ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Справа №922/2574/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 10.06.2015 року;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю від 17.08.2015 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон ОСОБА_3», м.Київ, (вх.№3815Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2015 року по справі №922/2574/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон ОСОБА_3», м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дурга», м.Харків,

про стягнення 8180999,00 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Регіон ОСОБА_3» звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дурга» на свою користь суму коштів у розмірі 8180999,00 грн., які були перераховані в якості пайового фінансування за договором №10-12/07 від 10.12.2007 року, в редакції договору про внесення змін та доповнень від 27.11.2012 року. Свої позовні вимоги обґрунтував порушенням відповідачем зобовязань за договором №10-12/07 про пайову участь у будівництві від 10.12.2007 року в редакції договору про внесення змін та доповнень від 27.11.2012 р. щодо передачі позивачу об'єкту будівництва та належним чином оформлених документів на право власності на вказаний об'єкт будівництва.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.06.2015 року у справі №922/2574/15 (суддя Ольшанченко В.І.) у позові відмовлено повністю.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2015 року та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити. Судові витрати апелянт просить суд покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що не спростування презумпції правомірності договору, у даному випадку договору про внесення змін і доповнень від 27.11.2012 року до договору про пайову участь у будівництві №10-12/07 від 12.12.2007 року, всі права, набуті сторонами правочину за ним повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Скаржник звертає увагу суду на те, що при розгляді справи була здійснена неналежна та помилкова оцінка правовідносин сторін, що виникла з договору і вказане призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон ОСОБА_3» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

До початку судового засідання представник відповідача надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№12293), який за своїм змістом дублює зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції та в якому відповідач просить рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 26.08.2015 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник відповідача пояснив, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 10.12.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дурга» (забудовник, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіон ОСОБА_3» (учасник, позивач у справі) укладено договір про пайову участь у будівництві №10-12/07, за яким забудовник залучає учасника до будівництва (реконструкції) комерційної нерухомості на умовах пайового фінансування і сторони визначають порядок погашення (припинення) боргових зобовязань (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору об'єктом будівництва є двоповерхова нежитлова будівля торговельний комплекс, загальною проектною площею 3440,00 мкВ., розташована за адресою: м.Харків, вул. Героїв Праці, 35.

У п. 1.4. договору сторони визначили, що терміном закінчення будівництва та введення об'єкту будівництва в експлуатацію є 20.03.2009 року.

Згідно з п. 1.5. договору після закінчення будівництва та прийняття об'єкту будівництва в експлуатацію забудовник забезпечує погашення (припинення) боргових зобов'язань перед учасником, шляхом підписання акту приймання-передавання та передачі йому нежитлового приміщення, визначеного в п. 1.6 цього договору, з усією необхідною технічною та виконавчою документацією, складання якої передбачено законодавством, будівельними нормами та правилами.

У той час, учасник на підставі цього договору набуває право власності на нежитлове приміщення, яке повинно бути оформлене у відповідності до вимог діючого законодавства України (п. 1.5.1. договору).

Відповідно до пунктів 2.1., та 2.2. ціна договору складає повну вартість будівництва нежитлового приміщення і становить суму 13635000,00 грн. у т.ч. ПДВ 2272500,00 грн., що еквівалентно 2700000,00 дол. США за офіційним курсом гривні до дол. США, встановленого Національним банком України на дату укладення цього договору.

Учасник сплачує кошти, які спрямовуються забудовником на фінансування, проектування, будівництво та введення в експлуатацію об'єкту будівництва.

Фінансування мало здійснюватись з розстрочкою у відповідності до графіку, передбаченому п. 2.4. договору до 20.02.2009 року.

У п. 11.1. договору сторони зазначили, що підтверджуються досягнення ними згоди по всіх істотних умовах цього договору і жодна із сторін не буде посилатися в майбутньому на недосягнення згоди по істотних умовах як на підставу вважати його неукладеним.

Згідно п.10.1. договору, то він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором, але не пізніше ніж до 01.09.2009 року.

Договір №10-12/07 про пайову участь у будівництві складено та підписано представниками сторін 10.12.2007 року, а також скріплено печатками підприємств.

В подальшому, 31.08.2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору №10-12/07 про пайову участь у будівництві від 10.12.2007 року, яким змінено редакцію пункту 10.1. договору, чим продовжено строк дії договору до 31.12.2010 року.

28.12.2010 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору №10-12/07 про пайову участь у будівництві від 10.12.2007 року, яким змінено редакцію пункту 10.1. договору, чим продовжено строк дії договору до 31.12.2013 року.

27.11.2012 року між сторонами підписано в простій письмовій формі договір про внесення змін та доповнень до договору №10-12/07 про пайову участь у будівництві від 10.12.2007 року (договір про внесення змін), за яким сторони домовились про припинення будівництва об'єкту будівництва, яке здійснювалось за договором №10-12/07 про пайову участь у будівництві від 10.12.2007 року, та про передачу у власність позивачу об'єкта будівництва з усіма результатами фактично виконаних будівельних робіт, а також виклали договір №10-12/07 про пайову участь у будівництві від 10.12.2007 року в новій редакції.

Відповідно до п. 1.5. договору, в редакції договору про внесення змін, учасник на підставі цього договору набуває право власності на об'єкт будівництва та здійснює оформлення на нього права власності, як на об'єкт незавершеного будівництва у відповідності до вимог діючого законодавства України.

Згідно піп. 2.1. - 2.4. договору в новій редакції, загальна ціна договору становить 8180999,00 грн., яку учасник зобов'язується перерахувати забудовнику до 27.11.2012 року.

У розділі 3 договору визначені обовязки сторін. Зокрема, відповідно до п. 3.1.2. договору забудовник зобовязаний протягом 7 днів після укладення договору передати учаснику за актом приймання-передавання оригінали всіх документів, повязаних із обєктом будівництва, перелік, яких наведений у зазначеному пункті.

Крім того, відповідно до п. 3.1.3. договору в новій редакції, не пізніше 01.02.2013 року забудовник зобовязаний забезпечити оформлення права власності учасника на обєкт будівництва та право користування на земельну ділянку і в цей же строк передати учаснику всі правовстановлюючі документи на обєкт будівництва та земельну ділянку.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване судове рішення виходив з того, що договір про внесення змін від 27.11.2012 року передбачає перехід права власності від відповідача до позивача на об'єкт незавершеного будівництва, на який розповсюджується правовий режим нерухомого майна. Таким чином, як вказав місцевий господарський суд, за вимогами Цивільного кодексу України такий договір потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації, однак відповідного вчинено не було, а отже договір є неукладеним і не призводить до виникнення у його сторін будь-яких взаємних прав та обов'язків.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

У порушення норм ст.ст. 32-34, 36, 43 Господарського процесуального кодексу України місцевий господарський суд здійснив неналежну оцінку правовідносин сторін, що виникли з договору про пайову участь у будівництві №10-12/07 від 10.12.2007 року, в редакції договору про внесення змін та доповнень від 27.11.2012 року.

Так, укладаючи договір про внесення змін та доповнень від 27.11.2012 року. сторони не керувались нормами законодавства, яке регулює перехід права власності на нерухомість, а виходили із положень Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Статтею 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачено, що всі суб'єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. Розміщення інвестицій у будь-яких об'єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим Законом, іншими актами законодавства України, визнається невід'ємним правом інвестора і охороняється законом. Інвестор самостійно визначає цілі, напрями, види й обсяги інвестицій, залучає для їх реалізації на договірній основі будь-яких учасників інвестиційної діяльності, у тому числі шляхом організації конкурсів і торгів. Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Отже, предметом укладеного між сторонами договору з урахуванням договору про внесення змін та доповнень був не об'єкт нерухомості, а права на результати робіт/інвестицій у вигляді закінченого будівництвом об'єкту, який в силу ч. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі цього будівництва (створення майна). На підставі договору позивач повинен був оформити першочергове право власності на об'єкт будівництва, після чого такий об'єкт набув би режим нерухомості.

Наведене узгоджується із змістом договору про внесення змін та доповнень від 27.11.2012 року, в п. 1.5 якого зазначено, що учасник на підставі цього договору набуває право власності на об'єкт будівництва та здійснює оформлення на нього права власності, як на об'єкт незавершеного будівництва у відповідності до вимог діючого законодавства України.

Проте, до моменту вчинення відповідних дій, стверджувати, що за даною справою наявне нерухоме майно, на яке розповсюджується правовий режим нерухомого майна, правові підстави відсутні, а право власності не є оформленим.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Колегія суддів зазначає, що чинним законодавством України не передбачено вимоги щодо обовязковості укладення договору про пайову участь у будівництві та/або інвестиційного договору із обовязковим нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, укладення договору про пайову участь у будівництві №10-12/07 від 10.12.2007 року, як і договору про внесення змін та доповнень від 27.11.2012 року в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення не є порушенням норм права.

Таким чином, висновок суду про те, що договір є неукладеним не відповідає обставин справи та спростовується наявними між сторонами правовідносинами.

На виконання умов договору №10-12/07 від 10.12.2007 року, викладеного в редакції договору про внесення змін та доповнень до договору від 27.11.2012 року ТОВ «Регіон ОСОБА_3» як учасник перерахувало на визначений у п.2.2. договору поточний рахунок забудовника ТОВ «Дурга», грошові кошти в загальній сумі 8180999,00 грн., що підтверджується наявними у справі банківськими виписками по рахунку. Тобто, матеріалами справи підтверджується факт належного виконання позивачем прийнятого на себе зобовязання за договором про пайову участь в редакції договору про внесення змін та доповнень від 27.11.2012 року.

Проте, відповідач у порушення вимог основних умов договору, прийняті на себе зобовязання не виконав, а саме не передав у повному обсязі належним чином документи. Тобто, відповідачем ТОВ «Дурга», умови договору №10-12/07 від 10.12.2007 року, в редакції від 27.11.2012 року, в частині передачі ТОВ «Регіон ОСОБА_3» обєкту будівництва та належним чином оформлених документів на право власності на обєкт будівництва не виконано.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору про пайову участь у будівництві №10-12/07 від 10.12.2007 року, в редакції договору про внесення змін та доповнень від 27.11.2012 року, у звязку з чим, враховуючи приписи чинного законодавства України наявні правові підстави для задоволення позовних вимог і стягнення 8180999,00 грн. з відповідача на користь позивача.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції не в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі, а тому прийняте ним рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і прийняття нового про задоволення позову, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат за подання позовної заяви та відшкодувати витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та п. 4.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Керуючись ст. ст. 99, 101,102, п.2 ст. 103, п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон ОСОБА_3» задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.06.2015 року у справі №922/2574/15 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дурга» (61144, АДРЕСА_1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон ОСОБА_3» (02090, м.Київ, вул. Володимира Сосюри, 6, код ЄДРПОУ 35316,00 грн. пайового фінансування, 73080,00 грн. судового збору за подання позову та 36540,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.