ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Справа № 920/1073/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Монастирській Є.С.

за участю представників сторін:

позивача - Єфіменко Л.І. (довіреність №10-730/д від 04.12.2014 року).;

відповідача - Сіденко Л.В. (довіреність №30/225 від 30.12.2014 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№3628С/1-43) на рішення господарського суду Сумської області від 20.04.2015р. у справі №920/1073/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз", м. Охтирка Сумської області,

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз", м. Суми,

про стягнення 163838,70 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року позивач звернувся з позовом до господарського суду Сумської області з позовом про стягнення з відповідача на свою користь 163838,70 грн., у тому числі: 82813,84 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року на заборгованість в розмірі 1091963,15 грн. по договору від 21.09.2009 року №30/1047/305-Р про надання послуг з транспортування природного газу, яку було стягнуто рішенням Господарського суду Сумської області від 08.09.2011 року у справі № 5021/1596/2011 та нарахованих на вказану заборгованість 3 % річних за період прострочення з 01.12.2011 року по 20.05.2014 року в сумі 80924,86 грн.

Рішенням господарського суду Сумської області від 18.08.2014 року у даній справі, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 року, позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду від 04.02.2015 року постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 року та рішення Господарського суду Сумської області від 18.08.2014 року у даній справі скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Сумської області від 20 квітня 2015 року у справі № 920/1073/14 (суддя П.І. Левченко) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз" 3% річних у сумі 80924,86 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 1618,50 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Сумської області від 20 квітня 2015 року скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних витрат у повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суд від 06.07.2015 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 26.08.2015 року.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу позивача (вх.№11983 від 17.08.2015 року) та в судовому засіданні не погоджується з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутніх в судовому засіданні представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Сумської області від 08.09.2011 року у іншій справі №5021/1596/2011 було задоволено позов НГВУ "Охтирканафтогаз" ПАТ "Укрнафта" в частині стягнення заборгованості за послуги з транспортування природного газу та стягнуто з ПАТ "Сумигаз" 1091963,15 грн. основного боргу, 47775,64 грн. інфляційних втрат, 22150,81 грн. - 3% річних, 82030,31 грн. - пені, 12039,20 витрат по сплаті державного мита та 228,65 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Вказане рішення залишено без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.09.2011 року.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.02.2012 року вказані постанову та рішення в частині позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та розподілу судових витрат скасовано та в цій частині справу передано на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

Рішенням господарського суду Сумської області від 19.03.2012 року у справі №5021/1596/2011 року позов НГВУ "Охтирканафтогаз" в частині стягнення заборгованості за послуги з транспортування природного газу було задоволено частково та стягнуто з ПАТ "Сумигаз", 47775,64 грн. інфляційних втрат, 82030,31 грн. пені, 12439,20 грн. державного мита та 228,65 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

19.09.2011 року на виконання рішення господарського суду Сумської області від 08.09.2011 року у справі №5021/1596/2011 було видано відповідний наказ та пред'явлено його до державної виконавчої служби.

Протягом лютого-червня 2014 року відповідачем на рахунок позивача перераховано грошові кошти на загальну суму 130 842,70 грн. із призначенням платежу - "погашення заборгованості згідно з рішенням Господарського суду Сумської області у справі №5021/1596/2011, договір від 21.09.2009р. №30/1047/305-Р", що підтверджується платіжними дорученнями: №16482 від 25.02.2014, №18040 від 30.04.2014, №18433 від 20.05.2014, №19030 від 17.06.2014.

Приймаючи рішення суди виходили з того, що позивачем вказані суми зараховувались на погашення судових витрат, та штрафних санкцій, стягнутих зазначеним рішенням Господарського суду Сумської області від 19.03.2012 року у справі №5021/1596/2011, у зв'язку з чим не враховувались як суми направлені на погашення основної заборгованості за рішенням Господарського суду Сумської області від 08.09.2011 у справі №5021/1596/2011.

Посилаючись на те, що стягнута рішенням господарського суду Сумської області від 08.09.2011 у справі №5021/1596/2011 основна заборгованість в сумі 1091963,15 грн. відповідачем не сплачувалась, позивач просив суд стягнути з відповідача нараховані на вказану заборгованість 82813,84 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року та 3% річних в сумі 80924,86 грн. за період прострочення з 01.12.2011 року по 20.05.2014 року.

Скасовуючи рішення господарського суду Сумської області від 18.08.2014 року у даній справі та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 року, якими позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 04.02.2015 року у справі №920/1073/14 вказав, що позивач здійснив свій розрахунок до позову про стягнення інфляційних втрат та відсотків річних з порушенням приписів статті 625 Цивільного кодексу України не за весь період існування заборгованості, оскільки згідно цієї норми вказані втрати розраховуються за весь час прострочення. При цьому наведена норма не надає позивачу права вибору періоду в межах якого може бути здійснено нарахування інфляційних втрат, а визначає його конкретно - за весь час прострочення, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули. Таким чином вимоги позивача в цій частині не ґрунтуються на приписах вказаної норми.

Крім того, у вказаній постанові, Вищим господарським судом України зазначено, що відповідач на виконання рішень судів у справі Господарського суду Сумської області № 5021/1596/2011, якими з відповідача на користь позивача було стягнуто 1091963,15 грн. основного боргу, 22150,81 грн. - 3 % річних, 82030,31 грн. пені, 47775,64 грн. інфляційних втрат, 12439,20 грн. витрат на державне мито та 228,65 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, сплатив 130842,70 грн., які позивачем, як зазначено судом апеляційної інстанції, були зараховані на погашення судових витрат та штрафних санкцій. Разом з тим, суди у своїх рішеннях не навели у якому саме розмірі ці суми були розподілені при зарахуванні в рахунок погашення певного стягнення, а саме не навели розміри зарахування у рахунок погашення судових витрат та штрафних санкцій, не дослідили такі розміри на відповідність їх визначеним у попередніх судових рішеннях розмірам та законність визначеної позивачем черговості зарахування вказаної вище суми в погашення певних нарахувань з урахуванням того, що за приписами статті 534 Цивільного кодексу України погашення вимог кредитора здійснюється у вказаній у цій нормі черговості, якщо інше не встановлено договором. Договірні відносини у цій частині судами не досліджені. Вказане вище має практичне значення для визначення того, чи залишилась основна сума заборгованості, з якої розраховуються три проценти річних, такою, як була визначена судовими рішеннями у справі № 5021/1596/2011, чи зменшилась у зв'язку з частковою оплатою боргу.

При новому розгляді, позивач не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції обґрунтованого розрахунку інфляційних втрат з урахуванням вимог постанови Вищого господарського суду України від 04.02.2015 року у даній справі, обґрунтованого розрахунку 3% річних; доказів фактичного розподілу сум, отриманих від відповідача в рахунок погашення судових витрат та штрафних санкцій за попередніми судовими рішеннями з врахуванням приписів статті 534 Цивільного кодексу України і відповідний розрахунок позовних вимог з врахуванням фактичного (доведеного суду) розміру залишку основного боргу.

Натомість, позивач вважає свої позовні вимоги у справі правомірними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Так, відповідно до положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити сум боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У пункті 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 4 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахування індексу інфляції визначається виходячи із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач здійснив свій розрахунок позовних вимог про стягнення інфляційний втрат у сумі 82913,84 грн. за період з 01.10.2013 року по 30.04.2014 року з порушенням приписів статті 625 Цивільного кодексу України не за весь період існування заборгованості (з листопада 2011 року), оскільки згідно цієї норми вказані втрати розраховуються саме за весь час прострочення, а не вибірково за ту чи іншу частину того часу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимоги позивача про стягнення 82813,84 грн. інфляційних втрат за період з 01.10.2013 року по 30.04.2013 року не ґрунтуються на приписах вказаної норми, а відтак є неправомірними і не підлягають задоволенню.

Разом з тим, судова колегія також погоджується з висновком місцевого суду, що позивачем правомірно (відповідно до вимог статті 534 Цивільного кодексу України) зараховані платежі відповідача, здійснені ним у лютому - травні 2014 року у загальній сумі 94209,51 грн., на відшкодування витрат, пов'язаних з одержанням виконання (на відшкодування судових витрат) та на сплату частини неустойки (пені). Оскільки основна сума боргу, згідно статті 534 Цивільного кодексу України, сплачується у третю чергу, то станом на 20.05.2014 року (останній день, за який позивачем нараховано три проценти річних) основний борг відповідача перед позивачем не змінився і складав суму 1091963,15 грн., а відтак розрахунок 3 % річних у позовній заяві, здійснений позивачем обґрунтовано, виходячи з цієї суми основного боргу.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на свою користь 3 % річних за період з 01.12.2011 року по 20.05.2014 року в сумі 80924,86 грн. є правомірними, обґрунтованими і такими, що задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що наведені позивачем доводи не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції та не підтверджені документально.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За таких обставин колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, а господарським судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, у зв'язку з чим підстав для зміни або скасування рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 20.04.2015р. у справі №920/1073/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 31.08.2015 року.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.