ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2015 р. Справа № 917/1292/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Захист ЛТД", АДРЕСА_1, 69104

до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", вул.Івана Приходька, 141, м.Кременчук, 39621

про стягнення грошових коштів у сумі 8487459 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: відсутні.

Після виходу з нарадчої кімнати, суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення згідно ст.85 ГПК України та повідомив дату складання повного тексту рішення (18.08.2015 р.).

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 84874,59 грн. заборгованості по договору №0657-СН від 11.12.2013 р., з яких: 46821,60 грн. основна заборгованість, 3698,26 грн. пені, 1639,40 грн. 3% річних та 32715,33 грн. інфляційних втрат.

Представник позивача на позовних вимогах наполягає з мотивів, зазначених у позовній заяві, зокрема посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 0657-СН від 11.12.2013р. в частині оплати.

Попереднє судове засідання 14.07.2015 р. було відкладено у зв'язку з задоволенням клопотання відповідача про перенесення розгляду справи.

Відповідач явку повноважного представника в засідання суду 13.08.2015 р. повторно не забезпечив, причини неявки не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи про що свідчить повідомлення про вручення ухвал суду від 14.07.2015 р.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору, відсутність клопотання щодо продовження строку вирішення спору, спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив:

11.12.2013 р. між сторонами було укладено договір поставки товару № 0657-СН (арк. справи 14-17), згідно якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позивач (постачальник) зобов'язується поставити і передати у власність відповідачу (покупцю) визначений цим Договором товар, а відповідач зобов'язується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1 Договору).

Пунктом 1.2 передбачено, що найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим Договором, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), визначаються специфікацією, що є додатками до цього договору.

Згідно п. 1.4 договору в редакції додаткової угоди №1 від 01.07.2014 р. загальна ціна товару за цим договором становить 128444,40грн.

Відповідно до п. 6.1 Договору, розрахунки за товар здійснюються протягом 60-ти календарних днів після поставки товару на склад покупця.

Згідно п. 10.6 Договору, у випадку порушення відповідачем строку розрахунку за поставлений товар, останній сплачує на користь позивача неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла під час порушення грошового зобов'язання від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 13.1 передбачено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 13.1 цього договору та закінчується 31.12.2014 р.

Як зазначає позивач у позовній заяві, він, на виконання умов договору №0657-СН, Специфікацій №1 та №2, згідно видаткових накладних № 205 від 07.07.2014 р. на суму 40742,40 грн., №21 від 13.02.2014 р. на суму 38934,00 грн., №22 від 22.01.2014 р. на суму 2646,00 грн., №1 від 10.01.2014 р. на суму 46368,00 грн. (копії накладних в матеріалах справи - арк. справи 22,24,26,28) передав відповідачу товар на загальну суму 128690,40 грн.

Факт отримання товару відповідачем підтверджується також належним чином оформленими довіреностями на отримання його представником від позивача товарно-матеріальних цінностей (арк. спр. 23,25,27,29).

Як зазначає позивач, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України, прийнявши товар без претензій щодо асортименту, якості, кількості продукції чи відсутності будь-якого документу оплатив його частково на суму 81868,80 грн, в зв'язку з чим заборгованість останнього на момент подання позову та розгляду даної справи складає 46821,60 грн.

Крім того, на підставі п. 10.6 договору та ст.625 ЦК України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3698,26 грн. пені, 1639,40 грн. 3% річних та 32715,33 грн. інфляційних втрат.

Таким чином, загальна сума, заявлена до стягнення, становить 84874,59 грн.

При винесенні рішення суд виходив з наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, за яким в силу ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

На підставі матеріалів справи, поданих сторонами доказів, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 46821,60 грн. є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами (договір поставки, видаткові накладні, яка містять всі необхідні реквізити, передбачені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей) та підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом перевірено методику розрахунку пені та встановлено, що позивачем під час здійснення розрахунку пені по накладним №1 від 10.01.2014 р. залишок заборгованості по якій складає 5241,60 грн та накладній №4 від 22.01.2014 р. не враховані положення ч. 6 ст. 232 ГК України та нараховано пеню за період який перевищує 6 місяців. Судом здійснено власний розрахунок пені з використанням калькулятора ІПС "Ліга" по кожній накладній окремо; на підставі вказаного розрахунку суд задовольняє позовні вимоги про стягнення пені в сумі 3538,14 грн, з яких: 291,95 грн. пені нараховано по накладній №1 від 10.01.2014 р. на залишок заборгованості у сумі 5241,60 грн за період з 15.06.2014 р. (дата зазначено позивачем) по 11.09.2014 р.; 170,00 грн. пені нараховано по накладній №4 від 22.01.2014 р. на сум 2646,00 грн. за період з 15.06.2014 р. (дата зазначено позивачем) по 24.09.2014 р.; 3075,25 грн. пені нараховано по накладній №21 від 13 лютого 2014 р. на суму 38934,00 грн за період з 15.06.2014 р. (дата зазначено позивачем) по 15.10.2014 р. В частині стягнення 160,12 грн. пені суд відмовляє в задоволенні з вищезазначених підстав.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

В Рекомендаціях ВСУ відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. №62-97 р зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Судом перевірено методику розрахунку 3% річних та інфляційних втрат з використанням калькулятора ІПС "Ліга". За результатами проведеного перерахунку, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення 1639,40 грн. 3% річних пені та 30153,11 грн. інфляційних втрат за період з 16.04.2014 р. по 15.06.2015 р. В частині стягнення 2562,22 грн. суд відмовляє в задоволенні, як необґрунтовані.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Позивач надав належні докази обґрунтованості та правомірності позовних вимог. Відповідач правами, наданими йому ГПК України, не скористався, жодних доказів, що спростовували б факт наявності заборгованості чи її розмір, не надав.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується йому за рахунок відповідача з урахуванням приписів ст. 49 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 32, 33,43,49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (39621, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Івана Приходька, 141, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Захист ЛТД" (АДРЕСА_1, 69104, ) 46821,60 грн. основної заборгованості, 3538,14 грн. пені, 30153,11 грн інфляційних втрат , 1639,40 грн. 3% річних та 1768,40 грн. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 18.08.2015 р.

Суддя Н.Г. Гетя