ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р.Справа № 916/1866/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

суддів: Разюк Г.П., Шевченка В.В.

При секретарі судового засідання: Молодові В.С.

За участю представників сторін:

від прокуратури - ОСОБА_1, посвідчення № 028200 від 15.08.2014р.;

від Одеської міської ради - ОСОБА_2, за довіреністю № 222/исх-гс від 11.06.2015р.;

від КП Гідропарк Лузанівка - ОСОБА_3, за довіреністю № б/н від 10.02.2015р.;

від ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_5, за довіреністю № 1976 від 26.05.2015р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення господарського суду Одеської області від 20.07.2015р.

по справі № 916/1866/15

за позовом Заступника прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради; ОСОБА_7 підприємства Гідропарк Лузанівка

до ОСОБА_6 особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 10 846,72 грн.

та за зустрічним позовом ОСОБА_6 особи-підприємця ОСОБА_4

до Заступника прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради; ОСОБА_7 підприємства Гідропарк Лузанівка

про визнання договору недійсним

Відповідно до ст.ст.44, 811 ГПК України здійснювалась фіксація судового процесу технічними засобами.

Встановила:

У травні 2015 року Заступник прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради; ОСОБА_7 підприємства "Гідропарк "Лузанівка", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_6 особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості 10 846,72 грн. за договором пайової участі № 14 від 16.02.2012р.

В подальшому ОСОБА_6 особа-підприємець ОСОБА_4 також звернувся із зустрічним позовом до Заступника прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради; ОСОБА_7 підприємства Гідропарк Лузанівка про визнання договору №14 від 16.02.2012р. про пайову участь в утриманні обєктів благоустрою, укладеного між ОСОБА_7 підприємством "Гідропарк "Лузанівка" та СПД ОСОБА_4 недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову сторона зазначила про те, що з договору про пайову участь в утримані об'єктів благоустрою №14 від 16.02.2012р. вбачається, що КП "Гідропарк "Лузанівка" уклав договір з СПД ОСОБА_4, тобто з іншою особою, а не з ФОП ОСОБА_4, який є відповідачем по справі. Також спірний Договір підписаний на ОСОБА_4, а третьою особою. Є різниця між сумою Договору та наданим помісячним розрахунком суми боргу. Жодних послуг за вказаним Договором не надано. Також, звертає увагу суду на той факт, що власником нерухомого майна, розташованого за адресою: м.Одеса, «Лузановка» пляж - є фізична особа ОСОБА_4.

У червні 2015 року від Одеська міська рада звернулась до господарського суду Одеської області із заявою про застосування строків позовної давності, згідно якої просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі посилаючись на те, що строк позовної давності стосовно визнання недійсним зазначеного договору сплинув 16.02.2015р.

Прокуратура у відзиві на зустрічну позовну заяву також зазначила про необхідність застосування до зустрічних позовних вимог строк позовної даності та просила відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.07.2015р. (суддя Гут С.Ф.) позов задоволено; стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 підприємства "Гідропарк "Лузанівка" заборгованість за договором пайової участі №14 від 16.02.2012р. у розмірі 10846 грн.72коп.; стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору у сумі 1 827 грн. У задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_4 - відмовлено. Рішення суду мотивоване приписами ст.ст.509,525,526,530,610,626,629, 901,903 ЦК України та 174,175,193 ГК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав, які б могли слугувати для визнання договору недійсним чи задоволення його вимог, а також недоведеністю наявності обставин, які ним покладено в основу зустрічних позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 особою-підприємцем ОСОБА_4 пропущений строк позовної давності на звернення з позовом про визнання недійсним договору.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_6 особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області повністю і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову повністю, а зустрічний позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу сторона наполягає на тому, що у прокуратури відсутні повноваження представляти інтереси ОСОБА_7 підприємства Гідропарк Лузанівка.

Крім того, скаржник звертає увагу на те, що на час укладення спірного правочину право власності на нежитлове приміщення СПД ОСОБА_4 не належало та договір був укладений з власником капітальної, а не тимчасової будівлі, що порушує ч.4 ст. 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Також апелянт наполягає на тому, що суд першої інстанції неправильно застосував строки позовної давності, оскільки згідно розрахунку боргу наданого ОСОБА_7 підприємством Гідропарк Лузанівка, скаржник почав сплачувати борг з 01.08.2012р., а тому строку позовної давності відповідно до ч.3 ст. 261 ЦК України спливає 01.08.2012р.

Більш детальніше доводи вказані у скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступників висновків.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Встановлено, що прокуратурою Суворовського району м. Одеси була опрацьована надана дирекцією КП „Гідропарк „Лузанівка" інформація щодо дотримання вимог суб'єктами господарювання Земельного та Водного кодексів України при використанні земель водного фонду для розміщення об'єктів рекреаційного призначення.

Так, ОСОБА_4 зареєстрований 09.01.2007р. державним реєстратором виконавчого комітету Одеської міської як фізична особа-підприємець, за номером запису 005384, код НОМЕР_1.

ФОП ОСОБА_4 здійснює підприємницьку діяльність на території ОСОБА_7 підприємства "Гідропарк "Лузанівка", що знаходиться на узбережжі Чорного моря за адресою: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, 172 «а».

Згідно договору купівлі-продажу від 21.12.2005р., зареєстрованого за №5897 ОСОБА_4 на праві власності належать нежитлові приміщення бару «Ковбой», загальною площею 93,5кв.м, розташовані на земельній ділянці площею 200кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.12.2005р.

Об'єкт розташований в пляжній зоні міста ОСОБА_2 на узбережжі Чорного моря, що знаходиться на території парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва ім. Котовського (територія Гідропарку «Лузанівка»).

Право власності належним чином зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 10.01.2006р., про що зроблено запис №3906 в книзі 50 неж-24, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №9524799 від 10.01.2006р.

В наступному цей об'єкт було реконструйовано власником і на даний час його площа складає 609,6кв.м, на земельній ділянці 451,3кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2012р. між ОСОБА_7 підприємством "Гідропарк "Лузанівка"(підприємство) та СПД ОСОБА_4 (користувач) було укладено договір №14 про пайову участь в утриманні об'єктів благоустрою, а саме: - стаціонарного об'єкту бару «Ковбой», згідно якого підприємство здійснює заходи з благоустрою обєктів, що утримують, а користувач бере на себе зобовязання з пайової участі в утриманні обєктів благоустрою згідно із затвердженим річним планом заходів з утримання та ремонту обєктів благоустрою.

За умовами п.1.2 договору, форма пайової участі користувача грошова, розмір якої визначається згідно з Порядком визначення пайової участі власників (орендарів) будівель та споруд соціально-культурного, побутового, торговельного та іншого призначення, а також власників (орендарів) пунктів дрібно-роздрібної торговельної мережі для утримання обєктів благоустрою, розташованих в прибережній та парковій зонах, скверах на територіях для експлуатації фонтанів, бюветних гідротехнічних комплексів, ставків, затверджених відповідно до підпункту 2 пункту а ст.28 підпункту 1 пункту а ст.30 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, ст.15 Закону України „Про благоустрій населених пунктів, рішення Одеської міської ради від 23.12.2011р. №1631-УІ „Про затвердження Правил благоустрою території міста ОСОБА_2 (текстової частини) у новій редакції, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №64 від 16.02.2012р. „Про встановлення розміру пайової участі для власників (орендарів) будівель та споруд соціально-культурного, побутового, торгівельного та іншого призначення, а також власників (орендарів) пунктів дрібно-роздрібної торгівельної мережі для утримання обєктів благоустрою.

Користувач сплачує щомісячну суму пайової участі, розмір якої визначено згідно з Порядком визначення пайової участі власників (орендарів) будівель та споруд соціально-культурного, побутового, торговельного та іншого призначення для утримання обєктів благоустрою, вказаного в додатку №1 до даних договорів. (п.4.1. договору).

У відповідності до п. 7.1. договору, строк дії договору з 16.02.2012р. до 30.04.2012р.

Сторони згідно додатку №1 до договору погодили щомісячну суму коштів, які повинен був сплачувати відповідач позивачу за лютий-квітень 2012р.(1 місяць лютий 2012р. - 492,93грн., 2 місяць березень 2012р. 1021,06грн., квітень 2012р. - 1021,06 грн., а всього 2535,05грн.)

Зазначена сума сплачена відповідачем у повному обсязі.

Крім того, згідно додаткового погодження до договору №14 від 16.02.2012р. яке підписано сторонами 20.04.2012р. та додатку №2 до договору, строк дії договору продовжено з 01.05.2012р. до 30.04.2013р., додатково погоджено щомісячну суму коштів, які повинен був сплачувати відповідач позивачу на п'ять місяців з травня 2012р. по вересень 2012р. в сумі по 3403,54 грн., а з жовтня 2012р. по квітень 2013р. по 1021,06грн., а всього за додатковим договором 24165,12грн.

Проте, відповідач умови додаткового погодження до договору не виконав у повному обсязі, оскільки не сплатив позивачу суми пайової участі за договором №14 станом на час звернення з позовом до суду в розмірі 10846,72грн.

Таким чином, борг відповідача перед позивачем за договорами №57 на день звернення з позовом до суду становив 10 846,72грн. (за травень 2012р.- 3 403,54грн., за червень 2012р. 3 403,54грн., за липень 2012р. 3 403.54грн. та частково за вересень 2012р. - 636,10грн.).

28.08.2014р. ОСОБА_7 підприємством "Гідропарк "Лузанівка" було надіслано відповідачу попередження за №299 щодо необхідності погашення боргів за договорами пайової участі, але відповідач відповіді не надав, борг не погасив, що стало підставою для звернення Заступника прокурора Суворовського району м. Одеси до господарського суду Одеської області з даним позовом.

Таким чином, не зважаючи на закінчення дії договору, ігноруючи нагадування орендодавця, відповідачем безпідставно не сплачено у строк суму за договором пайової часті, чим завдано певних збитків бюджету міста, що призвело до неможливості в повній мірі розпоряджуватись комунальним майном та виконувати накладені на комунальне підприємство функції з благоустрою території «Гідропарку «Лузанівка», заступник прокурора Суворовського району м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради; ОСОБА_7 підприємства "Гідропарк "Лузанівка", звернувся до суду з метою захисту інтересів держави з даною позовною заявою до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості 10846,72грн. за договором пайової участі №14 від 16.02.2012р.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Так, укладений між сторонами по справі договір є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, здійснення позивачем заходів з благоустрою об'єкта, вказаного в договорі бар «Ковбой » є підставою виникнення у відповідача зобов'язання вносити суму пайової участі, передбачену умовами договору, у встановлені договором строки незалежно від результатів господарської діяльності об'єктів відповідача протягом всього періоду дії договору, як це передбачено умовами п. 3.3.1, п. 4.1 договору.

Однак, відповідач не здійснив оплату пайової участі за травень 2012р. у розмірі 3 403,54грн., за червень 2012р. в розмірі 3 403,54грн., за липень 2012р. у сумі 3 403.54грн. та частково за вересень 2012р. в сумі 636,10грн., у зв'язку з чим у останнього існує заборгованість перед КП "Гідропарк "Лузанівка" в загальній сумі 10 846,72грн. яка підлягає стягненню.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення первісного позову у повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог колегія суддів вважає зазначити наступне.

Згідно із приписами ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.207 Господарського кодексу України господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, може бути на вимогу однієї із сторін визнано судом недійсним.

В силу ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України.

Підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Приписами пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р.,"Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними")

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір сторонами виконувався та при укладанні зазначеного договору сторонами були погоджені всі істотні умови господарського договору, а саме: предмет, ціна та строк дії договору.

Отже, судова колегія дійшла до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами у справі наявності правових підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України для визнання договору поставки недійсним. Тому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Доводи ФОП ОСОБА_4 про те, що бар "Ковбой" є стаціонарним обєктом, площею 609,6кв.м. а не є тимчасовою спорудою та договір укладено не з власником майна спростовуються наступним.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

До того ж відповідно до п. 2 ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" до повноважень сільських, селищних і міських рад ті їх виконавчих органів належить затвердження правил благоустрою території населених пунктів, здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утримання територій населених пунктів, інженерних споруд та об'єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об'єктів.

Статтею 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" до об'єктів благоустрою населених пунктів належать: парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам'ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики та інше.

Так, спірний договір було укладено на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 64 від 16.02.2012 р. „Про встановлення розміру пайової участі для власників (орендарів) будівель та споруд соціально-культурного, побутового, торговельного та іншого призначення, а також власників (орендарів) пунктів дрібно-роздрібної торговельної мережі для утримання об'єктів благоустрою", яким встановлено розмір пайової участі для власників споруд, що обслуговуються КП „Узбережжя", КП "Гідропарк "Лузанівка", КП „Ланжерон" та КП „Прибережно-експлуатаційне об'єднання Київського району м. Одеси". На підставі зазначеного та з урахуванням того, що ОСОБА_4 є власником бару „Ковбой, 16.02.2012 р. з ФОП ОСОБА_4 і було укладено договір про пайову участь.

Відносно твердження апелянта про те, що прокуратура не має право представляти інтереси КП "Гідропарк "Лузанівка" в суді у цій справі, апеляційна інстанція вважає зазначити наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Разом з тим слід зазначити, що чинним процесуальним законодавством передбачено право прокурора на звернення до господарського суду в інтересах держави з позовною заявою, в якій прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Пунктом 5 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладено представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру" (в редакції, що діяла на момент подачі позову) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Формами представництва є: 1) звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб; 2) участь у розгляді судами справ; 3) внесення апеляційного, касаційного подання на судові рішення або заяви про їх перегляд за нововиявленими обставинами. З метою вирішення питання наявності підстав для внесення касаційного подання у справі, розглянутій без участі прокурора, прокурор має право знайомитися з матеріалами справи в суді, робити виписки з неї, отримувати копії документів, що знаходяться у справі. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Частина перша статті 2 Господарського процесуального кодексу України, в якій визначено підстави порушення справ у господарському суді, відносить до таких підстав позовні заяви прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Відповідно до положень частини третьої цієї статті прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Згідно п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (тепер - ГПК України), потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Як зазначено в пункті 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року N 3-рп/99, поняття „орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", що міститься в частині другій статті 2 ГПК України, означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

При цьому представлення інтересів держави у заявленому позові прокурор обґрунтовано належним чином, адже Одеська міська рада виступає від імені територіальної громади міста ОСОБА_2 як власник комунального майна, а КП „Гідропарк „Лузанівка" створено міською радою для благоустрою та утримання території пляжів, зеленої зони прибрежної території у належному стані.

Отже, апелянтом не наведено суду будь-яких доводів та не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б по суті спростовували висновки суду першої інстанції та доводили б помилковість оскаржуваного рішення.

Позивачами за первісним позовом надані докази в підтвердження наявності між сторонами договору зобовязань, в той час як позивачем за зустрічним позовом не надано доказів в обґрунтування підстав для визнання договору про пайову участь недійсним.

Враховуючи викладене, первісні позовні вимоги Заступника прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради в особі ОСОБА_7 підприємства Гідропарк Лузанівка про стягнення з відповідача ОСОБА_6 особи-підприємця ОСОБА_4 заборгованості у сумі 10 846,72 грн. за договором про пайову участь в утриманні об'єктів благоустрою № 14 від 16.02.2012р. обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню у повному обсязі. Внаслідок чого зустрічна позовна заява ОСОБА_6 особи-підприємця ОСОБА_4 до відповідача ОСОБА_7 підприємства "Гідропарк "Лузанівка" про визнання недійсним договору необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Оскільки відсутні правові підстави для визнання договору недійсним, судова колегія виключає з мотивувальній частині рішення висновку суду про пропуск ОСОБА_4 строку позовної давності, тому що у цьому разі норми зазначеного закону не застосовуються.

У пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що рішення місцевого суду у цілому прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України для його зміни чи скасування, відсутні.

У зв'язку з таким апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 99, 101, 103 п.1, 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 особи-підприємця ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 20.07.2015р. по справі № 916/1866/15 - залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 27.08.2015р.

Головуючий суддя В.А.Лисенко

Суддя Г.П. Разюк

Суддя В.В. Шевченко