ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.08.15р. Справа № 904/5616/15

За позовом Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області (м. Дніпропетровськ)

до Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об'єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" (м. Київ) в особі Дніпропетровської філії Державного підприємства "Укрдіпродор" - "Дніпродіпродор" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення заборгованості за договором № 41/13 на відшкодування витрат по утриманню будинку за адресою: вул. Леніна, 24 від 28.12.2012 у загальному розмірі 670 236 грн. 69 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 1-12/1426 від 07.08.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області (далі - позивач) звернулась до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об'єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" в особі Дніпропетровської філії Державного підприємства "Укрдіпродор" - "Дніпродіпродор" (далі - відповідач) заборгованість за договором № 41/13 на відшкодування витрат по утриманню будинку за адресою: вул. Леніна, 24 від 28.12.2012 у загальному розмірі 670 236 грн. 69 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 517 595 грн. 63 коп. - основний борг;

- 65 514 грн. 84 коп. - пеня;

- 83 850 грн. 48 коп. - інфляційні втрати;

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 41/13 на відшкодування витрат по утриманню будинку від 28.12.2012 в частині повного та своєчасного розрахунку за надані в період з грудня 2013 року по січень 2015 року послуги у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 517 595 грн. 63 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 4.2. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 07.04.2015 по 23.06.2015 в сумі 65 514 грн. 84 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період прострочення з квітня 2015 року по травень 2015 року у сумі 83 850 грн. 48 коп. та 3% річних за період прострочення з 07.04.2015 по 23.06.2015 у сумі 3 275 грн. 74 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 23.07.2015.

Представник позивача у судове засідання 23.07.2015 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, вимоги ухвали суду від 30.06.2015 не виконав, при цьому, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку зі зміною представника позивача у справі.

Представник відповідача у судове засідання 23.07.2015 з'явився, але вимоги ухвали суду від 30.06.2015 не виконав, при цьому, просив суд надати додатковий час для підготовки відзиву на позовну заяву та надання витребуваних судом документів.

Клопотання позивача та відповідача були задоволені судом та ухвалою суду від 23.07.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 13.08.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових доказів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 13.08.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Так, у судовому засіданні представниками сторін було повідомлено, що сторони знаходяться на стадії укладення мирової угоди, а отже представники позивача та відповідача просили суд надати додатковий час для мирного врегулювання спору.

Враховуючи вказане клопотання сторін, у судовому засіданні 13.08.2015 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 21.08.2015.

У судове засідання 21.08.2015 з'явився представник позивача.

У судове засідання 21.08.2015 представник відповідача не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, при цьому, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 13.08.2015, а також розпискою про повідомлення щодо дня, часу та місця наступного судового засідання (а.с.50-51).

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не скористався своїм правом на участь його представника у судовому засіданні.

Так, у судовому засіданні 21.08.2015 представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Також представником позивача було повідомлено, що сторони не змогли вирішити спір мирним шляхом, а отже просить суд розглядати справу по суті та прийняти рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Крім цього, відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Крім того, представником позивача у судовому засіданні 21.08.2015 повідомлено, що з моменту порушення провадження у даній справі відповідач жодних проплат не здійснював, а неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для розгляду справи.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 28.12.2012 між Службою автомобільних доріг у Дніпропетровській області (далі - сторона-1, позивач) та Державним підприємством - Український державний інститут з проектування об'єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" в особі Дніпропетровської філії Державного підприємства "Укрдіпродор" - "Дніпродіпродор" (далі- сторона-2, відповідач) було укладено договір № 41/13 на відшкодування витрат по утриманню будинку за адресою: вул. Леніна, 24 (далі - договір) (а.с.11), предметом якого є взаємини сторін, спрямовані на ефективне використання єдиної системи тепло, електро і водоспоживання в будинку за адресою по вул. Леніна, 24. Сторони прийшли до згоди про необхідність виступити єдиним споживачем по зазначених видах комунальних послуг перед постачальниками відповідних послуг (пункти 1.1. та 1.2. договору0.

Відповідно до пункту 1.3. договору з огляду на розміри займаних сторонами площ, сторона-1 взяла на себе зобов'язання по укладанню необхідних договорів. Загальна площа будівлі 5261,2 кв.м. Займана стороною-2 площа будівлі - 1689,9 кв.м. Крім того, сторони прийшли до угоди про пропорційний розподіл витрат і на утримання прибудинкової території (пункти 1.3. та 1.4. договору).

У пунктах 5.1. та 5.2. договору сторони погодили, що договір діє з 01.01.2013 по 31.12.2013 включно. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договорами про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до статей 12, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;

виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач комунальних послуг зобов'язаний укласти договір та оплачувати спожиті комунальні послуги.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Так, у розділі 2 договору сторони визначили свої зобов'язання за договором, а саме:

2.1. Сторона-1 зобов'язується:

2.1.1. Протягом 5 днів після отримання рахунків за спожиті послуги поточного місяця, підготувати розрахунок, пропорційно займаним площам і направити рахунок для відшкодування наступних витрат:

- теплова енергія для опалення і гарячого водопостачання;

- постачання електроенергії;

- технічне обслуговування та ремонт ліфтів;

- постачання водоспоживання і послуги каналізації;

- відшкодування витрат по сплаті податку на землю;

- послуги обслуговуючого персоналу;

- оплата послуг на проведення дезінфекції;

- витрати на господарчі матеріали;

- витрати на утримання прибудинкової території.

2.1.2. Надавати інформацію про діючі комунальні тарифи та зміни до них.

Так, на виконання умов договору між сторонами були підписані акти виконаних робіт по наданню послуг за період з грудня 2013 року по січень 2015 року на загальну суму 521 119 грн. 32 коп., а саме:

- акт виконаних робіт по наданню послуг за грудень 2013 року на суму 50 186 грн. 90 коп. (а.с.12);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за січень 2014 року на суму 61 771 грн. 04 коп. (а.с.13);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за лютий 2014 року на суму 58 866 грн. 49 коп. (а.с.14);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за березень 2014 року на суму 45 292 грн. 25 коп. (а.с.15);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за квітень 2014 року на суму 11 865 грн. 65 коп. (а.с.16);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за травень 2014 року на суму 8 863 грн. 26 коп. (а.с.17);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за червень 2014 року на суму 15 983 грн. 25 коп. (а.с.18);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за липень 2014 року на суму 15 017 грн. 96 коп. (а.с.19);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за серпень 2014 року на суму 17 517 грн. 42 коп. (а.с.20);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за вересень 2014 року на суму 13 579 грн. 28 коп. (а.с.21);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за жовтень 2014 року на суму 20 474 грн. 93 коп. (долучений до матеріалів справи 21.08.2015);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за листопад 2014 року на суму 49 437 грн. 40 коп. (а.с.22-23);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за грудень 2014 року на суму 64 623 грн. 05 коп. (а.с.24);

- акт виконаних робіт по наданню послуг за січень 2015 року на суму 71 187 грн. 96 коп. (а.с.25);

- акт відшкодування витрат з комплексу послуг по обстеженню і оцінки теплових втрат через огороджувальні будівельні конструкції на суму 16 452 грн. 48 коп. (а.с.26).

При цьому, відповідно до пункту 2.2. договору сторона-2 зобов'язалася:

- згідно з виставленими рахунками не пізніше 5 банківських днів після отримання рахунку здійснювати оплату на розрахунковий рахунок сторони-1;

- не перешкоджати в денний час, а при аваріях і в нічний час входженню в приміщення працівникам сторони-1 чи ремонтно-будівельним службам для ліквідації неполадок;

- вчасно інформувати сторону-1 про необхідність проведення робіт, що пов'язані з загальним утриманням будинку і виконуються обслуговуючим персоналом.

У відповідності з вказаним пунктом договору позивачем було вручено відповідачу рахунок № 11 від 25.03.2015 на суму 517 595 грн. 63 коп., який було отримано відповідачем 30.03.2015, про що міститься штамп відповідача у нижньому правому куті рахунку (а.с.27).

Судом також враховано, що надані в грудні 2013 року послуги були частково оплачені відповідачем в сумі 3 523 грн. 69 коп., а отже, станом на момент виставлення вказаного рахунку заборгованість відповідача перед позивачем складала 517 595 грн. 63 коп. (521 119,32 - 3 523,69).

Сторони, крім платежів передбачених у пункті 2.1.1. зобов'язуються згідно попередньо затвердженого сторонами кошторису витрат спільно виконувати необхідні роботи по ремонту і утриманню будинку. Сторони зобов'язуються самостійно виконувати поточні і капітальні ремонти площі, що знаходиться на балансі кожної зі сторін, якщо такі дії не торкаються інтересів іншої сторони (пункти 2.3. та 2.4. договору).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пунктів 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов'язаний був оплатити послуги на суму 517 595 грн. 63 коп. не пізніше 5 банківських днів після отримання рахунку, в даному випадку, - це 06.04.2015.

При цьому, у відповідності до статей 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та у встановлений строк.

Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи пунктів договору, строк виконання відповідачем зобов'язань по відшкодуванню витрат по утриманню будинку за адресою вул. Леніна, 24 станом на момент вирішення спору настав.

Крім того, в матеріалах справи міститься акт звірки взаємних розрахунків станом на 17.03.2015, підписаний позивачем та відповідачем та скріплений їх печатками, в якому сторони підтвердили наявність заборгованості у відповідача перед позивачем в сумі 517 595 грн. 63 коп. (а.с.28).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем взяті на себе зобов'язання по відшкодуванню витрат по утриманню будинку за адресою вул. Леніна, 24 за період з грудня 2013 року по січень 2015 року у розмірі 517 595 грн. 63 коп. не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 517 595 грн. 63 коп.

При цьому, відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів повної оплати наданих послуг відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період сумі 517 595 грн. 63 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Дослідивши надані позивачем до господарського суду документи, у розумінні статті 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов договору, відповідачем господарському суду надано не було.

При цьому, відповідач є юридичною особою, а відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 517 595 грн. 63 коп. обґрунтовані, документально підтверджені та підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 4.2. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної чи не в повному обсязі оплаті рахунка стороною-2, остання оплачує стороні-1 пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня.

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 07.04.2015 по 23.06.2015 в сумі 65 514 грн. 84 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, судом встановлено, що він не містить порушень у визначенні періоду прострочення (позивачем вірно визначено початок періоду прострочення), але арифметично розрахунок проведений не вірно.

Так, після проведеного розрахунку, судом було визначено розмір пені, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума пені в розмірі 65 514 грн. 84 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення пені.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 65 514 грн. 84 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані інфляційні втрати за період прострочення з квітня 2015 року по травень 2015 року в сумі 83 850 грн. 48 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

При цьому, суд звертає увагу, що за змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що він не відповідає вищевказаним вимогам та фактичним обставинам справи, оскільки позивачем було розраховано інфляційні втрати, зокрема, і за квітень 2015 року - в місяці, в якому мав бути здійснений платіж, а отже, розрахунок інфляційних втрат також визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши положення частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаним періодом, судом встановлено, що інфляційні втрати в травні 2015 року складають 11 387 грн. 10 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 11 387 грн. 10 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 07.04.2015 по 23.06.2015 в сумі 3 275 грн. 74 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що у ньому правильно визначений період прострочення та інші вихідні дані, але розрахунок проведений арифметично невірно.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, також визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, після проведеного розрахунку, судом було визначено розмір 3% річних, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума 3% річних в розмірі 3 275 грн. 74 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення 3% річних.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 3 275 грн. 74 коп.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цілому підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства - Український державний інститут з проектування об'єктів дорожнього господарства "Укрдіпродор" (03037, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 39/1; ідентифікаційний код 05416892) в особі Дніпропетровської філії Державного підприємства "Укрдіпродор" - "Дніпродіпродор" (49600, м.Дніпропетровськ, вулиця Леніна, будинок 24) на користь Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області (49600, м. Дніпропетровськ, вулиця Леніна, будинок 24; ідентифікаційний код 25843931) - 517 595 грн. 63 коп. основного боргу, 65 514 грн. 84 коп. - пені, 11 387 грн. 10 коп. - інфляційних втрат, 3 275 грн. 74 коп. - 3% річних, 11 955 грн. 47 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2