ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р. Справа № 911/3109/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІДІСІ Україна», м.Київ

до Фізичної особи-підприємця Турчина Олега Михайловича, м.Бровари

про стягнення 36729,75 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: Чуйко А.В.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІДІСІ Україна» (далі - позивач) до Фізичної особи-підприємця Турчина Олега Михайловича (далі - відповідач) про стягнення 36729,75 грн.

Провадження у справі №911/3109/15 порушено відповідно до ухвали суду від 22.07.2015 року та призначено справу до розгляду на 06.08.2015 року.

Також, у відповідності до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наведені в прохальній частині позову суми не відповідають викладеним в позові обставинам, тому правильною ціною позову суд визначає 20016,00 грн. основного боргу, 1457,60 грн. 3% річних та 15256,15 грн. інфляційних, що в сумі складає 36729,75 грн., як визначено у вступній частині позову.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 06.08.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Розгляд справи відкладався до 25.08.2015 року.

В судовому засіданні 25.08.2015 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 25.08.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав.

За таких обставин справа розглядається у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, 11.02.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТІДІСІ Україна» (позивач) згідно усної домовленості з Фізичною особою-підприємцем Турчин Олегом Михайловичем (відповідач) поставило відповідачу шини за видатковими накладними № ЕБК0214224 від 11.02.2013 року та № ЕБК0214194 від 11.02.2013 року, які підписані представниками обох сторін та скріплені їх печатками.

Поставка Товару була здійснена позивачем відповідачу 11.02.2013 року відповідно до рахунків-фактур № ЕБК-0207118 від 07.02.2013 року та № ЕБК-0207117 від 07.02.2013 року, в яких було визначено термін оплати до 08.02.2013 року за видатковими накладними № ЕБК0214224 від 11.02.2013 року та № ЕБК0214194 від 11.02.2013 року на суму 31242 грн., що відповідачем не заперечено та не спростовано.

Однак, відповідач за поставлений товар своєчасно та в повному обсязі не розрахувався, оплатив товар частково, у зв'язку з чим, за ним виникла прострочена заборгованість у сумі 20016,00 грн., що відповідачем не заперечено та не спростовано.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з Претензією-вимогою про стягнення боргу № 26/06 від 26.06.2015 року, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки у спрощений спосіб, про що свідчить отримання відповідачем Товару від позивача та підписання товаророзпорядчих документів на нього, внаслідок чого у сторін виникають відповідні права та обов'язки, в тому числі зобов'язання з приводу поставки Товару та його своєчасної і належної оплати.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець повинен сплатити повну ціну переданого товару.

Таким чином, оскільки рахунок-фактура є одностороннім документом, визначений в ньому термін оплати не вважається погодженим сторонами, тому обов'язок оплати отриманого Покупцем Товару визначається у відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України, і прострочення настає за загальним правилом обчислення строків (ст. 253 ЦК) на наступний день після підписання видаткових накладних, тобто з 12.02.2013 року.

Відтак, суд дійшов висновку про доведеність факту існування боргу відповідача перед позивачем та його неоплати у сумі 20016,00грн., а отже вимога про його стягнення є обґрунтованою, відповідачем визнаною, тому підлягає задоволенню.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого товару, позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних в сумі 1457,60грн. та інфляційні в сумі 15256,15 грн., рахуючи прострочення з 09.02.2013 року (наступного дня за визначеним в рахунках-фактурах днем оплати).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з огляду на ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем правомірно нараховано 3% річних та інфляційні, однак, оскільки позивачем не вірно визначено період прострочення, відповідні вимоги підлягають задоволенню за період з 12.02.2013 року по заявлений в позові, що за розрахунком суду складає 1452,67 грн. 3% річних та 15252,19 грн. інфляційних.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 20016,00 грн. основного боргу, 1452,67 грн. 3% річних та 15252,19 грн. інфляційних. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має відшкодувати позивачу витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовних вимогам.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Турчина Олега Михайловича (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Короленка, 50/74, код ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІДІСІ Україна» (02089, м. Київ, вул. Радистів, 73а, код 33780248) 20016,00 грн. основного боргу, 1452,67 грн. 3% річних та 15252,19 грн. інфляційних та 1826,56 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик