донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

19.08.2015р. справа №922/2405/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_5 довіреність №14-125 від 13.05.2014р.
від відповідача:ОСОБА_6 довіреність №2 від 23.06.2015р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуКомунального підприємства «Теплосервіс Станично-Луганського району», смт. Станиця Луганська Луганської області
на рішення господарського суду Луганської області
від07.07.2015р.
по справі№922/2405/15 (суддя Іванов А.В.)
за позовом:Публічного акціонерного товариства «НАК «Нафтогаз України», м.Київ
до відповідача:Комунального підприємства «Теплосервіс Станично-Луганського району», смт. Станиця Луганська Луганської області
простягнення 42995,99грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «НАК «Нафтогаз України», м. Київ звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Комунального підприємства «Теплосервіс Станично-Луганського району», смт. Станиця Луганська Луганської області про стягнення 3%річних в сумі 15905,61грн., 27090,38грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Луганської області від 07.07.2015р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства Теплосервіс Станично Луганського району на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України інфляційні втрати в сумі 23237грн.62 коп. та 3% річних у сумі 15901грн.99 коп. та витрати зі сплати судового збору в сумі 1663 грн. 13 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку і просив рішення місцевого господарського суду скасувати частково та прийняти постанову, якою рішення змінити та стягнути інфляційні втрати у сумі 7182,75грн. та 3% річних у розмірі13977,74грн.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає порушення господарським судом норм процесуального права. Посилається на те, що сертифікатом Київського торгово-промислової палати засвідчено початок дій форс-мажорних обставин на території Станично-Луганського району з 01.05.2014р. Вважає, що інфляційні витрати та 3% річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності, у звязку з чим господарським судом невірно визначено, що відсутній зв'язок між настанням дій форс-мажорних обставин і неможливість виконання відповідачем зобовязання по сплаті заборгованості саме через настання такої обставини. Вважає, що надані ним розрахунки 3% річних та інфляційних втрат є вірними.

Представник відповідача у судове засідання прибув, підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача у судове засідання прибув, заперечував проти доводів апеляційної скарги, відзив не надав.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги встановленого ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

З матеріалів справи вбачається, що 30.09.2011р. між позивачем та відповідачем укладений договір №14/2517/11 на купівлю продаж природного газу, згідно п. 1.1 якого Продавець (позивач) зобов'язався передати у власність Покупцю (відповідачу) у IV кварталі 2011 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ НАК Нафтогаз України, далі газ), для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього Договору. В подальшому сторонами укладались додаткові угоди до нього, а саме: №1 від 30.09.2011, №2 від 11.10.2011, №3 від 01.08.2012р.

Відповідно до п.2.1 договору Продавець передає Покупцю з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року газ в обсязі до 4511,4 тис. куб. м., в тому числі за жовтень 2011 року 181,0 тис. куб. м., за листопад 2011 року 423,0 тис. куб. м., за грудень 2011 року 459,0 тис. куб. м., за січень 2012 року 633,3 тис. куб. м., за лютий 2012 року 558,3 тис. куб. м., за березень 2012 року 532,0 тис. куб. м., за квітень 2012 року 279,4 тис. куб. м., за жовтень 2012 року 257,1 тис. куб. м., за листопад 2012 року 566,0 тис. куб. м., за грудень 2012 року 622,3 тис. куб. м.

Згідно з п. 5.2 договору, ціна за 1000 куб.м. газу становить 3700,76 грн. без урахування збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл та постачання газу за регульованим тарифом та податку на додану вартість, крім того: цільова надбавка - 2%; податок на додану вартість за ставкою 20%. Крім того, тариф на послуги з транспортування газу, який становить 285,00 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ 342,00 грн. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 3368,97 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ 4042,76 грн.

Додатковою угодою №1 від 30.09.2011 п. 5.2 викладено в наступній редакції: Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить: З 01.10.2011 - 3382,00 грн. без урахування збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на газ, тарифів на транспортування, розподіл та постачання газу та податку на додану вартість, крім того: цільова надбавка - 2%; податок на додану вартість за ставкою 20%. Крім того, тариф на послуги з транспортування газу, який становить 302,30 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ 362,76 грн. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - всього з ПДВ 20% 4139,57 грн.

Додатковою угодою №2 від 11.10.2011 п. 5.2 викладено в наступній редакції: Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить: З 11.10.2011 - 3382,00 грн. без урахування збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на газ, тарифів на транспортування, розподіл та постачання газу та податку на додану вартість, крім того: цільова надбавка - 2%; податок на додану вартість за ставкою 0%. Крім того, тариф на послуги з транспортування газу, який становить 302,30 грн., крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ 362,76 грн. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - всього з ПДВ 0% 3382,00 грн.

Додатковою угодою №3 від 01.086.2012 було внесено зміни: - у п. 2.1 договору, у зв'язку з чим п. 2.1 договору викладено в наступній редакції: Продавець передає Покупцю у 2011 році газ в обсязі до 83,587 тис. куб. м., в тому числі за жовтень 2012 року 257,1 тис. куб. м., за листопад 2012 року 566,0 тис. куб. м., за грудень 2012 року 622,3 тис. куб. м.- у п. 5.2 договору, у зв'язку з чим п. 5.2 договору викладено в наступній редакції: Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить: З 01.07.2012 - 3509,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на газ, тарифів на транспортування, розподіл та постачання газу, крім того: цільова надбавка - 2%; податок на додану вартість за ставкою 20%. Крім того, тариф на транспортування газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366,72 грн., крім того ПДВ - 20%. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 3884,78 грн., крім того ПДВ- 20%, всього з ПДВ 4661,74 грн.

Договір набуває чинності з 30.01.2014р. і діє до 28.02.2014р., а в частині проведення розрахунків за газ до повного виконання грошових зобовязань (п.9.1. договору).

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та глав 19, 20 Господарського кодексу України.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зазначена норма Цивільного кодексу України кореспондується з положеннями статті 265 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок та зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов договору та додаткових угод до нього у жовтні 2011 року та протягом жовтня - грудня 2012 року передав у власність відповідача природний газ в обсязі 500,831 тис. куб. м на загальну суму 3040822грн.57коп., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу, які підписано сторонами та скріплено печатками підприємств без зауважень та заперечень та з операції по підприємству «Теплосервіс Станично-Луганського району КП» з 01.09.2011р. по 28.02.2015р. Відповідачем факт отримання газу в такій кількості не спростовано та підтверджується у відзиві на позовну заяву.

Пункктом 6.1 договору передбачено, що оплата за природний газ проводиться Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Разом з тим, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем газу належним чином не виконував, за поставлений газ вчасно не розраховувався, у звязку з чим, позивачем нараховано 3% річних у розмірі 15905,61грн. та суму інфляційних втрат 27090,38грн.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як визначено вище остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки, тобто останнім днем розрахунку за товар є 13-те число місяця наступного за місяцем передання газу. Таким чином, прострочення оплати виникає з 14-го числа.

Колегія суддів перевіривши розрахунки 3% річних, здійснені сторонами по справі та господарським судом зазначає наступне.

Позивачем, наприклад, нараховано 3% за зобовязаннями жовтня 2012р. за період з 14.11.2012р. по 15.11.2012р. у сумі 8,49грн. та з 16.11.2012р. по 19.11.2012р. 16,22грн. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що на 14.11.2012р. заборгованість складала 51665,15грн. та 15.11.2012р. була здійснена часткова оплата у сумі 2317,50грн., тобто позивачем неправомірно визначено періоди нарахування. А саме: з 14.11.2012р. по 14.11.2012р. за 1 день він мав нарахувати 3% річних на суму 51665,15грн. у розмірі 4,25грн.; з 16.11.2012р. по 18.11.2012р. на суму 49347,65грн. 3% річних - 12,17грн.

Таким чином, сторона не має право нараховувати відповідальність з урахуванням дня, в який здійснено оплату, оскільки сума заборгованості на цей день є меншою. Натомість, позивачем не враховано зазначене при здійсненні розрахунку 3% річних та суд першої інстанції, також не висловився щодо цього порушення.

Водночас, не приймаються доводи апелянта, що господарським судом не враховано його розрахунок 3% річних, який, на його думку, є вірним, оскільки в ньому зовсім не визначено, за які саме періоди здійснено нарахування.

У звязку з вищевикладеним та здійснивши повний розрахунок 3% річних колегією суддів встановлено, що стягненню з відповідача підлягає 3% річних у розмірі 15217,35грн.

Разом з тим, колегія погоджується з висновком господарського суду щодо часткового задоволення вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, з огляду на наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Відповідно до п. 3.2 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати у сумі 23237грн.62коп.

Крім того, відповідач вважає, що згідно з умовами договору він має бути частково звільнений від відповідальності нарахованої за період з 07.04.2014р. по 19.03.2015р. та посилається при цьому на сертифікат Київської торгово-промислової палати. Натомість, колегія суддів не погоджується з такими доводами скаржника, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 8.1 договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або не повне невиконання обовязків по цьому договору, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс мажорних обставин).

Пунктами 8.2 та 8.3. договору визначено, що під форс мажорними обставинами розуміються обставини, які виникли внаслідок непередбачених сторонами подій надзвичайного і невідворотного характеру, включаючи вибухи на газопроводі, пожежі, землетруси, повені, оповзні, інші стихійні лиха, війну або військові дії, відсутність імпортованого газу. Строк виконання зобовязань відкладається на строк дії форс мажорних обставин. Настання обставин форс мажору підтверджується рішеннями Президента України про запровадження надзвичайної екологічної ситуації в окремих місцевостях України, затвердженими Верховною Радою України, або рішеннями Кабінету Міністрів України про визнання окремих місцевостей України потерпілими від повені, пожежі та інших видів стихійного лиха; Торгово промисловою палатою України; висновками інших органів, уповноважених згідно із законодавством засвідчувати обставини форс мажору.

На підтвердження настання таких обставин відповідач надає сертифікат № 4471 Київської Торгово-промислової палати від 16.06.2015 № 1703-4/411, яким засвідчено початок дій форс-мажорних обставин на території Станично Луганського району з 01.05.2014 року, який колегія суддів не приймає як належний доказ виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 218 господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з ч.1 ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Наведені приписи встановлюють дві основні підстави звільнення особи, яка порушила зобов'язання, від відповідальності, а саме: випадок та непереборна сила. При цьому, доведення наявності випадку або непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов'язання, саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Пункт 1 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України передбачає ознаки непереборної сили та визначає, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Таким чином, для застосування наслідків непереборної сили необхідна наявність причинно-наслідкового звязку між настанням певної обставини непереборної сили і неможливістю виконання свого зобовязання саме через наявність такої обставини. В даному ж випадку такий звязок відсутній, оскільки зобовязання відповідача оплатити вартість природного газу відповідно до умов договору з моменту його отримання (у жовтні 2011 року та протягом жовтня - грудня 2012 року) і строк виконання був встановлений у п.6.1 договору - остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, тобто до настання подій, які визнанні Київською ТПП, як форс-мажорні, а отже і відсутні підстави для звільнення відповідача від виконання ним свого обовязку щодо своєчасної оплати вартості товару, і як похідних вимог від основної 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з п. 4.1 та абз. 1 п. 1.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 Господарського кодексу України).

Таким чином, господарський суд дійшов вірного висновку, що нараховані 3% та інфляційні втрати є особливою мірою відповідальності боржника.

Крім того, згідно з пунктом 8.4 договору сторони зобовязані негайно повідомити про обставини форс мажору та протягом 14-ти днів з моменту їх виникнення надати відповідні підтверджуючі документи.

Натомість, в матеріалах справи не міститься листів відповідача щодо повідомлення позивача про настання таких обставин, тобто, ним не виконано умови договору, тому суд не вбачає підстав для застосування в даній справі форс-мажорних обставин.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

При таких обставинах доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених у рішенні суду першої інстанції.

Водночас, здійснивши повний розгляд справи судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Луганської області від 07.07.2015р. по справі №922/2405/15 підлягає зміні, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплосервіс Станично-Луганського району», смт. Станиця Луганська Луганської області на рішення господарського суду Луганської області від 07.07.2015р. по справі №922/2405/15 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Луганської області від 07.07.2015р. по справі №922/2405/15 - змінити.

Стягнути з Комунального підприємства Теплосервіс Станично Луганського району, (смт. Станиця Луганська Луганської області, кв. Молодіжний, б.10Б, ідентифікаційний код 35259450) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, буд.6, ідентифікаційний код 20077720) та 3% річних у сумі 15217,35 коп. та витрати зі сплати судового збору в сумі 769,09грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Доручити господарському суду Луганської області видати відповідний наказ про примусове виконання Постанови Донецького апеляційного господарського суду від 19.08.2015р., оформивши його у відповідності до приписів Закону України Про виконавче провадження.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: О.А.Марченко

ОСОБА_2

Надруковано 5 прим.:

1прим.-Позивачу;

1прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу;

1прим.-ДАГС;

1прим.-ГСЛО.