ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.15 Справа№ 914/1836/15

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю АЙПІЄ-Л, м. Львів,

про: повернення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави в сумі 27335 грн., стягнення індексу інфляції в сумі 125194,30 грн., стягнення трьох відсотків річних в сумі 9708,04 грн., стягнення моральної шкоди в розмірі 150000 грн., стягнення 5000 грн. витрачених на правову допомогу.

Суддя Н.Є.Березяк

при секретарі О. І.Кравець

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_1,ОСОБА_2 договір б/н від 04.06.15р.,ОСОБА_3представник за дорученням

від відповідача: ОСОБА_4 представник за дорученням

Представникам сторін розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю АЙПІЄ-Л про повернення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави в сумі 27335 грн., стягнення індексу інфляції в сумі 125194,30 грн., стягнення трьох відсотків річних в сумі 9708,04 грн., стягнення моральної шкоди в розмірі 150000 грн., стягнення 5000 грн. витрачених на правову допомогу .

Ухвалою господарського суду Львівської області від 09.06.2015 р. суддею Синчуком М.М. порушено провадження у справі, справу призначено до розгляду на 15.06.2015 р.

Ухвалою суду від 15.06.2015 року задоволено заяву ОСОБА_5 про самовідвід та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи справу передано на розгляд судді Березяк Н.Є.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 17.06.2015р. матеріали справи прийняті до розгляду та призначено судове засідання на 30.06.2015 року.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав і мотивів, викладених в ухвалах суду.

22.07.2015 року позивачкою подано заяву про зменшення позовних вимог в якій просить стягнути з відповідача 39608,15 грн. грошових коштів набутих без достатньої правової підстави з врахуванням індексу інфляції, 456,08 грн. три відсотки річних 50000,00 грн. моральної шкоди та 5000 грн. витрачених на правову допомогу.

В судових засіданнях позивачка свої вимоги підтримала в повному обсязі, просила задоволити позов з підстав і мотивів, викладених в позовній заяві, наданих усних та письмових поясненнях та матеріалів справи. В обґрунтування своїх вимог посилається на ті обставини, що в травні 2003 року нею були внесені кошти в касу підприємства відповідача в загальній сумі 27335 грн. як плата за магазин , за проведення світла, сигналізації і рекламу, який вона придбала для здійснення підприємницької діяльності. В подальшому вона щорічно переукладала договори оренди приміщення магазину. Після закінчення договору оренди в жовтні 2011 року, позивачка неодноразово зверталася до суду з позовом про відшкодування збитків, заподіяних неправомірними діями відповідача і моральної шкоди, однією з вимог було повернення грошових коштів в сумі 27335 грн.

Рішенням господарського суду Львівської області від 09.04.2014 року, яке набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позовних вимог в тому числі і в стягнення з відповідача 27335 грн. збитків, які суд не розцінив як збитки.

Наведене стало підставою для звернення позивача до суду з вимогами стягнути з відповідача на користь позивача, 27335 грн. отриманих без достатніх правових підстав, інфляційних, трьох відсотків річних і моральної шкоди.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав і мотивів, викладених у відзивах на позовну заяву, крім того, просив застосувати строк позовної давності з огляду на ті обставини, що гроші були внесені позивачкою ще в травні 2003 року і на даний час у нього відсутня можливість надати докази, які б підтверджували підставність сплати позивачкою цих коштів. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на ті обставини, що у травні 2003 року сплачені позивачкою кошти пішли на облаштування магазину, який вона орендувала, проте доказів виконання робіт на цю суму надати не може, оскільки сплив строк зберігання бухгалтерської документації.

В судовому засіданні 01.09.2015 року оголошено вступну і резолютивну частину рішення.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

01.07.2003 року між сторонами по справі укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до п. 1 якого орендодавець (позивач у справі) передав, а орендар (відповідач у справі) прийняв в тимчасове платне володіння та користування приміщення (надалі майно), що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Щирецька, 36, маг №12 Європа (І-поверх). Договір оренди зазначеного приміщення неодноразово переукладався аж до 31.10.2011 року.

Як стверджує позивачка, ще до моменту укладення договору оренди, нею в касу підприємства відповідача на вимогу керівництва було сплачено 10 000,00 грн. внесених 07.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція №769, підстава: 1-ша оплата за магазин на першому поверсі Європа-2) ; 14 085,00 грн. внесених 21.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція №882, підстава: кінцева оплата магазину площею 11,15 кв.м., 1 поверх, Європа -2) та 3250 грн. внесених 21.05.2003 за проведення світла, сигналізації і рекламу, всього на суму 27 335,00 грн., що з врахуванням індексу інфляції за період 2004-2015 р.р. складало, за розрахунком позивача, 125 194,30 грн., та три відсотки річних в сумі 9708,04 грн. які позивачка просила стягнути з відповідача. Крім того, позивачкою було заявлено до стягнення з відповідача 150 000,00 грн. моральної шкоди та 5000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Згідно поданої заяви про зменшення позовних вимог до стягнення з відповідача заявлена сума 39608,15 грн. безпідставно отриманих коштів з врахуванням індексу інфляції за січень-червень 2015 року, 456,08 грн. три відсотки річних та 50000,00 грн. моральної шкоди і 5000,00 витрат на правову допомогу.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Як стверджує позивачка, в позовній заяві та наданих письмових поясненнях ( вх.. № 35699/15 від 26.08.2015 року) на вимогу керівництва нею було сплачено 10 000,00 грн. внесених 07.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція №769, підстава: 1-ша оплата за магазин на першому поверсі Європа-2) та 14 085,00 грн. внесених 21.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція №882, підстава: кінцева оплата магазину площею 11,15 кв.м., 1 поверх, Європа -2) . Зазначені кошти були сплачені нею за приміщення магазину, яке вона придбала без укладення договору купівлі-продажу, оскільки відповідач не був власником земельної ділянки. Оскільки приміщення магазину у власність позивачка не отримала, вона вважає сплачені нею кошти безпідставно набуті відповідачем без достатньої на це правової підстави і просить їх повернути.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені вище кошти із нарахованим індексом інфляції вже заявлялись до стягнення позивачкою, як збитки. Рішенням господарського суду Львівської області від 09.04.2014 року , залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.07.2014 року у справі №914/4593/13 відмовлено в задоволенні вимог, в тому числі і стягненні коштів в сумі 10 000,00 грн. внесених 07.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція №769, підстава: 1-ша оплата за магазин на першому поверсі Європа-2) та 14 085,00 грн. внесених 21.05.2003 р. в касу відповідача (квитанція №882, підстава: кінцева оплата магазину площею 11,15 кв.м., 1 поверх, Європа -2). Однією із підстав відмови в задоволенні позову було те, що заявлені до стягнення кошти не є збитками, а можуть розцінюватись, як безпідставно перераховані кошти, отже позивачем обрано неправильний спосіб захисту.

Положеннями п.1 ст.1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Обов'язковою складовою юридичного факту про стягнення безпідставно набутих коштів є факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок іншої особи, який підлягає доказуванню.

Як вже зазначалося раніше, позивачка стверджує, що у 2003 році відповідач без достатніх правових підстав набув 27335 грн. ( сплачені нею за магазин) , які не повернув і використовував у власних цілях, чим заподіяв їй матеріальні збитки, які вона просить повернути з врахуванням індексу інфляції і трьох відсотків річних.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись на ті обставини, що зазначені кошти не були отримані ним без достатніх правових підстав, а були сплачені позивачкою за роботи виконані для облаштування магазину, який вона в подальшому впродовж багатьох років орендувала. Крім того, відповідач зазначає, що перераховані позивачкою кошти були використані ним для облаштування магазину і жодних вимог чи претензій до виконаних робіт чи суми перерахованих коштів позивачка впродовж більше десяти років не предявляла. Доказів виконання робіт на зазначену суму відповідач суду надати не може з огляду на ті обставини, що по спливу значного часу вже знищено більшу частину бухгалтерської документації по закінченню терміну її зберігання, а відтак просить до зазначених вимог застосувати строк позовної давності.

У матеріалах справи відсутні докази оскарження позивачкою впродовж 2003-2006 років правомірності перерахування нею відповідачу 27335 грн. - коштів сплачених згідно квитанцій до прибуткового касового ордера №764 від 07.05.2003 р. на суму 10 000,00 грн. (призначення платежу перша оплата за магазин), №882 від 21.05.2003 р. на суму 14 085,00 грн. (призначення платежу кінцева оплата магазину), та 3250 грн. внесених 21.05.2003 за проведення світла, сигналізації і рекламу.

Крім того, як стверджує відповідач, сплачена позивачкою сума на облаштування обєкту оренди вплинула на визначення їй розміру орендної плати, яка станом на 2007 рік для позивачки складала 55 грн. за кв.м., в той же час як для інших орендарів, які не несли витрат по облаштуванню обєкту оренди , орендна плата складала в середньому по 100 грн. за кв. м. В обґрунтування своїх доводів відповідачем долучено до матеріалів справи ряд договорів оренди з позивачкою та з іншими орендарями, з яких вбачається, що розмір орендної плати в торговому центрі «Європа» є договірний і у 2007-2008 роках становив від 55 до 110 грн. за квадратний метр.

Що стосується заяви відповідача про застосування до даних правовідносин терміну позовної давності в звязку з неможливістю по спливу значного часу надати бухгалтерські документи в обґрунтування своїх заперечень, то слід зазначити наступне:

Так статтями 251, 252, 253 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Тобто юридичне значення має саме сплив визначеного проміжку часу, внаслідок якого виникають, змінюються або припиняються цивільні правовідносини.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст..261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання, тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання.

В своїй позовній заяві фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зазначає, що лише з рішення господарського суду Львівської області від 09.04.2014 року їй стало відомо, що в травні 2003 року кошти були нею перераховані безпідставно.

Такі доводи позивачки є необґрунтовані і спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, кошти в сумі 27335 грн. були перераховані позивачкою в травні 2003 року, як плата за магазин, який, як вона думала, придбала у відповідача, однак, оскільки договір купівлі-продажу укладений не був, вона вважає що ці кошти були сплачені нею і набуті відповідачем без достатніх на це підстав.

Матеріалами справи підтверджується, чого не заперечує позивач, 01.07.2003 року між відповідачем (ТзОВ «АЙПІЄ-Л» та позивачкою (ОСОБА_1І.) був укладений Договір оренди нежитлового приміщення ,загальною площею 11,15 кв.м. що знаходиться за адресою : м.Львів, вул.. Щирецька,36 12 (ТЦ Європа-2 перший поверх).

З моменту укладення договору оренди нежитлового приміщення, яке, як думала відповідачка, вона придбала і за що, як стверджує, перерахувала кошти в сумі 27335 грн. їй стало відомо і про порушення свого права, і про особу, яка порушила її право. Таким чином, з моменту укладення договору оренди приміщення , у позивачки виникло право предявити відповідачу вимогу про повернення сплачених за магазин коштів і саме цей момент є початком перебігу позовної давності, а не з моменту прийняття судом рішення у справі, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення збитків.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Жодних підстав, які б перешкоджали позивачу звернутись з позовом про повернення безпідставно сплачених коштів у встановлений ст.ст.256,257 ЦК України строк , позивач суду не навів.

Поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено, клопотання про відновлення строку позовної давності позивачем не подавалося.

Підстав для зупинення перебігу строку позовної давності, передбачених ст. 263 ЦК України немає.

Відповідно до пункту 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на ті обставини, що відповідач належними і допустимими доказами не може довести правомірності отримання ним в травні 2003 року коштів в звязку із спливом значного терміну і знищенням первинних бухгалтерських документів ( акт №1 від 01.04.2014 р) , заява про застосування строку позовної давності до вимог про повернення коштів підлягає до задоволення.

Згідно з положеннями п.5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», - зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

З огляду на викладене, не підлягають до задоволення вимоги про повернення безпідставно набутих коштів та стягнення інфляційних і трьох відсотків річних.

Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, то їх обґрунтованість вже була предметом дослідження при розгляді справи №914/4593/13 господарським судом Львівської області та Львівським апеляційним господарським судом.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою ст.1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, фактами, з якими матеріальний закон повязує настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння моральної шкоди, є: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001; № 1 від 27.02.2009, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з позовної заяви, обґрунтовуючи завдану їй моральну шкоду, позивачка посилається на те, що з рішення судів їй стало відомо, що гроші сплачені відповідачу у 2003 році нею безпідставно, вона пережила шок, змушена була змінити спосіб життя, не має можливості працювати і будучи інвалідом ІІ групи вимушена часто лікуватись. В обґрунтування своїх доводів і заявленої до стягнення суми моральної шкоди позивачка подала до суду копію посвідчення інваліда ІІ групи , загальне захворювання датоване 16.11.1994 року. Таким чином, із поданої позивачкою копії посвідчення вбачається, що друга група інвалідності їй призначена у 1994 році ще до внесення коштів в касу відповідача.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують заподіяння позивачці втрат немайнового характеру, у тому числі моральних, а також доказів, що підтверджують розмір моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн. згідно поданої заяви про зменшення позовних вимог.

В силу ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, представлені докази, надані пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст..ст.3,4,41,42,43,44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,82,83,84,85 ГПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду .

Повний текст рішення підписаний 07.09.2015 року.

Суддя Березяк Н.Є.