ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.08.2015 Справа № 905/947/15

за позовом Малого приватного виробничо-впроваджувального підприємства Гермес, м. Донецьк

до Публічного акціонерного товариства Кредитпромбанк, м. Київ

про визнання кредитного договору недійсним.

Суддя Говорун О.В.

Представники сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача ОСОБА_1, довіреність № 84 від 19.06.2015.

Мале приватне виробниче-впроваджувальне підприємство Гермес (далі - позивач) звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства Кредитпромбанк (далі - відповідач) про визнання договору кредитної лінії №НКЛ-2016693 від 30.09.2013 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем 30.09.2013 був укладений договір кредитної лінії №НКЛ-2016693, однак вказаний договір був укладений з недодержанням вимог законодавства, зокрема, у договорі не передбачена відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту та спірний договір має дефект змісту, тобто не відповідає вимогам спеціальних норм матеріального права, у звязку з чим позивач просить визнати вказаний договір недійсним.

Відповідач у відзиві на позовну заяву №1780/56.2-7238-01 від 31.07.2015 заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що відсутність у договорі істотних умов не є підставою для визнання договору недійсним, крім того зазначив, що сторони при укладанні договору зобовязані погодити предмет, ціну та строки дії договору, що і було погоджено у спірному договорі.

Крім того, відповідач у клопотанні №1750/56.-7236-01 від 29.07.2015 просив суд передати матеріали справи за територіальною підсудністю за місцем знаходження відповідача до господарського суду м. Києва.

Позивач у клопотанні №11-08/3 від 11.08.2015 просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату, у звязку із неможливістю явки представника у судове засідання.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази у судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

30.09.2013 між відповідачем та позивачем був укладений договір кредитної лінії №НКЛ-2016693 (далі договір), відповідно до п.1.1 якого, відповідач зобовязується надавати позивачу грошові кошти (далі - кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (а.с.10-14).

Відповідно до п.1.1.1 договору, надання кредиту здійснюється окремими частинами (далі транш), а у сукупності транші, на умовах визначених цим договором, в межах не відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 1 581 324грн. 66коп. зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 12,85% річних, в порядку визначеному цим договором та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 10 січня 2014року.

Відповідно до п. 3.3.5 договору позивач зобовязався повернути відповідачу у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій відповідача, та можливих штрафних санкцій, у терміни, визначені договором.

Відповідно до п.8.3. цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань за цим договором .

Відповідач свої зобовязання за договором виконав, що підтверджується виписками по особовим рахункам позивача на суму 1 581 324грн. 66коп. (а.с.45-48).

Згідно з ч. 1 ст.215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України (надалі ГК України), зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ч.2 ст. 345 ГК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

При цьому, ні ст.345, ні глава 35 Особливості правового регулювання фінансової діяльності ГК України, не встановлюють порядку укладення кредитних договорів, чи їх обовязкових реквізитів, відсутність яких була б підставою для визнання такого договору недійсним. У ч.2 ст.345 ГК України зазначаються загальні ознаки кредитного договору, однак не зазначається про те, що перелічені його умови є істотними, обовязковими умовами, відсутність яких свідчила б про недійсність договору.

Отже, істотними умовами кредитного договору як господарського договору, відповідно до закону, є умови про предмет, ціну та строк його дії.

Крім того, посилання позивача, як на підставу для визнання недійсним договору кредитної лінії №НКЛ-2016693 від 30.09.2013 на те, що всупереч вимогам ч.2 ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, ч.2 ст. 345 ГК України, договір не містить умов або правил про відповідальність відповідача ні за невиконання, ні за неналежне виконання останнім умов договору, суд вважає необґрунтованими, оскільки законом прямо не передбачено недійсність договору кредиту, у разі відсутності таких умов.

Суд, дослідивши умови договору, встановив, що в договорі кредитної лінії №НКЛ-2016693 від 30.09.2013, укладеному між сторонами, погоджені всі істотні умови, такі як предмет, ціна та строк дії договору.

Крім того, судом прийнято до уваги, що відповідач виконав умови договору кредитної лінії №НКЛ-2016693 від 30.09.2013.

Враховуючи вищевикладене, договір кредитної лінії №НКЛ-2016693 від 30.09.2013, укладений між сторонами, є таким, що не суперечить чинному законодавству України, а отже підстави для визнання його недійсним відсутні.

Вирішуючи питання щодо територіальної підсудності даної справи господарський суд зазначає, що згідно з приписами ч. 1 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), справи зі спорів про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

З урахуванням того, що позивач є зобовязаною стороною за договором кредитної лінії №НКЛ-2016693 від 30.09.2013, спір щодо визнання недійсним даного договору підсудний господарському суду Донецької області.

На підставі наведеного, клопотання відповідача про передачу зазначеної справи за територіальною підсудністю за місцем знаходження відповідача до господарського суду м. Києва, є таким, що задоволенню не підлягає.

Суд відхилив клопотання позивача щодо відкладення розгляду справи на іншу дату, з огляду на те, що позивачем жодних доказів, які б свідчили про неможливість явки будь-якого представника у судове засідання не надано. Крім того, явка позивача в судове засідання не була визнана судом обовязковою.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на підставі ст. 38 ГПК України, господарський суд витребовує докази за наявності відповідного клопотання, у разі неможливості самостійно надати докази сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими що задоволенню не підлягають.

Господарські витрати розподілити відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, через господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 25 серпня 2015 року.

Суддя О.В. Говорун