РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2015Справа №910/15872/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій»

до 1) Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ»

про визнання договору недійсним

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Тинна Д.С. - довіреність б/н від 18.08.2015 року;

від відповідача-1: Потапчук Н.О. - довіреність б/н від 02.07.2015 року;

від відповідача-2: Слічна С.І. - довіреність №352 від 10.07.2015 року;

Обставини справи :

Публічне акціонерне товариство «Завод будівельних конструкцій» звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» Волкова Олександра Юрійовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача договір відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року є недійсним, у зв'язку з тим що: 1) зобов'язання, право вимоги на яке відступлено, на момент укладання спірного договору припинене; 2) позивач не надавав згоди відповідачу-1 та відповідачу-2 на укладання договору відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року; 3) у відповідача -1 відсутні повноваження щодо укладання спірного договору.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов визнавши недійсним договір відступлення права вимоги №25/15-1 від 18 травня 2015 року, який укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Волкова Олександра Юрійовича, та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.06.2015 року порушено провадження по справі №910/15872/15 та призначено до розгляду на 15.07.2015 року.

15.07.2015 року через канцелярію суду представник відповідача-1 подав відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.07.2015 року відкладено розгляд справи на 19.08.2015 року.

В судовому засіданні 19.08.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представники відповідача-1 та відповідача-2 позовні вимоги не визнали.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 19.08.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.01.2006 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (далі по тексту - банк, відповідач-1, ПАТ «Банк «Київська Русь», іпотекодержатель) та Закритим акціонерним товариством «Завод будівельних конструкцій» (перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Завод будівельних конструкцій»; далі по тексту - позичальник, позивач, ПАТ «Завод будівельних конструкцій», іпотекодавець, первісний кредитор) укладено кредитний договір №905-20/6-1 (далі по тексту - Кредитний договір), за умовами якого (п. 2.1. Кредитного договору) банк надає позичальнику кредит в сумі 1 000 000,00 грн. строком з 24 січня 2006 року по 24 січня 2008 року зі сплатою 20,0% річних.

У період з 07.06.2007 року по 21.11.2008 року до кредитного договору внесено додаткові умови про збільшення суми кредитної лінії та відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору (з врахуванням змін внесених 21.11.2008 року Договором про внесення змін) банк надає позичальнику кредит в сумі 3 780 000,00 грн. строком з 24 січня 2006 року по 24 травня 2010 року зі сплатою:

- З 01 грудня 2008 року - 21% (двадцять один) відсоток річних;

- З 01 січня 2009 року - 23% (двадцять три) відсотки річних.

Згідно з пунктом 3.2 Кредитного договору, нарахування банком відсотків за користування кредитом починається з дати перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку по день повного його погашення на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом. В розрахунку суми відсотків приймається 360 днів в році.

Відсотки за користування кредитом нараховуються банком щомісячно за період включно з 26-го числа попереднього місяця по 25-е число поточного місяця та сплачуються позичальником щомісячно, до останнього робочого числа поточного місяця та одночасно з повним погашенням кредиту (п. 3.3 Кредитного договору).

Положеннями пункту 3.4 Кредитного договору визначено, що у випадку прострочення погашення кредиту, відсотки на суму кредиту нараховуються і за період прострочення до моменту погашення кредиту.

Згідно з п. 5.2.3. Кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплачувати банку належні відсотки за користування кредитом згідно з п. 3.2., п. 3.3. та п. 3.4. цього договору.

Пунктом 5.2.4 Кредитного договору передбачено, що позичальник прийняв на себе зобов'язання у випадку порушення строків повернення кредитних коштів та відсотків сплачувати банку додатково до встановленої відсоткової ставки пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, за кожний день прострочення платежу.

27.01.2006 року між ПАТ «Банк „Київська Русь» (іпотекодержатель) та ЗАТ «Завод будівельних конструкцій» (іпотекодавець) укладено іпотечний договір (далі по тексту - іпотечний договір), за умовами якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: майновий комплекс загальною площею 10 394, 30 кв.м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Якутська, буд. 10 і складається з: блоку В (літери В, Д, Ж, К) загальною площею 2 755,60 кв.м.; блоку А столярний цех (літера А) загальною площею 2 538,30 кв.м.; блоку Б цех М/К (літера Б) загальною площею 2 621,10 кв.м.; блоку АБК (літера Г) загальною площею 1 978,40 кв.м.; прохідна (літера Е) загальною площею 35,20 кв.м.; компресорна станція (літера И) загальною площею 100,40 кв.м.; навіс над сушилкою (літера В) загальною площею 365,30 кв.м.

Відповідно до умов Іпотечного договору, відповідач забезпечив належним йому майном власні зобов'язання за кредитним договором.

Банк виконав зобов'язання за кредитним договором та надав позичальникам кредитні кошти у повному обсязі.

Пунктом 4.1. Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі настання одного з таких випадків: при невиконанні або неналежному виконанні ЗАТ „Завод будівельних конструкцій" (іпотекодавцем) умов договору кредиту (несвоєчасне погашення кредиту та/або частини кредиту); при несплаті сум кредиту, відсотків за користування ним, тощо або при невиконанні умов цього договору, або у випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до п.п. 4.2. та 4.2.2. Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися будь-яким із зазначених способів за вибором іпотекодержателя, а саме: на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

18.05.2015 року між ПАТ "Банк "Київська Русь", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Волкова Олександра Юрійовича та Товариством з обмеженою відповідальністю "АНСУ" (далі по тексту - відповідач-2, новий кредитор, ТОВ «АНСУ») укладено договір відступлення права вимоги №25/15-1 (далі по тексту - Договір відступлення права вимоги, та/або спірний договір).

Відповідно до п. 1 Договору відступлення права вимоги, в порядку та на умовах, визначених договором, Первісний кредитор, ПАТ "Банк "Київська Русь", передає Новому кредиторові, ТОВ "АНСУ", а новий кредитор набуває право грошової вимоги (в повному обсязі), належне Первісному кредитору, і стає кредитором за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006р. з подальшими змінами внесеними додатковими договорами від 07.07.2007р., 22.11.2007р., 31.01.2008р., 01.07.2008р., 21.11.2008р., який укладено між Первісним кредитором та Закритим акціонерним товариством «Завод будівельних конструкцій».

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що договір відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року є недійсним, у зв'язку з тим що: 1) зобов'язання, право вимоги на яке відступлено, на момент укладання спірного договору припинене; 2) позивач не надавав згоди відповідачу-1 та відповідачу-2 на укладання договору відступлення права вимоги №25/15-1 від 18.05.2015 року; 3) у відповідача -1 відсутні повноваження щодо укладання спірного договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У зв'язку з невиконанням основного зобов'язання за кредитним договором, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2013 року у справі №5011-27/5037-2012 за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" до Закритого акціонерного товариства "Завод будівельних конструкцій" звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 27.01.2006, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 193, а саме, на нерухоме майно: майновий комплекс загальною площею 10 394,30 кв. м., який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Якутська, буд. 10, який належить Публічному акціонерному товариству "Завод будівельних конструкцій" для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в сумі 8 606 344,83 грн., з яких, зокрема:

- 2 375 000,00 грн. - основна заборгованість за кредитним договором № 905-20/6-1 від 24.01.2006;

- 999 727,79 грн. - відсотки за період з 01.06.2009 по 31.12.2011;

- 277 950,00 грн. - інфляційні нарахування за період з 01.06.2010 по 31.03.2012;

- 145 077,27 грн. - 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 25.05.2010 по 12.04.2012;

- 37 416,78 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів за період з 13.04.2011 по 12.04.2012 за рахунок коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, що визначена незалежним суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2013р. у справі №5011-27/5037-2012 встановлено факт наявності у Закритого акціонерного товариства «Завод будівельних конструкцій» заборгованості з повернення кредиту за кредитним договором №905-20/6-1 від 24.01.2006р. у розмірі 2 375 000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 22.08.2014 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №40616548 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 30.10.2013 року у справі № 5011-27/5037-2012, у зв'язку з фактично повним його виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Частиною 1 ст. 193 ГК України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України).

Статтею 599 ЦК України, передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з п. 9.1. Кредитного договору, договір вступає в силу з дати його підписання та діє до повного погашення кредитної лінії та сплати нарахованих відсотків за користування нею, а також інших боргових зобов'язань позичальника за договором.

Суд зазначає, що позивач помилково вважає, що зобов'язання ПАТ "Завод Будівельних конструкцій" перед ПАТ "Банк "Київська Русь" виконано у зв'язку з тим, що предмет іпотеки було реалізовано в рамках виконавчого провадження та постановою державного виконавця виконавче провадження було закінчено у зв'язку з фактичним повним виконанням.

Оскільки вищезазначеними нормами закону та договором чітко передбачені підстави припинення зобов'язання, то позивачем невірно трактуються норми закону та пункти договору.

Відповідно до вимог ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3.4. договору про відступлення права вимоги, передбачено, що Новий кредитор набуває права вимагати від Боржника сплати коштів в сумі, що є компенсацією витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви про стягнення з Боржника заборгованості за кредитним договором.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, чинним законодавством не передбачений обов'язок кредитора повідомляти боржника про заміну кредитора в зобов'язанні.

Відповідно до вимог ч. 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Уповноважена особа Фонду має право:

1) вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку;

2) укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом, тощо.

Отже, як вбачається з вищенаведеного, у Уповноваженої особи Фонду відсутня пряма заборона щодо укладання договорів про відступлення права вимоги, відтак, укладаючи спірний договір, Волков O.A. діяв в рамках закону.

З врахуванням вищевикладеного у суду відсутні правові підстави у розумінні ст. 215 ЦК України для визнання спірного договору недійсним.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 25.08.2015 року.