ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2015 року Справа № 915/1344/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю МЕД-ІНВЕСТ, вул. Чорновола, 1-А, м. Вишневе, Києво-Святошинський район, Київська область, 08132, поштова адреса: вул. Срібнокільська, 22, оф. 172, м. Київ, 02095.

до відповідача: Обласного онкологічного диспансера закладу комунальної власності області, вул. Миколаївська, 18, м. Миколаїв, 54018,

про: стягнення збитків в розмірі 28602,42 грн.

Суддя Ржепецький В.О.,

представники:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 05.08.2015,

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю №12-939/01 від 07.08.2015

предмет спору: позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою та просить стягнути з відповідача збитки в розмірі 28602,42 грн., заподіяні внаслідок порушення зобовязань за договорами №196 та №197 від 20.09.2012 про закупівлю за державні кошти устаткування медичного, хірургічного та ортопедичного.

Позовні вимоги обґрунтовано посиланнями на норми п.187.7 ст. 187 Податкового кодексу України, Постанову Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 410 про затвердження Переліку медичних виробів, операцій з постачання на митній території України та ввезення на митну територію України, які підлягають обкладанню податком на додану вартість за ставкою 7 відсотків, ст. 224, ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що несвоєчасне виконання відповідачем свого обовязку щодо оплати поставлених позивачем товарів призвело до виникнення у позивача збитків, у вигляді додаткових витрат, повязаних з виникненням у нього (внаслідок зміни податкового законодавства) податкових зобовязань з ПДВ за операціями з постачання відповідачу медичних виробів та сплатою податку в більшій сумі, ніж могло би бути у випадку не допущення відповідачем порушення господарського зобовязання.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, просить позов задовольнити.

Відзивом від 07.08.2015 та в судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнає, просить відмовити позивачеві в позові посилаючись на те, що відповідач є закладом комунальної власності та фінансується з обласного бюджету, є неприбутковим закладом; податкові декларації, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не можуть вважатись доказами понесення позивачем збитків по сплаті ПДВ; зазначені вище договори передбачали субвенційну оплату за рахунок державних коштів.

У судовому засіданні 02.09.2015 судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Господарський суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача

встановив:

20.09.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договір №196 та договір №197 про закупівлю за державні кошти устаткування медичного, хірургічного та ортопедичного (код ДК-33.10.1) (надалі Договір №196 та Договір №197).

Пунктами 1.1, 1.2 Договору №196 передбачено, що постачальник (позивач) зобовязується у вересні-грудні 2012 року поставити замовникові (відповідачу), а замовник (відповідач) прийняти і оплатити товар устаткування медичне, хірургічне та ортопедичне, зазначений у Специфікації (Додаток №1), що додається до цього договору і є його невідємною частиною.

Згідно п.3.1 ціна Договору №196 становить 708689,00 грн., без ПДВ.

Розділом IV Договору визначений порядок розрахунків між сторонами, а саме: розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після предявлення постачальником рахунку на оплату товару (п.4.1), ціна, перелік та кількість товару визначається рахунком та накладними, які є невідємною частиною договору (п.4.2), оплата поставленого товару проводиться замовником протягом 30 календарних днів з дня поставки товару, по мірі фінансування ЛПЗ (п.4.3), відповідно до ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України платіжні зобовязання замовника за цим Договором виникають за умови наявності відповідного призначення (п.4.4).

Аналогічні положення щодо предмету договору, порядку здійснення оплати містить і Договір №197.

Ціна Договору №197, згідно п.3.1, становить 523647,00 грн. без ПДВ.

Специфікаціями до Договорів (Додатки №1) (а.с.18,22) сторони погодили найменування товару, кількість, ціну за одиницю в гривнях та загальну вартість.

На виконання умов Договорів №196 та №197 позивач поставив, а відповідач отримав товар на загальну суму 708689,00 грн. на підставі довіреностей №827 від 02.10.2012, №859 від 22.10.2012, №890 від 08.11.2012, №905 від 30.11.2012 та видаткових накладних №147 від 22.10.2012 на суму 319895,00 грн., №183 від 08.11.2012 на суму 59854,00 грн., №245 від 04.12.2012 на суму 328940,00 грн., №117 від 02.10.2012 на суму 174895,00 грн., №222 від 26.11.2012 на суму 348752,00 грн.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 07.07.2014 у справі №915/636/14 задоволено позов ТОВ МЕД-ІНВЕСТ, стягнуто за рахунок державних коштів відповідних призначень з Обласного онкологічного диспансера закладу охорони здоровя комунальної власності області на користь ТОВ «Мед-Інвест» грошові кошти у сумі 59854,00 грн.- основного боргу, 2799,71 грн. інфляційних втрат, 2223,62 грн. 3% річних та 1827,00 грн. судового збору.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 15.07.2014 у справі №915/637/14 задоволено позов ТОВ МЕД-ІНВЕСТ, стягнуто з Обласного онкологічного диспансера закладу охорони здоровя комунальної власності області на користь ТОВ «Мед-Інвест» 402240,05 грн., що складається з 348752,00 грн.- основного боргу, 37665,22 грн. інфляційних втрат, 15822,83 грн. 3% річних та 8044,80 грн. судового збору.

На виконання вказаних вище рішень суду відповідач погасив суму заборгованості за Договором №196 в розмірі 59854,00 грн. та суму основного боргу за Договором №197, що підтверджується випискою по рахунку позивача у АТ «Укрексімбанк» від 23.04.2015.

У зв'язку з тим, що оплата за поставлені медичні вироби була здійснена відповідачем за бюджетні кошти лише 23.04.2015, тобто після набрання чинності законом, яким запроваджено справляння ПДВ в розмірі 7%, позивач вважає, що відповідачем було спричинено йому збитки у розмірі 7% ставки ПДВ від вартості поставленого товару, що ставить за Договором №196 4189,00 грн. за Договором №197 24412,64 грн.

Виходячи з встановлених обставин, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 цієї норми, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено обовязок учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною другою ст. 224 ГК України визначено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225, ч. 1 ст. 226 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

Правовий аналіз зазначених норм Закону дозволяє дійти висновку, що законодавець повязує право на відшкодування збитків із фактом їх реального понесення, як то фактичним знищенням речі, оплатою відновлення пошкодженої речі, сплатою додаткових витрат.

Натомість позивачем не доведено належними доказами обставин фактичного понесення збитків, в даному випадку, сплати суми податку. Зазначене витікає з таких міркувань.

Так, як зазначається позивачем в позовній заяві та заяві від 10.08.2015 на виконання ухвали суду від 27.07.2015 факт спричинення позивачу збитків в розмірі податкових зобовязань з ПДВ за Договором №196 в розмірі 4189,00 грн., за Договором №197 в розмірі 24412,64 грн. обґрунтовується та підтверджується складеною та поданою позивачем податковою декларацією з ПДВ на квітень 2015 року, складеними та зареєстрованими податковими накладними №6 та №4 від 23.04.2015, витягом з Єдиного реєстру податкових накладних №20301936 станом на 20.05.2015.

Відповідно до ст. 36.1. Податкового кодексу України (далі ПК України), податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Статтею 35.1., 35.2. ПК України, встановлено, що плата податків та зборів здійснюється в грошовій формі у національній валюті України, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Сплата податків та зборів здійснюється в готівковій або безготівковій формі, крім випадків, передбачених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до ст. 36 ПК до податкового обов'язку віднесено обов'язок платника щодо:

1) обчислення податку;

2) подання в межах встановлених законодавством граничних строків податкових декларацій до контролюючих органів;

3) сплата податків в порядку, встановленому ПК, або в законах з питань митної справи.

В статті 38.1. ПК України, виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Таким чином, належним доказом понесення позивачем збитків у вигляді суми ПДВ є докази сплати останнього. Натомість позивачем до позовної заяви додано лише докази декларування відповідної суми податку.

Крім того, відповідно до ст. 180.1. ПК України, платником податку на додану вартість є:

1) будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу;

2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку;

3) будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України, а також:

особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством;

особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено.

Норми цього пункту не застосовуються до операцій з ввезення на митну територію України фізичними особами (громадянами) чи суб'єктами підприємницької діяльності, які не є платниками податку, культурних цінностей, зазначених у пункті 197.7 статті 197 цього Кодексу;

4) особа, що веде облік результатів діяльності за договором про спільну діяльність без утворення юридичної особи;

5) особа - управитель майна, яка веде окремий податковий облік з податку на додану вартість щодо господарських операцій, пов'язаних з використанням майна, що отримане в управління за договорами управління майном.

Відповідно до ст. 187.7. ПК України, датою виникнення податкових зобов'язань у разі постачання товарів/послуг з оплатою за рахунок бюджетних коштів є дата зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку або дата отримання відповідної компенсації у будь-якій іншій формі, включаючи зменшення заборгованості такого платника податку за його зобов'язаннями перед бюджетом.

Згідно зі ст. 193.1. ПК України, ставки податку встановлюються від бази оподаткування в таких розмірах:

а) 20 відсотків;

б) 0 відсотків;

в) 7 відсотків по операціях з:

постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів, а також медичних виробів за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України;

постачання на митній території України та ввезення на митну територію України лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання, дозволених для застосування у межах клінічних випробувань, дозвіл на проведення яких надано центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

При цьому статтею 200.1., 200.2., 200.4. ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов'язань, перераховує суми податку до бюджету.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таким чином, з наведених норм Закону витікає, що розмір фактичної суми податку на додану вартість, яку зобовязаний сплатити позивач, може бути встановлено тільки в порядку, визначеному ст.ст. 200.1., 200.2., 200.4. ПК України.

Разом з тим, належних доказів на підтвердження дотримання позивачем при визначенні розміру збитків зазначеного порядку, останнім не надано.

Натомість, цей розмір позивачем розраховано арифметично, що не відповідає його фактичному розмірові, який має враховувати, зокрема, зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди, суми бюджетного відшкодування.

Враховуючи, наведене позов визнати обґрунтованим не можна, що зумовлює відмову в його задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складання повного рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Cуддя В.О.Ржепецький

Повний текст рішення складено та підписано 07 вересня 2015 року.