Господарський суд Чернігівської області
======================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

Іменем України

від « 26» серпня 2015 року у справі №927/1028/15

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т.Г. розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/1028/15

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, 1-й провулок Маяковського, 2«А»/9, м. Ромни, Сумська область, 42001

до відповідача: Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», вул. Київська, 17, м. Чернігів, 14000

про стягнення 28375грн.06коп.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 адвоката, ордер КС №087319 від 18.08.2015

від відповідача: ОСОБА_3 (довір.пост. №09/01/15-1 від 09.01.2015)

В судовому засіданні, яке відбулось 26.08.2015, на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 10995грн.13коп. пені, нарахованої за період з 18.03.2013 по 13.07.2015, 1307грн.27коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 18.03.2013 по 13.07.2015, 14197грн.06коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з квітня 2013 року по травень 2015 року та 1875грн.60коп. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобовязання по оплаті послуг, наданих позивачем на підставі договору №03/10-12 від 01.10.2012 про надання послуг та визначених в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1 від 01.02.2013, №4 від 22.02.2013 та №2 від 06.03.2013.

Відповідач в письмовому відзиві №015-11/509 від 25.08.2015 проти позову заперечує та зазначає, що одночасне стягнення пені та штрафу за порушення виконання зобовязання за договором суперечить нормам чинного законодавства. Крім того, відповідач просив суд у разі задоволення позову зменшити розмір штрафних санкцій. Клопотання обґрунтовано кризою в державі, важким фінансово-економічним становищем на підприємстві.

В судовому засіданні, яке відбулось 26.08.2015, прийняли участь представники сторін.

В судовому засіданні позивачем подано уточнення позовних вимог б/н від 26.08.2015, відповідно до яких останній просить стягнути з відповідача на його користь 5000грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Аналіз змісту вказаних уточнень свідчить, що за своєю правовою природою вони не є ані збільшенням розміру позовних вимог, оскільки судові витрати не включаються до ціни позову, ані зміною предмету чи підстав позову. Уточнення позовних вимог приймаються судом для врахування під час розподілу судових витрат.

В судовому засіданні відповідачем подано клопотання про витребування у позивача письмових пояснень з нормативним обґрунтуванням чіткими правовими нормами, які дозволяють одночасно стягувати пеню і штраф за неналежне виконання грошового зобовязання.

Вказане клопотання судом відхиляється, оскільки воно не направлено на встановлення обставин справи, а стосується лише юридичної їх оцінки. Відповідно до ст.84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення суду вказується, зокрема, законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення. При цьому з огляду на вимоги ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники судового процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову). Посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Тобто господарський суд не обмежений нормами права, на які посилається сторона в своїх вимогах або запереченнях, та вправі самостійно здійснити правову оцінку відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи та визначити правову норму, яка підлягає застосуванню при вирішенні спору, якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову.

Відповідна правова позиція викладена у п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» та підп.3.12 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Подане відповідачем клопотання про відмову від здійснення фіксації судового засідання технічними засобами судом задоволено.

Позивач після подання в попередньому судовому засіданні клопотання про відмову від здійснення фіксації судового засідання технічними засобами на здійсненні такої фіксації в даному судовому засіданні не наполягав.

У звязку з цим засідання господарського суду по розгляду даної справи проведено без фіксації технічними засобами. Хід судового процесу відображено у протоколі судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи представників сторін, зясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2015 у справі №927/718/15 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення 18756грн., встановлено факт укладення 01 жовтня 2012 року між Філією Срібнянський райавтодор Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (замовник за договором) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець за договором) договору №03/10-12 про надання послуг, за умовами якого виконавець зобовязався за завданням замовника надати послуги з навантаження грунто-піщаної суміші спеціалізованою технікою, в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобовязався прийняти та оплатити такі послуги.

Вищевказаним рішенням встановлено, що ФОП ОСОБА_1 на виконання договору надала послуги з навантаження грунто-піщаної суміші спеціалізованою технікою на загальну суму 18756грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1 від 01.02.2013 на суму 9468грн., №4 від 22.02.2013 на суму 8856грн., №2 від 06.03.2013 на суму 432грн., підписаними сторонами та скріпленими печатками сторін.

Також рішенням від 11.06.2015 у справі №927/718/15 встановлено факт порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної та в повному обсязі оплати наданих послуг та факт наявності боргу у сумі 18756грн. на момент винесення рішення, у звязка з чим позов задоволено повністю та стягнуто з Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 18756грн. заборгованості, 4000грн. відшкодування витрат на правову допомогу адвоката та 1827грн. судового збору.

Відповідно до ч.5 ст.85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно із ч.1 ст.93 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

В ході розгляду даної справи докази оскарження, зміни чи скасування рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2015 у справі №927/718/15 сторонами не надано.

Крім того, до матеріалів справи надано постанову від 11.08.2015 про відкриття виконавчого провадження №48422179 з примусового виконання наказу Господарського суду Чернігівської області №927/718/15 від 23.06.2015 про стягнення з ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь ФОП ОСОБА_1 18756грн. заборгованості, 4000грн. відшкодування витрат на правову допомогу адвоката та 1827грн. судового збору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2015, повний текст якого підписано 12.06.2015, у справі №927/718/15 набрало законної сили 23 червня 2015 року.

Відповідачем не надано суду доказів виконання в добровільному порядку рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2015 у справі №927/718/15 станом на момент подачі позивачем позову, який розглядається в межах даної справи.

Згідно із ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, статтею 35 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави, за яких учасники судового процесу звільняються від обовязку доказування. Зокрема, відповідно до частини 3 вищеназваної статті Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що у справі №927/718/15 та у даній справі беруть участь ті самі особи, факти, які встановлені рішенням господарського суду у справі №927/718/15 та входять до предмету доказування в цій справі, є преюдиціальними та не підлягають доведенню знову.

Таким чином, факт укладення між сторонами договору №03/10-12 від 01.10.2012 про надання послуг (далі за текстом рішення договір про надання послуг), факт надання ФОП ОСОБА_1 на виконання умов договору послуг з навантаження грунто-піщаної суміші спеціалізованою технікою загальною вартістю 18756грн. та факт прострочення оплати відповідачем послуг не підлягають доведенню в межах даної справи.

Предметом розгляду у даній справі є вимога про застосування до відповідача заходів відповідальності за прострочення оплати послуг наданих на підставі договору №03/10-12 від 01.10.2012 та визначених в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1 від 01.02.2013, №4 від 22.02.2013 та №2 від 06.03.2013.

Аналіз змісту договору №03/10-12 від 01.10.2012 свідчить, що у звязку з його укладенням між сторонами виникли правовідносини з надання послуг, які регулюються нормами глави 63 Цивільного кодексу України.

За змістом ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.3.2. договору про надання послуг замовник повинен повністю перерахувати оплату виконавцю за виконані роботи (надані послуги) на його розрахунковий рахунок не пізніше трьох днів з моменту закінчення робіт (надання послуг) та підписання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Враховуючи вищенаведену умову договору та правила обчислення строків, встановлені ст.253-254 Цивільного кодексу України, суд доходить висновку, що послуги, визначені в акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1 від 01.02.2013 мали бути оплачені до 04 лютого 2013 року включно; послуги, визначені в акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) №4 від 22.02.2013 до 25 лютого 2013 року включно; послуги, визначені в акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) №2 від 06.03.2013 до 11 березня 2013 року включно, оскільки останній день строку (09.03.2013) припадає на вихідний день, а тому днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно із п.5.4. договору про надання послуг у разі прострочення замовником здійснення розрахунків відповідно п.3 договору, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день такого прострочення, без застосування обмеження встановленого ч.6 ст.232 ГК України.

Відповідно до п.5.6. договору про надання послуг у разі прострочення замовником здійснення розрахунків відповідно п.3 договору більше ніж на один рік, замовник додатково сплачує на користь виконавця штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

З посиланням на вказані умови договору позивач просить стягнути з відповідача 10995грн.13коп. пені, нарахованої за період з 18.03.2013 по 13.07.2015 та 1875грн.60коп. штрафу.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч.2 ст. 193, ч.1 ст. 216 та ч.1 ст. 218 Господарський кодекс України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобовязання як пеня та її розмір встановлено ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, ч.6 ст.231 Господарського кодекс України, ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» та ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч.4 ст.231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобовязань передбачено ч.2 ст.231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобовязань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст.549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст.230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Вищенаведена правова позиція щодо можливості застосування до боржника, який порушив виконання зобовязання, відповідальності у вигляді пені та штрафу одночасно викладена в постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі №3-24гс12 (№06/5026/1052/2011).

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що застосування до відповідача за порушення строків оплати отриманих послуг пені та штрафу одночасно відповідає нормам чинного законодавства та існуючій судовій практиці.

У звязку з цим твердження відповідача про те, що одночасне стягнення з боржника пені та штрафу суперечить нормам чинного законодавства судом не приймаються до уваги.

Факт прострочення здійснення відповідачем розрахунків за надані послуги більше ніж на один рік, що є умовою застосування штрафу відповідно до п.5.6. договору про надання послуг, підтверджується матеріалами справи.

Згідно із ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Враховуючи, що в п.5.4. договору про надання послуг сторонами узгоджено не застосовувати обмеження, встановлені ч.6 ст.232 ГК України, при нарахуванні пені, нарахування позивачем пені поза межами шестимісячного строку є правомірним, оскільки норма ч.6 ст.232 Господарського кодексу України є диспозитивною та наділяє сторін правом самостійно встановлювати у договорі строк нарахування пені.

Також згідно із п.6.4. договору про надання послуг сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України, та встановили позовну давність за даним договором в 5 років. Збільшена позовна давність за даним договором застосовується, як до основного зобовязання так і до вимог щодо відповідальності сторін за неналежне виконання зобовязання, вимог щодо стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В пункті 6.4. договору про надання послуг сторони досягли згоди щодо встановлення позовної давності, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) в 5 років, що відповідає вимогам ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України та свідчить про додержання письмової форми договору щодо збільшення позовної давності.

Отже до вимог позивача про стягнення з відповідача пені підлягає застосування збільшена позовна давність тривалістю у пять років.

Однак, враховуючи, що відповідачем не заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу, відповідно до ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність судом не застосовується.

Здійснивши перевірку обчислення позивачем пені та штрафу, судом встановлено, що розрахунок виконаний арифметично вірно.

Клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій судом відхиляється, оскільки відповідачем в порушення вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України не надано жодного доказу на підтвердження викладених у ньому обставин.

Враховуючи, що відповідач допустив прострочення оплати наданих позивачем послуг, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені та штрафу є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також посилаючись на ст.625 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача 1307грн.27коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 18.03.2013 по 13.07.2015, 14197грн.06коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з квітня 2013 року по травень 2015 року.

Згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство, зокрема ст.202-205 Господарського кодексу України та ст.598-601, 604-609 Цивільного кодексу України, не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 у справі №3-57гс10 (№10/25), від 04.07.2011 у справі №3-65гс11 (№13/210/10), від 12.09.2011 у справі №3-73гс11 (№6/433-42/183), від 14.11.2011 у справі №3-116гс11 (№12/207), від 23.01.2012 у справі №3-142гс11 (№ 37/64).

Як вбачається зі змісту договору №03/10-12 від 01.10.2012, в ньому також відсутня така умова про припинення зобовязань, які виникли між сторонами у звязку з його укладенням, як винесення судового рішення про стягнення боргу за цим договором.

Отже суд приходить до висновку, що застосування до відповідача передбачених законом заходів відповідальності до і після прийняття судом рішення про стягнення боргу є правомірним.

Здійснивши перевірку обчислення позивачем інфляційної складової боргу та трьох процентів річних судом встановлено, що розрахунок виконаний арифметично вірно.

Враховуючи, що відповідач допустив прострочення оплати наданих позивачем послуг, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних нарахувань є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, правомірними, а тому їх належить задовольнити в повному обсязі, в звязку з чим з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 10995грн.13коп. пені, 1307грн.27коп. трьох процентів річних, 14197грн.06коп. інфляційних нарахувань та 1875грн.60коп. штрафу.

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У звязку з задоволенням позовних вимог в повному обсязі, сплачений за подання даного позову судовий збір у сумі 1827грн. підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача в повному обсязі.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 5000грн. витрат на правову допомогу адвоката. На підтвердження факту понесення ним вказаних витрат позивачем надано суду договір №09/07-01 від 09.07.2015 про надання юридичних послуг (правової допомоги) та платіжне доручення №23 від 17.07.2015 про сплату 5000грн. як оплату юридичних послуг згідно договору 09/07-01 від 09.07.2015. На підтвердження наявності у ОСОБА_2 статусу адвоката надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4005/10 від 17.06.2009.

Згідно зі ст.44 Господарського процесуального кодексу України витрати, повязані з оплатою послуг адвоката, віднесені до судових витрат та підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи в порядку ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, як зазначено в підп.6.5. п.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України» вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не повязаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У звязку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

В ході розгляду справи позивачем не доведено обґрунтованість витрат на оплату послуг адвоката саме у сумі 5000грн. Натомість, з огляду на складність справи (підстави виникнення і зміст спірних правовідносин) та ціну позову, суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспіврозмірним.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачу за рахунок відповідача має бути відшкодовано 2500грн. оплати послуг адвоката.

Керуючись ст.193, 202-205, 216, 217, 218, 230, 231, 232 Господарського кодексу України, ст.253, 254, 549, 598-601, 604-609, 625, 627, 901, 903 Цивільного кодексу України, Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», ст.4, 33, 35, 44, 49, 82-85, 93, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», вул. Київська, 17, м. Чернігів, 14000 (ідентифікаційний код 32016315, р/р 401 в АБ «Експрес-БАНК», МФО 322959) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, 1-й провулок Маяковського, 2«А»/9, м. Ромни, Сумська область, 42001 (індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, р/р 5001 в ПАТ «Укрінбанк», МФО 300142) 10995грн.13коп. пені, 1307грн.27коп. трьох процентів річних, 14197грн.06коп. інфляційних нарахувань, 1875грн.60коп. штрафу, 1827грн. судового збору та 2500грн. оплати послуг адвоката.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписано 28 серпня 2015 року.

Суддя Т.Г.Оленич