ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" вересня 2015 р. Справа № 922/2355/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Бондаренко В.П.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Шоха С.М., за довіреністю від 18.08.2015р. №86;

відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Руновщина", м. Харків (вх. №3562Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015р.

у справі № 922/2355/15

за позовом ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ", м. Київ

до відповідача ТОВ "Руновщина", м. Харків

про стягнення 85270,10 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 02.06.2015р. у справі №922/2355/15 (суддя Хотенець П.В.) позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РУНОВЩИНА" на користь Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-13ю/2013/2-1 від 06 березня 2013 року в розмірі 1189680,31 грн., з яких 391774,79 грн. заборгованості за кредитом, 36565,73 грн. заборгованість за процентами, 3636,12 грн. пеня за несвоєчасну сплату процентів, 82154,64 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2843,92 грн. 3% річних від простроченої суми процентів, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, 32260,19 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, 23219,56 грн. індексу інфляції за час прострочки по сплаті процентів, 317138,36 грн. індексу інфляції за час прострочки по сплаті, 300000,00 грн. штрафу за прострочку по сплаті процентів та 23793,61 грн. судового збору. Оскаржуване рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем свої зобов'язання по кредитному договору виконано належним чином, проте відповідачем в порушення умов кредитного договору не погашено основну суму заборгованості.

ТОВ "Руновщина", м. Харків з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015р. у справі № 922/2355/15 в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату процентів, 82154,64 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 300000 грн. штрафу за прострочку по сплаті процентів; прийняти нове рішення, яким в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача 300000 грн. штрафу за прострочку по сплаті процентів та розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що місцевим господарським судом в порушення приписів статей 32,33,34,43,82 ГПК України неправомірно стягнуто з відповідача 300000,00 грн. штрафу, а також не вказано за порушення якого саме підпункту пункту 3.3 договору до відповідача застосовано штрафні санкції у розмірі 300000,00 грн.

Крім того, в обґрунтування своєї правової позиції посилаючись на тяжкий матеріальний стан та те, що відповідач є сільськогосподарським підприємством, яке відіграє значну роль у забезпеченні продовольчої безпеки населення, просить зменшити розмір пені за несвоєчасну сплату процентів та розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту.

Автоматизованою системою документообігу Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу (справу) призначено для розгляду судді-доповідачу Терещенко О.І.

Розпорядженням секретаря судової палати №1 Харківського апеляційного господарського суду від 03.07.2015р. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І., суддя Россолов В.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 03.07.2015р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І., суддя Россолов В.В.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 21.07.2015р.

Розпорядженням секретаря судової палати №1 Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2015р., у зв'язку з відпусткою судді Россолова В.В., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І., суддя Бондаренко В.П.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

21.07.2015р. на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з перебуванням представника в іншому судовому засіданні. (вх.№10882).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.07.2015р. розгляд справи відкладено на 29.07.2015р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представників позивача та відповідача.

22.07.2015р. на адресу суду від господарського суду Харківської області надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу з додатками, в якому він проти задоволення апеляційної скарги заперечує та просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін (вх.№10990).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 29.07.2015р. розгляд справи відкладено на 01.09.2015р., зобов'язано сторони у справі надати суду апеляційної інстанції письмові пояснення в обґрунтування своїх правових позицій та розрахунки.

20.08.2015р. на виконання ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 29.07.2015р., на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення з розрахунками. (вх.№12150).

27.08.2015р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку її розгляду на 15 днів, у зв'язку з перебуванням представника у щорічній відпустці. (вх.№12381).

Дане клопотання відхиляється колегією суддів у зв'язку з тим, що відповідач не надав доказів неможливості забезпечення участі іншого представника у призначеному судовому засіданні.

У судове засідання 01.09.2015р. з'явився представник позивача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №253. (т.2, а.с. 78)

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 березня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" (кредитором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РУНОВЩИНА" (позичальником) було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-13ю/2013/2-1.

Пунктом 1.1.1 кредитного договору передбачено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 28,00 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку 1, що є невід'ємною частиною кредитного договору, в межах максимального ліміту заборгованості до 1000000,00 грн., з графіком змін максимального ліміту заборгованості згідно підпункту 1.1.1.1. та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 31 грудня 2013 року.

Відповідно до договору про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-13ю/2013/2-1 від 06 березня 2013 року, який укладено 26 липня 2013 року, змінено розмір процентів на 24,00 проценти річних за користування кредитом.

Згідно пункту 2.6. кредитного договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно до 5 числа місяця, наступного за місяцем, за який нараховані проценти, на рахунок Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ", а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній мірі.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивач вчасно та у повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надав кредит, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

Відповідно до пункту 4.2. кредитного договору, у разі прострочення позичальником строків сплати процентів та комісій, визначених цим договором та тарифами, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених пунктами 1.1.1., 2.4., 2.14.3., 3.2.5., 4.4., 5.4. цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% в національній валюті України, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язань за цим договором.

Пунктом 3.3.5. кредитного договору сторони погодили, що позичальник зобов'язаний сплачувати кредитору проценти та комісії передбачені пунктом 1.1.1. цього договору, в порядку визначеному пунктами 2.6., 2.8., 2.9., 2.13. цього договору та тарифами.

Місцевим господарським судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "РУНОВЩИНА" не погашено основну суму заборгованості, а тому позивачем нараховані проценти за користування кредитом, 3% річних від простроченої суми та індекс інфляції згідно статті 625 Цивільного кодексу України за період з 23 жовтня 2014 року по 31 квітня 2015 року (включно).

Згідно пункту 4.3. кредитного договору, у разі порушення позичальником вимог пунктів 3.3.2. - 3.3.17. цього договору позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5% від суми кредиту, визначеного пунктом 1.1. цього договору за кожний випадок.

Станом на 14 травня 2015 року загальна заборгованість відповідача перед позивачем за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-13ю/2013/2-1 від 06 березня 2013 року становить 1189680,31 грн., з яких 391774,79 грн. заборгованості за кредитом, 36565,73 грн. заборгованість за процентами, 3636,12 грн. пеня за несвоєчасну сплату процентів, 82154,64 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2843,92 грн. 3% річних від простроченої суми процентів, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, 32260,19 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, 23219,56 грн. індексу інфляції за час прострочки по сплаті процентів, 317138,36 грн. індексу інфляції за час прострочки по сплаті та 300000,00 грн. штрафу за прострочку по сплаті процентів.

Зазначене вище стало підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду Харківської області в якому останній, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-13ю/2013/2-1 від 06 березня 2013 року в розмірі 1189680,31 грн., з яких 391774,79 грн. заборгованості за кредитом, 36565,73 грн. заборгованість за процентами, 3636,12 грн. пеня за несвоєчасну сплату процентів, 82154,64 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2843,92 грн. 3% річних від простроченої суми процентів, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, 32260,19 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, 23219,56 грн. індексу інфляції за час прострочки по сплаті процентів, 317138,36 грн. індексу інфляції за час прострочки по сплаті та 300000,00 грн. штрафу за прострочку по сплаті процентів.

02.06.2015р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами статті 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пункту 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Пунктом 1 частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 1050 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Згідно частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України)

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено, що позивачем свої зобов'язання по кредитному договору виконано належним чином та у повному обсязі, проте відповідачем суми основної заборгованості погашено не було.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "РУНОВЩИНА" за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-13ю/2013/2-1 від 06 березня 2013 року 1189680,31 грн., з яких 391774,79 грн. заборгованості за кредитом, 36565,73 грн. заборгованість за процентами, 3636,12 грн. пеня за несвоєчасну сплату процентів, 82154,64 грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 2843,92 грн. 3% річних від простроченої суми процентів, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, 32260,19 грн. 3% річних від простроченої суми кредиту, згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, 23219,56 грн. індексу інфляції за час прострочки по сплаті процентів, 317138,36 грн. індексу інфляції за час прострочки по сплаті та 300000,00 грн. штрафу за прострочку по сплаті процентів.

Доводи апелянта про неправомірне нарахування місцевим господарським судом 300000,00 грн. штрафу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вже було зазначено вище, п. 3.3.5 кредитного договору сторони погодили, що позичальник зобов'язаний сплачувати кредитору проценти та комісії передбачені пунктом 1.1.1. цього договору, в порядку визначеному пунктами 2.6., 2.8., 2.9., 2.13. цього договору та тарифами.

Крім того, пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2-3.3.17 позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5% від суми кредиту, визначеного п.1.1 цього договору, за кожний випадок.

А отже, стягнення штрафу у разі неналежного виконання зобов'язання передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що господарський суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення дійшов правомірних висновків про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом за період з січня 2015 року по травень 2015 року.

Щодо доводів апелянта про неможливість одночасного застосування пені та штрафу до учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання, колегія суддів вважає їх непереконливими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки чинне законодавство України допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.05.2011р. №42/252, в постанові Вищого господарського суду України від 12.06.2012р. у справі 306/5026/1052/2011).

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі просить зменшити розмір пені за несвоєчасну сплату процентів та розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлене замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів або на відсутність вини (п.1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Отже, відсутність у відповідача необхідних коштів, в тому числі у зв'язку з скрутним фінансовим становищем, не є надзвичайними чи невідворотними обставинами та не звільняють відповідача від відповідальності у відповідності до частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 218 Господарського кодексу України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано до суду апеляційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження винятковості обставин, які б унеможливили своєчасне виконання зобов'язання за укладеним договором та які б свідчили про поважність причин невиконання зобов'язання (надзвичайні і невідворотні обставини).

Також, позивач є таким само господарюючим суб'єктом як і відповідач та несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру пені за несвоєчасну сплату процентів та розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського суду.

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Натомість, доводи, викладені у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними доказами та матеріалами справи.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Руновщина", м. Харків слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Руновщина", м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015р. у справі №922/2355/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 03.09.2015р.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Бондаренко В.П.