставлений природний газ згідно Договору на суму 12 956 334 грн. 11 коп. (том 1, а.с. 82) із призначенням платежу «за спожитий природний газ за 2014 рік згідно з договором від 28 грудня 2012 року № 13/3712-ТЕ-2 в т.ч. ПДВ 2159389,02», тобто дану оплату здійснено у порядку та строки, передбачені у Договорі про організацію взаєморозрахунків, з посиланням на нього у призначенні платежу.

Крім того, даним Договором (пунктом 15) сторони засвідчили, що після виконання договору, вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Відтак, для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків, які діяли на момент розгляду справи і відповідно до пункту 17 яких сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета Договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року у справах № 5011-1/1043-2012-42/528-2012 та № 5011-35/1533-2012-19/522-2012.

Згідно з частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України: висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, прийнятій за результатом розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновок суду щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права; суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на усе вищеописане в площинні доказів, наявних в матеріалах справи, колегія суддів не вбачає процесуальних та нормативно обгрунтованих підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України у даних категоріях спору.

Враховуючи усе зазначене вище в аспекті існування практики Верховного Суду України та вказівки щодо врахування висновку, висвітленого у рішеннях Верховного Суду України, колегія суду відхиляє твердження Позивача стосовно того, що Договір про організацію взаєморозрахунків не містять положень про розповсюдження його дії на відносини сторін, що склалися до його укладення, а тому нарахування здійснені до укладення таких договорів є правомірними, адже пунктом 15 чітко визначено, що після виконання договору, сторони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета Договору, і, крім того, для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків, які діяли саме на момент розгляду справи.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що Відповідачем було вжито усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання грошового зобовязання в частині погашення заборгованості перед Відповідачем за спожитий у відповідності до Договору впродовж 2013 року природний газ, яка виникла внаслідок невідповідності фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

З врахуванням вищеописаного в даній судовій постанові в площині того, що розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені договорами про організацію взаєморозрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію від 26 вересня 2014 року № 429/30 , колегія суду констатує, що правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 1 404 699 грн. 35 коп., 458 255 грн. 81 коп. річних та 2 161 745 грн. 63 коп. інфляційних втрат відсутні, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

За змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що Позивачем зроблено не було.

Отже, підсумовуючи усе вищевисвітлене, Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що доводи апелянта, висвітлені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не спростовують правову позицію Верховного Суду України (при розгляді справ щодо стягнення штрафних санкцій за договором купівлі-продажу природного газу у разі укладення відповідного договору про організацію взаєморозрахунків).

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Волинської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача та апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 02 липня 2015 року в справі № 903/442/15 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 903/442/15 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Гудак А.В.