РІШЕННЯ

27 серпня 2015 року Справа № 913/421/15

Провадження № 9/913/421/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Свердловантрацит», м. Сєвєродонецьк Луганської області

до Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, м. Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 68 068 грн. 91 коп.

суддя Ворожцов А.Г.,

секретар судового засідання Антонова І.В.,

у засіданні брали участь:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № ББУ/СА253/ВП/14 від 10.12.2014;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 14/1-81/Ос від 26.01.2015.

в с т а н о в и в:

суть спору: позивач звернувся з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 68 068,91 грн. відшкодування майнових збитків (відповідно до умов договору № 10-М/633 від 31.12.2013).

В обґрунтування своєї вимоги позивач, ТОВ "ДТЕК Свердловантрацит", посилається на факт викрадення вибухової речовини амоніту 6 ЖВ 06 травня 2014 року зі складів відокремленого підрозділу "Управління матеріально-технічного постачання" підприємства позивача під час чергування працівників відповідача, Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області (далі Управління).

Позивач пояснив, що між ним та відповідачем було укладено договір про охорону об'єкту № 10-М/633 від 31.12.2013, згідно з яким останній зобов'язався здійснювати охорону об'єктів відповідача, а також матеріальних цінностей, що в них знаходяться.

Відповідач, Управління державної служби охорони, відзивом на позовну заяву від 07.08.2015 (а.с. 42 44), просить у задоволенні позову відмовити з наступних підстав.

Викрадення вибухівки сталося 06.05.2014, тобто в той час, коли в Луганській та Донецькій областях почалися масові заворушення, які носять ознаки терористичних актів, захоплення військових частин, приміщень органів міліції тощо з метою заволодіння зброї, вибухових матеріалів тощо.

Відповідач вважає, що позивач, зберігаючи на своїх складах вибухові речовини та розуміючи ситуацію, яка склалася в той час, повинен був здійснити додаткові заходи щодо забезпечення схоронності майна, а саме: посилити охорону об'єктів, звернутися до УДСО з проханням встановити додаткові пости охорони, обладнати об'єкти додатковими інженерно-технічними засобами охорони та безпеки тощо.

Відповідач стверджує, що на момент скоєння злочину об'єкти позивача охороняв наряд Краснодонського міськвідділу УДСО в кількості 4-х осіб, у той час, як невідомі озброєні особи в кількості приблизно 20 осіб, погрожуючи зброєю та обстрілом з кулемета та гранатомета, проникли на склади вибухових речовин, відібрали табельну зброю у міліціонерів, завантажили вибухівку у вантажні автомобілі Урал та КАМАЗ та зникли.

Оцінивши обставини справи, вислухавши доводи учасників судового процесу, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 31 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про охорону об'єкту № 10-М/633 від 31.12.2013 (а.с. 10 14), згідно з яким останній зобов'язався здійснювати охорону об'єктів відповідача, а також матеріальних цінностей, що в них знаходяться (п. 1.1).

06 травня 2014 року в період часу з 02-10 год. по 03-30 год. під час чергування працівників Управління на території складів №№ 5, 6, 7 та 8, які знаходились на території виробничих споруд № 45 відокремленого підрозділу "УМТП" підприємства позивача, групою невстановлених осіб було викрадено вибухову речовину амоніт 6 ЖВ.

Створеною 06.05.2014 комісією, у складі якої були працівники підприємства позивача та міліції, 06.05.2014 було проведено зняття залишків вибухових матеріалів, встановлений факт викрадення 1248 кг амоніту 6 ЖВ, про що складені акти огляду складів та інвентаризації (а.с. 15, 16).

06 травня 2014 року позивач звернувся із заявою (повідомленням) про кримінальне правопорушення до Свердловського МВ УМВС України в Луганській області (а.с. 17), яка була зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та за якою розпочате досудове розслідування (а.с. 18).

Відповідно до пп. 7.1.1 договору відповідач має нести майнову відповідальність за прямі збитки, спричинені майну позивача внаслідок розкрадання шляхом крадіжки, грабежу або розбою тощо сторонніми особами, які проникли до об'єкту охорони, через неналежне виконання працівниками відповідача своїх зобов'язань за цим договором.

За загальним правилом, встановленим нормою ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не встановлено більший або менший розмір відшкодування.

Відповідно до положень цієї статті збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Розмір збитків позивач розрахував, виходячи з вартості та кількості вкраденого амоніту.

Відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді відшкодування збитків настає за наявності таких умов:

· протиправної дії чи бездіяльності особи,

· заподіяння збитків в результаті такої дії чи бездіяльності особи,

· причинного зв'язку між протиправною дією чи бездіяльністю особи та заподіяними збитками,

· вини боржника.

Таким чином, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

У спірних відносинах йдеться про бездіяльність відповідача, пов'язану з неналежним виконанням зобов'язань за договором охорони, оскільки відбулася подія викрадення вибухівки зі складу позивача під час здійснення охорони цього об'єкту працівниками відповідача.

В результаті цієї бездіяльності були спричинені збитки на суму вартості викраденого майна - 1248 кг амоніту, вартість амоніту складає 44,00 грн. за кг., загальна вартість викраденої вибухівки з урахуванням інфляції та 20% ПДВ, яка розрахована позивачем, складає 68068,91 грн.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками є обов'язковою умовою відповідальності та у спірних відносинах виражається в тому, що збитки, що заподіяні позивачеві, виступають об'єктивним наслідком поведінки (неналежного виконання договірних зобов'язань) заподіювача збитків, оскільки саме неналежне виконання охоронцями за договором призвело до факту викрадення вибухівки.

Суд не погоджується з доводами, викладеними відповідачем у відзиві на позов та у письмових поясненнях, наданих суду 27.08.2015, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України відповідач має довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень належними і допустимими доказами.

Відзив відповідача містить лише посилання на нормативні акти, що регулюють правовідносини в умовах проведення антитерористичної операції, та стисле викладення події, яка сталася 06.05.2014 року під час викрадення спірної вибухівки на складі позивача, що жодним чином не підтверджується ніякими належними доказами.

Ані витяг з кримінального провадження, ані факт збереження договірних стосунків, ані твердження відповідача про невиконання позивачем правил майнової безпеки не є належними доказами.

Матеріали справи взагалі не містять жодних документів, які б свідчили про сам факт розбійного нападу озброєних бойовиків на складське приміщення, де зберігалась вибухівка.

Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до положення 614 Цивільного кодексу України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

У спірному договорі охорони об'єкту № 10-М/633 від 31.12.2013 сторони визначили, що під терміном "охорона" слід розуміти забезпечення схоронності майна об'єктів охорони та матеріальних цінностей від розкрадання шляхом крадіжки, грабежу або розбою, знищення або пошкодження (абз. 3, п. 2.1).

Згідно з розділом 5 договору відповідач мав забезпечити в межах наданих повноважень надійну охорону об'єктів охорони та матеріальних цінностей, що прийняті під охорону.

Суд в ухвалах вимагав від відповідача надання належних доказів відсутності вини у спричиненні заявлених позивачем збитків, однак жодних доказів відповідач не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони мають широкі права у судовому процесі, у т.ч. брати участь в господарських засіданнях, подавати докази.

Відповідно до ч. 3 наведеної статті сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Суд вважає, що відповідач недобросовісно скористався своїми правом щодо надання необхідних для розгляду справи доказів, надавши формальні пояснення про те, що всі документи знаходяться на окупованій території.

Враховуючи, що відповідач посилається на відсутність своєї вини у спірних відносинах через проведення на території Луганської області антитерористичної операції, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Суд вважає, що жодних перешкод для надання суду необхідного доказу щодо відсутності його вини у спірних відносинах у відповідача не було.

Таким чином, з урахуванням вимог закону щодо належності і допустимості доказів, позивачем доведено належними доказами ті обставини, на які він посилається як на підстави позовної вимоги, натомість відповідач не спростував це в належний спосіб та не довів іншого.

За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та її обставинами, а тому підлягають задоволенню з віднесенням на відповідача витрат зі сплати судового збору згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з відповідача, Управління державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, 93404, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Партизанська, буд. 27, код 08596831, на користь позивача, Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Свердловантрацит", 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Гоголя, буд. 24-а, код 37596090, майнові збитки у розмірі 68068,91 грн. (відповідно до умов договору № 10-М/633 від 31.12.2013), крім того, судовий збір у розмірі 1827,00 грн., видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення підписане - 28.08.2015.

Суддя А. Г. Ворожцов