КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2015 р. Справа№ 910/3954/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Гричаненко О.М. - представник;

Від відповідача: Сова Н.В. - представник;

Від третьої особи: Фурман Р.В. - представник.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Фірма „Альфа ЛТД"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015

у справі № 910/3954/15-г (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Фірма „Альфа ЛТД"

до Публічного акціонерного товариства „Банк Форум"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання зобов'язання припиненим,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Фірма „Альфа ЛТД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства „Банк Форум", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання зобов'язання припиненим.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Фірма „Альфа ЛТД" у справі №910/3954/15-г передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Отрюха Б.В, суддів Михальської Ю.Б. та Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Фірма „Альфа ЛТД" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 14.07.2015.

13.07.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який колегією суддів був оглянутий та долучений до матеріалів справи.

Представником позивача та представником відповідача в судовому засіданні 14.07.2015 подано клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 задоволено клопотання представників позивача та відповідача, продовжено строк розгляду спору, розгляд справи № 910/3954/15-г відкладено на 03.09.2015.

02.09.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

03.09.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

В судовому засіданні 03.09.2015 учасники надали свої пояснення по справі, також від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення в яких зазначив що 16.07.2015 прийнято Закон України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку" № 629-VIII та просив застосувати вказаний Закон під час розгляду справи та врахувати вказані норми права які доповнюють апеляційну скаргу.

Представники відповідача та третьої особи заперечували проти поданих пояснень.

Заслухавши думку учасників та врахувавши те що вказаний Закон вступив в законну силу після винесення оскаржуваного рішення судом першої інстанції, колегія суддів зазначає , що він не може вплинути на перегляд рішення суду перегляд рішення суду першої інстанції, яке прийнято до вступу в силу цього Закону.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши думку сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.04.2011 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 0007/11/21-KLI та іпотечний договір № 0007-Z.

08.04.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір банківського рахунку № 02/72100/03.

Відповідно до п.1.1 Банк відкриває клієнту поточний/і рахунок/ки у національній та/або іноземній валюті, та/або банківських металах (далі-рахунок) та здійснює його розрахунково касове обслуговування.

За вищевказаним кредитним договором у позивача перед відповідачем була наявна заборгованість у розмірі 158 491,80 грн., при цьому на рахунку позивача № 9700, який було відкрито на виконання умов договору банківського рахунку № 02/72100/03 від 08.04.2014 обліковувалась сума коштів у розмірі 158 600,43 грн.

За умовами п.1.4 кредитного договору, кредитні кошти надаються строком до 05.04.2014.

Матеріали справи містять листи позивача, адресовані банку, якими він просив погодити строки погашення кредитного договору.

Листом від 01.04.2014 № 99 позивач просив надати підтвердження платіжного доручення № 90 від 18.03.2014 на суму 154 000,00 грн. з причиною відмови.

17.04.2014 позивач звернувся з претензією за № 109 в якій вимагав розглянути вищезазначене питання, щодо можливості врегулювання питання мирним шляхом з приводу перерахованих, але не зарахованих коштів в розмірі 154 000,00 грн. негайно.

Як вбачається з матеріалів справи позивач, направив на адресу відповідача заяву № 283 від 31.10.2014, в якій повідомив відповідача про те що оскільки умовами Кредитного договору і договором банківського рахунку передбачено виконання (договірне списання), тобто згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання є виконаним. Так як позивач став боржником і кредитором в одній особі, а тому зобов'язання припинено з підстав поєднання боржника та кредитора в одній особі згідно ст 606 ЦК України, оскільки на сьогоднішній день в одній особі, а саме відповідачеві, поєднано боржника, щодо вимог за грошовими коштами на рахунках (за даними банку), та кредитора-по кредитному договору. Зобовязання в межах суми заборгованості 158 491,8 грн. припинено, як виконання зобов'язання за Кредитним договором. За залишком коштів відповідач є боржником.

Відповідач відмовився визнати припиненими зобов'язання позивача за кредитним договором, внаслідок чого позивач подав на розгляд суду позов, в якому просив суд визнати припиненим зобов'язання за кредитним договором № 0007/11/21-KLI від 08.04.2011, визнати відсутнім у відповідача права на стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та визнати припиненими зобов'язання за іпотечним договором № 0007-Z від 08.04.2011р.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 14.03.2014 № 14 „Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації" у Публічного акціонерного товариства ,,Банк Форум" запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 14.03.2014 по 13.06.2014.

Крім того, рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.06.2014 № 49 ,,Про початок ліквідації ПАТ ,,Банк Форум" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію" на підставі Постанови Правління Національного банку України від 13.06.2014 № 355 ,,Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства ,,Банк ,,Форум" вирішено розпочати ліквідацію публічного акціонерного товариства ,,Банк Форум" відповідно до плану врегулювання з 16 .06.2014.

Тобто, станом на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація, а на момент вирішення спору - відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін ,,вкладник" вживається у значені ,,фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

А тому, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, указаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вищезазначене, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Тому, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача під часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на зарахування зустрічних вимог позивача шляхом погашення кредитної заборгованості.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Тому, враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача переказати грошові кошти за платіжним дорученням № 90 від 18.03.2014 не підлягають задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" такого способу задоволення вимог кредиторів як перерахування грошових коштів, які містяться на рахунку кредитора в рахунок погашення його зобов'язань по кредитному договору не передбачено. Так, зазначений Закон передбачає єдиний порядок задоволення вимог кредиторів, який полягає в заявлені кредиторами вимог до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку та акцептування вимог Уповноваженою особою.

Також п.4 ч.5 ст.36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що зарахування зустрічних однорідних вимог під час дії тимчасової адміністрації не здійснюється.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011№ 3-112гс1 та в постановах Вищого господарського суду України.

При цьому суд зауважує й на тому, що ст. 17 Закону України „Про банки і банківську діяльність", юридична особа набуває статусу банку і право на здійснення банківської діяльності виключно після отримання банківської ліцензії та внесення відомостей про неї до Державного реєстру банків. Проте у відповідача, згідно рішення НБУ було відкликано банківську ліцензію, внаслідок чого відповідач позбавлений можливості здійснювати будь-яку банківську діяльність.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про визнання припиненим зобов'язання за кредитним договором № 0007/11/21-KLI від 08.04.2011р., визнати відсутнім у відповідача права на стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та визнати припиненими зобов'язання за іпотечним договором № 0007-Z від 08.04.2011р. не підлягають задоволенню, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Фірма „Альфа ЛТД" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015

у справі № 910/3954/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/3954/15-г повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко