ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18.08.2015р. Справа №908/3311/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ,

до відповідача: Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь,

про стягнення 169053,56 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 за дов.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача, Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь про стягнення:

- боргу за активну електроенергію, спожиту у серпні-грудні 2014 року, 128041,46 грн;

- боргу за реактивну електроенергію, спожиту у травні, серпні-грудні 2014 року 3724,11 грн;

- борг за перевищення договірних величин споживання електричної енергії за період жовтень 2014 року 1281,61 грн;

- 3% річних, нарахованих з 15.05.2014р. до 28.02.2015р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної та реактивної електроенергії, спожитої в квітні-грудні 2014 року, 1546,84 грн;

- суми інфляційних, нарахованих з 01.05.2014р. до 28.02.2015р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої в квітні - грудні 2014 року, та реактивної електроенергії, спожитої в квітні-червні, серпні-грудні 2014 року, 19951,50 грн;

- пені, нарахованої з 15.05.2014р. до 28.02.2015р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної та реактивної електроенергії, спожитої у квітні-грудні 2014 року, 14508,04 грн.

Ухвалою від 25.05.2015р. господарського суду Запорізької області вказану позовну заяву з додатками направлено за підсудністю до господарського суду Донецької області.

Відповідно до ухвали від 02.06.2015р. господарського суду Донецької області за зазначеним позовом порушено провадження по справі №908/3311/15.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №238 від 23.11.2006р. про постачання електричної енергії, внаслідок чого у Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» утворилась заборгованість за активну електроенергію в сумі 128041,46 грн та реактивну електроенергію у розмірі 3724,11 грн, що стало підставою для нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Крім того, за твердженням позивача, у жовтні 2014 року відповідачем було перевищено ліміт електроспоживання, внаслідок чого Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» заявлено до стягнення 1281,61 грн.

Відповідач у відзиві №03-681 від 18.06.2015р. позовні вимоги про стягнення боргу за активну та реактивну електроенергію, перевищення договірних величин споживання електричної енергії у жовтні 2014 року визнав. Одночасно, щодо вимог про стягнення пені Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» надало заперечення з посиланням на приписи Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

Крім того, відповідач посилався на наявність форс-мажорних обставин за договором №238 від 23.11.2006р., як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, 3% річних, інфляційної складової боргу.

Також, Комунальним підприємством «Компанія «Вода Донбасу» заявлено клопотання про надання розстрочки виконання рішення на 12 місяців.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Як свідчать матеріали справи, 23.11.2006р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) було підписано договір №238 про постачання електричної енергії.

Згідно із розділом 1 вказаного договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю 83,0 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.9.5 договору №238 від 23.11.2006р. останній набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2009р. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Приймаючи до уваги, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази припинення дії спірного правочину, враховуючи зміст пояснень позивача, які наявні у клопотанні без номеру та дати, що надійшло до суду 23.06.2015р., пояснень №03-683 від 18.06.2015р. відповідача, суд дійшов висновку, що зобовязання сторін за вказаною угодою автоматично продовжувалися кожний наступний рік та були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно із п.2.2.2 договору №238 від 23.11.2006р. споживач зобовязався постачати споживачу електроенергію.

В період з серпня 2014 року по грудень 2014 року постачальник поставив споживачу активну електроенергію на загальну суму 128041,46 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії), а саме:

- за серпень 2014 року на суму 18858,98 грн (13250 кВт/год),

- за вересень 2014 року на суму 23480,41 грн (15863 кВт/год),

- за жовтень 2014 року на суму 28181,53 грн (19039 кВт/год),

- за листопад 2014 року на суму 29020,80 грн (19606 кВт/год),

- за грудень 2014 року на суму 28499,74 грн (18876 кВт/год).

Крім того, за змістом актів прийняття-передавання товарної продукції (електроенергії) в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року постачальник поставив споживачу реактивну електроенергію на загальну суму 3724,11 грн, а саме:

- за травень 2014 року на суму 547,51 грн (14364 кВАр/год),

- за серпень 2014 року на суму 613,36 грн (12801 кВАр/год),

- за вересень 2014 року на суму 721,18 грн (14644 кВАр/год),

- за жовтень 2014 року на суму 721,70 грн (16042 кВАр/год),

- за листопад 2014 року на суму 607,14 грн (14526 кВАр/год),

- за грудень 2014 року на суму 513,22 грн (12558 кВАр/год).

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором обовязок по оплаті поставленої електричної енергії у повному обсязі та у передбачений договором строк не виконав, внаслідок чого Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» заявлено вимоги, зокрема, про стягнення боргу за активну електроенергію в сумі 128041,46 грн та реактивну електроенергію у розмірі 3724,11 грн.

Крім того, враховуючи що у жовтні 2014 року відповідачем перевищено договірні величини електроспоживання, позивачем заявлено до стягнення 1281,61 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами п.2.3.4 договору №238 від 23.11.2006р. споживач зобовязався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно із умовами додатків №3 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії» та №5 «Порядок розрахунків» до цього договору.

За приписами п.3 додатку №5 до вказаного договору (в редакції протоколу розбіжностей від 01.12.2006р.) споживач здійснює повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії один раз до 10 числа місяця наступного за розрахунковим після видачі повного рахунку за спожиту електроенергію.

Як свідчать матеріали справи, рахунки на оплату поставленої активної електроенергії на суму 128041,46 грн, реактивної електроенергії на суму 3724,11 грн вручені представникам відповідача у відповідності до умов договору №238 від 23.11.2006р. Факт отримання відповідних рахунків відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечується.

Відтак, з урахуванням змісту п.3 додатку №5 до договору №238 від 23.11.2006р., господарським судом встановлено, що строк виконання відповідачем зобовязання з оплати електричної енергії на вказані суми настав.

Крім того, за приписами ч.6 ст.26 Закону України «Про електроенергетику» у разі перевищення договірних величин електроспоживання споживач зобовязаний сплатити постачальнику двократну вартість різниці між фактично спожитою та встановленою договірною величиною електроспоживання.

Відповідно до п.4.2.2 договору №238 від 23.11.2006р. за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності визначених згідно із вимогами розділу 5 цього договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величини.

Додатком №8 «Договірні величини споживання електричної енергії» до вказаного договору було встановлено обсяг постачання електричної енергії у жовтні 2014 року на рівні 18 тис. кВт/год.

При цьому, у жовтні 2014 року відповідач фактично спожив 19039 кВт/год, що на 1039 кВт/год перевищує встановлений договором ліміт.

28.10.2014р. позивач надав, а відповідач прийняв рахунок №65/238.134242 від 28.10.2014р. на оплату 1281,61 грн за перевищення договірних величин електроспоживання.

Проте, як вказує позивач, зазначений рахунок також не було оплачено відповідачем.

Відповідачем всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України наявності вказаних обставин не спростовано, доказів проведення оплат на суми 128041,46 грн, 3724,11 грн, 1281,61 грн не надано.

Як зазначалось вище, відповідач у відзиві №03-681 від 18.06.2015р. позовні вимоги в частині вимог про стягнення боргу за активну та реактивну електроенергію, перевищення договірних величин споживання електричної енергії у жовтні 2014 року визнав.

Згідно із ч.5 ст.78 Господарського процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позовних вимог господарський суд приймає рішення про задоволення позову.

Наразі, судом не встановлено в діях відповідача, повязаних з частковим визнанням позову, конкретних порушень закону, а також фактів, які б доводили порушення визнанням позову прав і законних інтересів інших осіб.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач зобовязання за договором №238 від 23.11.2006р. виконав належним чином, зауважень щодо кількості та якості спожитої електричної енергії від відповідача не надходило, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за спірним договором обовязки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» на користь позивача суми боргу за активну електроенергію 128041,46 грн, реактивну електроенергію 3724,11 грн, а також 1281,61 грн за перевищення договірних величин електроспоживання підлягають задоволенню у повному обсязі.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Пунктом 4.2.1 договору №238 від 23.11.2006р. визначено, що за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.4 2.3.5 цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком №5 «Порядок розрахунків», споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 2% за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

При цьому, враховуючи приписи Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобовязань», позивач нарахував за період з 15.05.2014р. до 28.02.2015р. та заявив до стягнення пеню в розмірі 14508,04 грн, виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ за відповідний період.

Здійснивши перевірку розрахунку пені з урахуванням приписів Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» (який набрав чинності з 07.02.2015р.), п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» щодо не нарахування пені у день фактичної оплати, суд дійшов висновку, що сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача становить 10833,35 грн.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Керуючись приписами вказаної норми, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних у розмірі 1546,84 грн (період з 15.05.2014р. до 28.02.2015р.), інфляційні збитки в сумі 19951,50 грн (період з 01.05.2014р. до 28.02.2015р.).

Перевіривши розрахунок 3% річних позивача за період з 15.05.2014р. до 28.02.2015р., господарський суд встановив, що їх сума є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 1546,84 грн.

Одночасно, за приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За висновками суду, позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних збитків, вказаних правил враховано не було, що призвело до безпідставного збільшення інфляційної складової боргу.

За розрахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають збитки від інфляції у розмірі 14580,01 грн.

Твердження відповідача в частині наявності форс-мажорних обставин за договором №238 від 23.11.2006р. судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне:

За змістом представленого відповідачем сертифікату (висновку) №1735 (вих. №5270/05-4 від 25.11.2014р.) Торгово-промислової палати України, зазначеною установою засвідчено настання обставин непереборної сили з 10.06.2014р. Комунальному підприємству «Компанія «Вода Донбасу» при здійснені господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обовязкових платежів. Наразі, посилань на договір №238 від 23.11.2006р. сертифікат (висновок) №1735 (вих. №5270/05-4 від 25.11.2014р.) Торгово-промислової палати України не містить.

Висновок №2005/12.12-03 від 03.07.2014р. Донецької торгово-промислової палати засвідчує настання для Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» з 10.06.2014р. обставин непереборної сили щодо невиконання цим підприємством власних договірних зобовязань з надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення.

За таких обставин, з урахуванням того, що дія наведених вище документів не поширюється на спірні правовідносини, господарським судом встановлено, що відповідачем всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту настання форс-мажорних обставин за договором №238 від 23.11.2006р., внаслідок чого підстави для звільнення від відповідальності за невиконання грошових зобовязань за наведеним правочином відсутні.

Посилання відповідача на наявність заборгованості по заробітній платі, як на підставу для звільнення від сплати пені, 3% річних, інфляційної складової боргу, судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне:

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.4 ст.179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною 1 ст.510 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

За приписами ч.1 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

У даному випадку, відповідач є боржником за договором №238 від 23.11.2006р., який зобовязаний забезпечити своєчасне надходження коштів на рахунок позивача, що належать до сплати за вказаною угодою. При цьому, наявність боргових зобовязань перед іншими особами, в тому числі, працівниками Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», не є підставою для звільнення відповідача від сплати неустойки, 3% річних, інфляційних втрат, нарахованих внаслідок порушення строків оплати належних до сплати за відповідною угодою сум.

Одночасно, відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 04.11.2010р. по справі №4/719, інфляційні нарахування на суму боргу та відсотки річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів від інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних збитків, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, зваживши доводи відповідача у цій частині, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення пені, інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 10833,35 грн, 14580,01 грн. Крім того, позовні вимоги про стягнення 3% річних підлягають задоволенню у повному обсязі на визначену позивачем суму.

Відносно клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців, суд зазначає про наступне:

Відповідно до п.6 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право розстрочити його виконання.

Підставою для вчинення вказаних дій є наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі.

Пунктом 7.2 постанови №9 від 17.10.2012р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» встановлено, що вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Одночасно, судом також повинні прийматися до уваги можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом.

Обґрунтовуючи подану заяву відповідач посилається на збитковість господарської діяльності Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу». Зокрема, за твердженнями вказаного учасника судового процесу, основним джерелом надходження грошових коштів для оплати спожитої електроенергії є грошові надходження від водокористувачів (абонентів) за надані послуги з водопостачання та водовідведення, які вносяться не вчасно і не в повному обсязі. Тарифи, встановлені для Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» є збитковими та не покривають витрат підприємства. Станом на 01.05.2015р. заборгованість населення за послуги водопостачання та водовідведення складає понад 296 млн. грн.

На підтвердження своєї заяви відповідачем представлено до матеріалів справи довідку №03-675 від 18.06.2015р. про заборгованість із заробітної плати; звіт про фінансові результати підприємства за 2014 рік; сертифікат (висновок) №1735 (вих. №5270/05-4 від 25.11.2014р.) Торгово-промислової палати України; висновок №2005/12.12-03 від 03.07.2014р. Донецької торгово-промислової палати; рахунки на оплату послуг водопостачання та водовідведення, які виставлялись контрагентам відповідача, тощо.

Позивач проти задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення заперечив з підстав, які визначені у поясненнях №51юр-1390/15 від 16.07.2015р.

З огляду на наявні у матеріалах справи документи, з урахуванням того, що негайне виконання рішення є ускладненим, приймаючи до уваги матеріальні інтереси позивача, суд вважає можливим надання розстрочки виконання рішення господарського суду Донецької області від 18.08.2015р. по справі №908/3311/15 на 3 місяці, внаслідок чого клопотання Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», підлягає частковому задоволенню.

Клопотання позивача №51юр-1410/15 від 20.07.2015р. про відкладення розгляду справи залишається судом без задоволення з урахуванням того, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого рішення, а підстави для відкладення судового засідання на іншу дату відсутні.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 3381,07 грн, підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам, а судовий збір в сумі 0,93 грн належить повернути Публічному акціонерному товариству «ДТЕК Донецькобленерго» на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у звязку із внесенням збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 79, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго», м.Краматорськ до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь про стягнення:

- боргу за активну електроенергію, спожиту у серпні-грудні 2014 року, 128041,46 грн;

- боргу за реактивну електроенергію, спожиту у травні, серпні-грудні 2014 року 3724,11 грн;

- борг за перевищення договірних величин споживання електричної енергії за період жовтень 2014 року 1281,61 грн;

- 3% річних, нарахованих з 15.05.2014р. до 28.02.2015р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної та реактивної електроенергії, спожитої в квітні-грудні 2014 року, 1546,84 грн;

- суми інфляційних, нарахованих з 01.05.2014р. до 28.02.2015р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної електроенергії, спожитої в квітні - грудні 2014 року, та реактивної електроенергії, спожитої в квітні-червні, серпні-грудні 2014 року, 19951,50 грн;

- пені, нарахованої з 15.05.2014р. до 28.02.2015р., за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті активної та реактивної електроенергії, спожитої у квітні-грудні 2014 року, 14508,04 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (87547, Донецька область, м.Маріуполь, вулиця К.Лібкнехта, буд.177А, ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» (84302, Донецька область, м.Краматорськ, вулиця Островського, буд.8, ) борг за активну електроенергію 128041,46 грн; борг за реактивну електроенергію 3724,11 грн; борг за перевищення договірних величин споживання електричної енергії за період жовтень 2014 року 1281,61 грн, пеню 10833,35 грн; 3% річних 1546,84 грн; суму інфляційних 14580,01 грн, а також судовий збір в сумі 3200,15 грн.

Розстрочити виконання рішення господарського суду Донецької області від 18.08.2015р. по справі №908/3311/15 строком на 3 місяців наступним чином:

- вересень 2015 року 54402,51 грн,

- жовтень 2015 року 54402,51 грн,

- листопад 2015 року 54402,51 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Повернути Публічному акціонерному товариству «ДТЕК Донецькобленерго» (84302, Донецька область, м.Краматорськ, вулиця Островського, буд.8, ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 0,93 грн, сплачений на підставі платіжного доручення № від 31.03.2015р.

У судовому засіданні 18.08.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 25.08.2015р.

Суддя Ю.О.Паляниця