РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2015 р. Справа № 906/635/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуюча суддя Сініцина Л.М.

судді Бучинська Г.Б.

Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Полюхович О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_2 від 06.07.2015 р. на рішення господарського суду Житомирської області від 23.06.15 р. у справі № 906/635/15

за позовом ОСОБА_2, м. Житомир

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове", м. Житомир

про стягнення 323 293,00 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 23.06.2015 р. у справі № 906/635/15 (суддя Вельмакіна Т.М.) частково задоволено позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" про стягнення 323 293,00 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача 94 261,19 грн. інфляційних, 6 661,98 грн. 3 % річних; відмовлено у стягненні 190 808,81 грн. інфляційних та 117,02 грн. 3 % річних; стягнуто з відповідача в дохід Державного бюджету 2 018,46 грн. судового збору. При прийнятті рішення суд виходив з того, що до значного завищення позивачем розміру інфляційних втрат призвело застосування сукупного індексу інфляції, розрахованого за період з квітня 2004 року по березень 2015 року, у той час як слід було застосовувати індекс інфляції, який діяв у період, за який здійснювалися нарахування.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою від 06.07.2015 р., в якій просила задовольнити її позовні вимоги в повній сумі; рішення господарського суду Житомирської області від 23.06.2015 р. у справі № 906/635/15 скасувати, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом некоректно досліджені докази та обставини справи, преюдиціальність, математичні розрахунки, не висловлені свої погляди на суть справи, а рішення взагалі не оголошене. Борг відповідачем не погашався, станом на травень 2014 р. існував в сумі 702 939 грн., в т.ч. 679 999 грн. (268 920 + 390 660 + 20 419); 22 940 грн. - борг з урахуванням індексу інфляції та борг з трьохвідсоткових нарахувань. Несплачений борг на дату позову знецінився. Як спосіб захисту майнового права та інтересу, що полягає в відшкодуванні матеріальних втрат від інфляції здійснювались інфляційні нарахування на суми неповернутого боргу, виходячи, зокрема, з правової позиції ВГСУ, викладеної в постанові пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14, пункті 3. Саме таким порядком здійснені розрахунки спочатку величини боргу з врахуванням його інфляції та часткового погашення, а далі сум інфляційних нарахувань в ньому. Зауваження суду щодо розрахунку свідчить про некоректне дослідження обставин справи. Відповідач посилається на неправильність розрахунку позивача, заперечує позов в повному розмірі, а свого розрахунку не надає. Суд не з'ясував обставини пов'язані з правильністю здійснення розрахунку, не здійснив в повній мірі оцінку доказів на яких грунтується цей розрахунок та не скористався правом зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок суми інфляційних нарахувань до стягнення. Вважає неправомірною позицію суду щодо погашення в вибірковому, пріоритетному порядку суми первісного боргу з частки майна, ігноруючи погашення боргу з інфляційних нарахувань на цю частку та не виконання одночасного погашення в пропорційному співвідношенні. Нарахування судом інфляційних в заниженій сумі 94 261 грн., відсутність розрахунку та пояснень щодо порядку нарахування, при умові порушення черговості платежів, виходячи з позиції суду - першочергового погашення боргу по майну, не тільки не вирішує спору по суті, а ускладнює його та створює обставини що унеможливлюють виконання вимог статті 625 ЦК України за умови, якщо судом інфляційні нараховуються на суму "первісного боргу", а не на суму грошового зобов'язання, а боржником буде погашений тільки цей "первісний борг". Відпаде можливість стимулювати боржника до повного погашення грошового зобов'язання, яке постійно знецінюється починаючи від 2004 року - дати його виникнення. Судом занижені інфляційні нарахування (замість 285 070 грн. призначено 94 261 грн.) без пояснень виконання розрахунку

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Замкове" у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу на рішення господарського суду Житомирської області від 23.06.15 р. у справі № 906/635/15 залишити без задоволення, посилаючись на те, що при розгляді справи суд вірно дійшов до рішення про часткову відмову у задоволенні позову вказуючи на неправильне застосування позивачем сукупного індексу інфляції, розрахованого за період з квітня 2004 року по березень 2015 року, що призвело до значного завищення позивачем розміру інфляційних. Посилання позивача, на невірне застосування норм матеріального права, випливають виключно з індивідуального тлумачення норм права і вибіркового його застосування. Рішеннями судів трьох інстанцій за позовами ОСОБА_2 до ТзОВ "Замкове" встановленні факти, визначена правова позиція і надано правове обґрунтування у частині відмови позивачу у задоволені позову. Аналогічну помилку у розрахунках інфляційних втрат, позивач допустила при подачі позову в 2014 році у справі 906/706/14. На невірність таких розрахунків вказали суди апеляційної і касаційної інстанцій у рішеннях від 11.11.2014 р. та 30.03.2015 р. Визначена судом сума інфляційних відповідає дійсному розміру. Індекс інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Суд дійшов до висновку про присудження інфляційних втрат у розмірі, якій підтверджується наданими розрахунками і відповідає дійсності. Жодним діючим нормативним актом не передбачено можливість нарахування інфляційних втрат на вже нараховані інфляційні втрати за попередній період, а тому вимоги позивача не можуть бути задоволенні у заявленому нею розмірі, так як це не відповідає законодавству. ТзОВ "Замкове" добровільно сплатило основну частину боргу в сумі 276 280 грн, а загалом 312 137,15 грн. на момент подачі позову і продовжує погашати свій борг перед позивачем. Витрати які відносяться до 1-ї та 2-ї групи черговості відповідно до статті 534 ЦК України у вказаній ситуації відсутні, а тому до стягнення в першу чергу підлягає основний борг, а саме 268 920 грн.

Сторони явку представників у судове засідання не забезпечили, причини неявки представників апеляційному суду не повідомили, хоча і позивач і відповідач були належним чином повідомлені про день і час розгляду апеляційної скарги (а.с.158-159).

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників сторін.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу; перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 25.12.2013 р. у справі № 2/739 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" про стягнення вартості частки в майні товариства та частини прибутку, про спонукання до укладення угоди про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства від 27.03.2007 р., позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" на користь ОСОБА_2 268 920,00 грн. вартості частки в майні товариства, 390 660,00 грн. інфляційних втрат за період з квітня 2004 року по вересень 2013 року та 7 360,00 грн. витрат на оплату експертизи; відмовлено в позові в частині вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів та в частині вимоги про спонукання до укладення угоди (а.с.107-111).

Даним рішенням було встановлено, що зобов'язання сплатити позивачу вартість її частки в майні товариства в сумі 268 920 грн. виникло з 19.03.2003 р. та мало бути виконаним не пізніше 18.03.2004 р. Починаючи з 19.03.2004 р. зобов'язання є простроченим.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.02.2014 р. рішення господарського суду Житомирської області від 25.12.2013 р. у справі № 2/739 залишено без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" - без задоволення (а.с.112-115).

Постановою Вищого господарського суду України від 28.04.2014 р. касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" у справі № 2/739 залишено без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 25.12.2013 р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.02.2014 р. у справі 2/739 - без змін (а.с.116-118).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.08.2014 р. у справі № 906/706/14 частково задоволено позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" про стягнення 203967,00 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача 60 110,42 грн. 3 % річних та 50 082,66 грн. інфляційних втрат; в решті позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.11.2014 р. рішення господарського суду Житомирської області від 21.08.2014 р. у справі № 906/706/14 в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 50 082,66 грн., 3 % річних в сумі 60 110,42 грн. та судових витрат змінено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" на користь ОСОБА_2 22 939,80 грн. 3 % річних та 20 419,36 грн. інфляційних втрат, всього: 43 350,16 грн.; в решті позову відмовлено (а.с.41-44).

Даною постановою суду стягнуто 3 % річних за період з 27.05.2011 р. по 27.05.2014 р., а інфляційні втрати за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року (а.с.43).

Постановою Вищого господарського суду України від 30.03.2015 р. касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.11.2014 р. у справі № 906/706/14 - без змін (а.с.45-49).

28.04.2015 р. ОСОБА_2 звернулася до господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Замкове" про стягнення 316 523 грн. інфляційних нарахувань та 6 770 грн. 3 % річних, всього: 323 293 грн. (а.с.3-4).

Клопотанням від 05.06.2015 р. ОСОБА_2 просила змінити суму позову на 291 849 грн., в тому числі 285 070 грн. - інфляційні втрати, 779 грн. - 3 % річних (а.с.73-76).

Судом першої інстанції дане клопотання розцінено як заява про зменшення позовних вимог та правомірно прийнято до розгляду.

Відповідно до статті 54 Закону України "Про господарські товариства" при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді, у строк до 12 місяців з дня виходу.

З моменту подання учасником товариства заяви про вихід зі складу останнього з виплатою належної такому учасникові частки вартості майна у товариства настає обов'язок сплатити відповідну суму у строки, визначені згаданою нормою Закону України "Про господарські товариства", а невиконання цього обов'язку тягне наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України (пункт 5.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Аналогічну правову позицію стосовно права учасника господарського товариства, який вийшов зі складу останнього вимагати сплати вартості майна з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми на підставі статті 625 Цивільного Кодексу України викладено у постанові Верховного Суду України від 12.12.2011 р. у справі № 14/214(10).

Абзацом 2 пункту 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Згідно абзацу 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Абзацами 1, 3 пункту 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", із змінами та доповненнями, визначено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Як вбачається з вищенаведених судових актів, позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення інфляційних втрат за період з квітня 2004 року по квітень 2014 року і річних за період з 19.03.2004 р. по 27.05.2014 р. задоволено частково; 3 % річних стягнуто за період з 27.05.2011 р. до 27.05.2014 р., а інфляційні втрати за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року. У стягненні річних за період з 19.03.2004 р. по 26.05.2011 р. відмовлено, у зв'язку зі спливом строку позовної давності в цій частині, крім того у стягненні річних та інфляційних відмовлено і у зв'язку з безпідставним їх нарахуванням на суму невиконаного грошового зобов'язання з урахуванням індексу інфляції за період з квітня 2004 року (а.с.41-44).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (ЦК України) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки з наявних у справі доказів, зокрема, матеріалів виконавчого провадження № 42482246, яке перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Житомирського МУЮ, вбачається, що на дату звернення позивача до суду грошове зобов'язання у повному обсязі не виконано, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача інфляційні та 3 % річних за час прострочення.

З розрахунків позивача вбачається, що втрати від інфляції нараховані ним за період з травня 2014 року по березень 2015 року в розмірі 285 070 грн., а 3 % річних - за період з 27.05.2014 р. по 31.03.2015 р. в розмірі 6 779 грн. з врахуванням клопотання про зменшення суми позову (а.с.7-8, 75-76).

Оскільки попередніми рішеннями у справах № 2/739 та № 906/706/14, які набрали законної сили, 3 % річних стягнуто до 27.05.2014 р., а інфляційні втрати по квітень 2014 року, визначений позивачем період нарахування заявлених до стягнення сум є правомірним та обґрунтованим.

Однак, позивачем неправильно визначено суму, на яку ним нараховано 3 % річних та інфляційні втрати.

Згідно статті 43 Закону України "Про виконавче провадження" розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника) здійснюється у такому порядку: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми; 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені державним виконавцем відповідно до вимог цього Закону. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється по мірі їх стягнення. Сума, що залишилася після сплати штрафів, повертається боржнику.

Статтею 534 ЦК України визначено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Згідно листів Богунського ВДВС Житомирського МУЮ № 10705/5 від 23.04.2015 р. і № 12384/5 від 18.05.2015 р. та матеріалів виконавчого провадження, за зведеним виконавчим провадженням № 42482246 на виконання наказу № 2/739 від 20.02.2014 р. станом на 01.04.2015 р. було стягнуто кошти в загальній сумі 276 149,95 грн., з яких останнє надходження коштів відбулося на депозитний рахунок відділу ДВС 27.03.2015 р., які 06.04.015 перераховано на банківський рахунок (а.с.15, 24-25,81-97).

Довідкою філії Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в м. Житомирі № 52-11/456 від 08.04.2015 р. стверджується, що кошти на рахунок Богунського ВДВС на ім'я ОСОБА_2, стягнуті з боржника ТзОВ "Замкове", зараховані на відповідний рахунок, а саме: список № 16 від 06.05.2014 р. в сумі 116,36 грн., дата зарахування коштів - 19.05.2014 р.; список № 23 від 24.06.2014 р. в сумі 5 903,36 грн., дата зарахування коштів - 03.07.2014 р.; список № 44 від 05.11.2014 р. в сумі 13 022,64 грн., дата зарахування коштів - 24.11.2014 р.; список № 7 від 04.03.2015 р. в сумі 12 634,86 грн., дата зарахування коштів - 10.03.2015 р. (а.с.16).

Відповідно до довідки Філії ПАТ "Державний імпортно-експортний банк України" № 52-11/498 від 17.04.2015 р. кошти в сумі 244 472,73 грн. стягнуті з боржника ТзОВ "Замкове" на рахунок Богунського ВДВС на ім'я ОСОБА_2, були зараховані 08.04.2015 р. на відповідний рахунок згідно списку № 10 від 06.04.2015 р. (а.с.102).

Враховуючи норми зазначеного вище чинного законодавства та виходячи із суми, яка була стягнута виконавчою службою з відповідача на користь позивача, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що стягнуті кошти слід зарахувати в погашення витрат по оплаті експертизи в сумі 7 360,00 грн. та частково - основного боргу в сумі 268 920,00 грн. Інфляційні втрати і 3 % річних, виходячи з аналізу практики застосування статті 625 ЦК України, мають погашатися після погашення суми основного боргу, оскільки дані категірії не підпадають під визначення, які передбачені пунктами 1, 2 статті 534 ЦК України.

На підставі вищенаведеного, враховуючи наявні матеріали справи, перевіривши розрахунки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення 3 % річних в сумі 6 661,98 грн. за період з 27.05.2014 р. по 31.05.2015 р. (а.с.168). У стягненні 3 % річних в сумі 117,02 грн. (6 779-6 661,98=117,02) слід відмовити.

Також, правомірно нараховано інфляційні втрати в сумі 94 261,19 грн. за період з травня 2014 року по березень 2015 року (а.с.169). У стягненні інфляційних втрат в сумі 190 808,81 грн. 1,19=190 808,81) слід відмовити.

Значне завищення позивачем розміру інфляційних втрат пов'язано із застосуванням ним сукупного індексу інфляції, розрахованого за період з квітня 2004 року по березень 2015 року, у той час, як слід було застосовувати індекс інфляції, який діяв у період, за який здійснювалися нарахування.

Так, згідно Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак, позивач здійснює нарахування інфляційних та річних на вартість частки в майні, яка залишилася несплаченою у спірному періоді, про що свідчить проведений позивачем розрахунок визначення пропорційного співвідношення частки в майні та інфляційних до загальної суми невиконаного зобов'язання при його частковому виконанні.

Відповідно до частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, місцевим господарським судом, правомірно прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не відповідають нормам законодавства, що регулюють дані правовідносини, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Доводи апелянта щодо того, що судом не враховано норми статті 44 ЗУ "Про виконавче провадження", спростовуються тим, що вказана норма містить визначення черговості між кількома стягувачами.

Рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним дослідженням усіх обставин справи, висновки суду відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на нормах чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення, якщо рішення є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 23.06.2015 р. у справі № 906/635/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_2 від 06.07.2015 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуюча суддя Л.М. Сініцина

Судді Г.Б. Бучинська

І.В. Розізнана