РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015Справа №910/9889/15
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О. розглянувши справу за позовом Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва "Київавтошляхміст" до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКС" про стягнення 95 222,40 грн., за участю представників позивача - Боднарюка М.П., довіреність №38/01-11/04 від 05.01.2015 року, відповідача - Філь А.І., довіреність №12/2015 від 22.05.2015 року,

ВСТАНОВИВ:

17.04.2015 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київшляхміст» (надалі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКС» (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 95 222,40грн. у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань з оплати наданих послуг за договором про надання місць для розміщення реклами №149 від 05.07.2006 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з метою приведення розміру плати за місця для розміщення реклами у відповідність до вимог розпорядження Київської міської державної адміністрації №908 від 14.08.2009, яким затверджено порядок визначення розміру плати за право тимчасового користування місцями (для розміщення рекламних засобів), які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, позивач направив відповідачу для підписання додаток №6 до договору від 30.09.2011 року.

Так, згідно додатку №6 до договору плата за користування місцями для розміщення реклами, починаючи з 01.10.2011 року, складала 22 609,80 грн.

Однак, незважаючи на приведення розміру плати за місця для розміщення реклами у відповідність до вимог розпорядження Київської міської державної адміністрації №908 від 14.08.2009, відповідач розрахунки за користування місцями для розміщення реклами здійснював несвоєчасно та не у повному розмірі, що спричинило виникнення заборгованості в розмірі 95 222,40 грн.

У зв'язку з виникненням заборгованості позивач направив відповідачу претензію про сплату заборгованості №38/346 від 09.04.2012, яку відповідачем сплачено не було, у зв'язку із чим позивач звернувся із даним позовом до суду та просив стягнути 95 222,40 грн. заборгованості за період жовтень 2011- жовтень 2012 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.04.2015 порушено провадження у справі №910/9889/15 та призначено розгляд справи на 25.05.2015 року.

25.05.2015 до господарського суду м. Києва через канцелярію суду відповідачем надано заяву про застосування строку позовної давності та відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, та вказує на те, що при здійсненні розрахунку вартості наданих послуг позивачем неправомірно було застосовано коригуючий коефіцієнт 1,5, хоча такого розміру коефіцієнту сторонами не погоджено шляхом укладення у відповідній формі змін до договору.

Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.07.2006 року між Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» (балансоутримувач) та товариством з обмеженою відповідальністю «УКС» (рекламодавець) було укладено договір №149 про надання місць для розміщення реклами (далі-договір).

Відповідно до умов укладеного договору та розпорядження Київської міської державної адміністрації №2430 від 28.12.2005 «Про розміщення реклами на транспорті комунальної власності м.Києва», позивач зобов'язався надати відповідачу місця для розміщення реклами на своїх об'єктах та спорудах у обсязі, кількості та за адресами згідно з додатками до договору, а відповідач у свою чергу зобов'язався надати позивачу погодження на розміщення реклами (далі-погодження), а також здійснювати платежі у розмірі, порядку та терміни, передбачені договором (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 2.1 договору вартість плати за розміщення реклами на умовах даного договору зазначена у додатку, який є невід'ємною частиною договору.

Положеннями пункту 2.2. договору передбачені умови оплати, а саме попередня, за 10 днів до початку оплачуваного періоду.

Так, згідно з додатком №4 від 01 листопада 2010 до договору передбачено щомісячне внесення відповідачем плати за надані місця у розмірі 15348,69 грн. з ПДВ та податком на рекламу.

Починаючи з 2011 року згідно з нормами Податкового кодексу України справляння податку на рекламу було припинено, а тому відповідачі правомірно почали щомісячно сплачувати плату за надані місця у розмірі 15285,00 грн., в т.ч. ПДВ.

01 жовтня 2011 позивач звернувся до відповідача із листом за вих. №38/965, в якому зазначено, що з метою приведення відносин у відповідність до вимог розпорядження КМДА №908 від 14 серпня 2009, яким затверджено порядок визначення розміру плати за право тимчасового користування місцями (для розміщення рекламних засобів), які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, позивач надсилає для підписання додаток №6 до договору. Зазначеним додатком №6 до договору передбачалося збільшення місячної плати за користування місцем для розміщення рекламного засобу, розташованого на пішохідному мості по вул. Лебедева Кумача через вул. Вадима Гетьмана, на 7324,80 грн., в т.ч. ПДВ, в місяць (з 13080,00 грн. з ПДВ на 20404,80 грн. з ПДВ на місяць).

Причиною збільшення плати стало застосування позивачем коригуючого коефіцієнту 1,5. до плати за користування місцем для розміщення реклами на пішохідному переході (естакаді).

У відповідності з п.1.2 договору підставою для надання позивачем місць є погодження, оформлені належним чином на ім'я відповідача, які є невід'ємною частиною договору. Згідно з погодженням №762-П-10 від 01 червня 2010 відповідачу у встановленому порядку було надане місце для розміщення рекламного засобу по вул. Вадима Гетьмана/вул. Лебедева Кумача. При цьому погодження було видане на наступний рекламний засіб: банер на надземному пішохідному переході (естакаді).

У відповідності з розпорядженням КМДА №908 від 14 серпня 2009 передбачено застосування коригуючого коефіцієнту 1,5 до базової плати за розміщення рекламних засобів на усіх мостах.

Проте, як вбачається вище, погодження було надане на розміщення рекламного засобу - банеру на надземному пішохідному переході (естакаді).

У відповідності із п.1.10 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 р., міст - споруда, призначена для руху через річку, яр та інші перешкоди, межами якої є початок і кінець пролітних споруд; а естакада - інженерна споруда для руху транспортних засобів та (або) пішоходів, підняття однієї дороги над іншою у місці їх перетину, а також для створення дороги на певній висоті, яка не має з'їздів на іншу дорогу. Отже поняття «міст» та «естакада» не є тотожними.

З огляду на вищевикладене відповідач відмовився від підписання додатку №6 до договору.

За приписами статей 6, 627, 628 та 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частин 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству, а п. 1 ч. 1 статті 632 Цивільного кодексу України, передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Оскільки сторони не дійшли згоди щодо внесення змін до укладеного договору, доказів існування рішення суду про внесення змін до договору яке на даний час набрало законної сили позивачем суду не надано, то у розумінні положень статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами із дотриманням його погоджених умов.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про неможливість покладення на відповідача обов'язку сплати грошової суми за надані послуги із застосуванням коефіцієнту 1,5.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимим доказами наявність порушення відповідачем своїх зобов'язань з оплати за надані послуги за договором про надання місць для розміщення реклами №149 від 05.07.2006 року.

Враховуючи вищевикладене, підстави для стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 95 222,40грн. у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань з оплати наданих послуг за договором про надання місць для розміщення реклами №149 від 05.07.2006 року відсутні.

25.05.2015 до господарського суду м. Києва через канцелярію суду відповідачем надано заяву про застосування строку позовної давності .

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду не порушено відповідачем, то в позові в цій частині слід відмовити з підстав необґрунтованості позовних вимог, а не з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 20.07.2015р.

Суддя С.О. Чебикіна