РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2015 р. Справа № 906/294/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Крейбух О.Г. ,

судді Павлюк І. Ю.

при секретарі судового засідання Головченко Д.М.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність №5786 від 31.12.2014 року)

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність від 03.03.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Міського комунального підприємства "Бердичівводоканал" на рішення господарського суду Житомирської області від 22.06.2015 р. у справі №906/294/15

Позивач: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз"

Відповідач: Міське комунальне підприємство "Бердичівводоканал"

про стягнення 184 169,89 грн. (згідно заяви про зменшення позовних вимог від 20.05.2015 - 179 918,25 грн.)

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 22.06.2015 у справі №906/294/15 (суддя Машевська О.П.) позов задоволено частково, Зменшено розмір пені на 50% із суми 5115,20 грн. до суми 2557,60 грн., припинено провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 2000,00 грн., стягнуто з Міського комунального підприємства "Бердичівводоканал" на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" 105 425,88 грн. основного боргу, 2 557,60 грн. пені, 28 430,82 грн. інфляційних втрат, 4 272,65 грн. - 3% річних, 2 904,90 грн. судового збору.

Відмовлено у стягненні 34 139,93 грн. основного боргу та 3091, 37 грн. пені.

Рішення в частині зменшення розміру пені мотивоване тим, що відповідач є комунальним підприємством, основним видом діяльності якого є забезпечення потреб населення та соціально значимих обєктів міста, тобто в основі їх діяльності покладені інтереси територіальної громади.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Житомирської області, Міське комунальне підприємство "Бердичівводоканал" оскаржило його в апеляційному порядку. У своїй апеляційній скарзі та поясненнях відповідач просить рішення господарського суду Житомирської області від 22.06.2015 у справі №906/294/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі №906/294/15 в частині стягнення нарахованих технологічних втрат та відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 2 557,60 грн., пені, 28 430,82 грн., інфляційних нарахувань, 4 272,65 грн., - 3% річних.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду №906/294/15 від 24.07.2015 прийнято до провадження апеляційну скаргу Міського комунального підприємства "Бердичівводоканал" на рішення господарського суду Житомирської області від 22.06.2015 у справі №906/294/15.

Розпорядженням в.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду №918/344/15 від 17.08.2015, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Савченка Г.І., та відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді, колегію суддів визначено у cкладі головуючий суддя Демидюк О.О., суддя Павлюк І.Ю., суддя Крейбух О.Г.

Позивачем подано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду, заслухала присутніх представників сторін, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, відзив на апеляційну скаргу, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалами справи, 01.10.2011 між ПАТ по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" та МКП "Бердичівводоканал" укладено договір №3-2011-ТР-425 на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) (далі - договір на транспортування ) (а.с. 15-16).

Предметом договору на транспортування, згідно п.п.1.1. визначено, що газорозподільне підприємство зобов'язується надати замовнику послугу з транспортування природного газу (далі - газ) газорозподільними мережами (далі - ГРМ) до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів (далі - у пункт призначення) відповідно до "ОСОБА_2 розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін". Пункти призначення з переліком комерційних вузлів обліку газу (далі - вузли обліку) визначаються сторонами в додатку "Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживаючого обладнання" до цього договору.

Замовник зобов'язується сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування газу ГРМ у розмірі, у строки та у порядку, передбаченому умовами цього договору (п.п. 1.2. договору на транспортування).

Відповідно до п.п. 2.1. договору на транспортування планові обсяги транспортування газу ГРМ замовника визначаються в додатку "Договірні обсяги транспортування природного газу ГРМ" до цього договору по кожному об'єкту замовника або його споживачу.

В пункті 2.6. договору на транспортування зазначено, що послуги з транспортування газу ГРМ підтверджуються підписаним сторонами актом наданих послуг з транспортування газу ГРМ (надалі - акт наданих послуг), що оформляються за даними вузлів обліку, визначених у додатку "Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживаючого обладнання" до цього договору.

Акт наданих послуг є підставою для остаточних розрахунків замовника з газорозподільним підприємством (п.п 2.9.).

Згідно п.п.4.1. договору на транспортування, розрахунки за послуги з транспортування газу ГРМ здійснюються за тарифом на транспортування газу розподільними трубопроводами за 1000 куб. м (далі - тариф), затвердженим для газорозподільного підприємства Національною комісією регулювання електроенергетики України.

В порядку п.п. 4.3. договору на транспортування, розрахунковий період за цим договором становить один місяць, з 8:00 години першого дня місяця до 8:00 години першого дня наступного місяця включно.

Пунктом 4.5. договору на транспортування передбачено, що оплата вартості послуг за транспортування газу ГРМ здійснюється замовником на умовах попередньої оплати авансовими платежами планового обсягу газу на період передоплати, визначений сторонами в цьому Договорі.

Сума платежу попередньої оплати розраховується як добуток тарифу, визначеного на наступний період передоплати, на плановий обсяг газу по кожному об'єкту замовника або його споживача, заявленого на наступний період передоплати. У разі відсутності інформації про тариф на наступний період передоплати до дня здійснення попередньої оплати, замовник розраховує суму платежу за тарифом, що діяв у попередньому місяці.

У випадку недоплати за фактично протранспортований газ ГРМ за розрахунковий період замовник проводить остаточний розрахунок не пізніше 3-го (третього) числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до п.п.4.7. договору на транспортування у разі виникнення в замовника заборгованості з оплати послуг за транспортування газу ГРМ сторони за взаємною згодою та у порядку передбаченому законодавством України, укладають графік погашення заборгованості, який є додатком до цього договору.

У разі відсутності графіка погашення заборгованості газорозподільне підприємство має право грошові кошти, отримані від замовника за послуги з транспортування газу ГРМ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості замовника найдавнішим терміном її виникнення.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством України (п.п.6.1.).

У разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 4 цього договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п.п. 6.2. договору на транспортування).

Пунктом 10.1. договору на транспортування передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання та укладається на строк до 01.01.2013.

Договір вважається продовженим на аналогічний період, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому сторони мають переоформити додаток 2 щодо договірних обсягів постачання газу, у якому визначити планові обсяги газу на продовжений термін.

01.12.2011 між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" (далі - постачальник) та Міським комунальним підприємством "Бердичівводоканал" (далі - споживач) укладено договір №3-2012-ПП-418 на постачання природного газу за регульованим тарифом (далі - договір на постачання) (а.с. 12-13).

Предметом договору на постачання визначено, що постачальник постачає природний газ (далі - газ) споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором (п.п. 1.1. договору на постачання).

07.12.2012 між сторонами спору укладено додаткову угоду №1/2012 до договору №3-2012-ПП-418 на постачання природного газу за регульованим тарифом про таке:

- з 01 січня 2013 нумерацію договору №3-2012-ПП-418 викласти в редакції "договір № П-ПР -3-2013- 418";

- з 01 січня 2013 додатки до договору №3-2012-ПП-418 викласти в редакції "№ 1 "Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживного обладнання" , "№ 2 "Договірні обсяги постачання природного газ на 2013 рік", "Розрахунок втрат природного газу в мережі" (а.с. 14).

Пунктом 2.1. договору на постачання передбачено, що договірні обсяги постачання газу споживачу наводяться в додатку 2 до договору.

Відповідно до даного додатку договірний обсяг постачання газу на 2013 рік складає 17,7 тис. м куб., а на 2014 рік - 20,5 тис. м. куб (а.с. 17, 114).

В пункті 2.6. договору на постачання зазначено, що послуги з постачання газу підтверджуються підписаним сторонами актом приймання-передачі газу, що оформлюється за даними вузлів обліку, визначених у додатку 1 до Договору.

Згідно п.2.9 договору на постачання акт приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.

Відповідно до п.п.4.1. договору на постачання, розрахунки за реалізований споживачеві газ здійснюються за цінами, що встановлюються національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

В порядку п.п. 4.5. договору на постачання, розрахунковий період за договором становить один місяць - з 8:00 години першого дня місяця до 8:00 години першого дня наступного місяця включно. Місячна вартість газу визначається як добуток ціни газу на загальну кількість реалізованого газу, визначену згідно з розділом 3 договору.

Загальна сума вартості договору на постачання, складається з місячних сум вартості договірних обсягів постачання газу споживачу.

Відповідно до п.п.4.8. договору на постачання, у разі виникнення у споживача заборгованості з оплати вартості послуг з постачання газу сторони за взаємною згодою та у порядку передбаченому законодавством, укладають графік погашення заборгованості, який оформлюється додатком до договору.

У разі відсутності графіка погашення заборгованості постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача за газ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення.

Таким чином, за умовами договорів на транспортування та постачання природного газу підставою для розрахунків за спожитий газ і транспортування за спірний період у загальній кількості 24324 куб. м. в загальній сумі 107 425,88 гр. є акти приймання-передачі природного газу, і зокрема:

- акт приймання-передачі природного газу за період з 01 березня 2013 по 31.03.2013 у кількості 3655 куб.м (а.с. 18);

- акт приймання-передачі природного газу за період з 01 квітня 2013 по 30 квітня 2013 у кількості 1808 куб.м (а .с. 19);

- акт приймання-передачі природного газу за період з 01 грудня 2013 по 31 грудня 2013 у кількості 5290 куб.м (а.с. 20);

- акт приймання-передачі природного газу за період з 01 січня 2014 по 31 січня 2014 у кількості 5910 куб.м (а.с. 21);

- акт приймання-передачі природного газу за період з 01 лютого 2014 по 28 лютого 2014 у кількості 5640 куб.м (а.с. 22);

- акт приймання-передачі природного газу за період з 01 березня 2014 по 31 березня 2014 у кількості 2021 куб.м (а.с. 23).

Відповідач за спожитий газ і його транспортування за спірний період не розрахувався, що зумовило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Позивач заявленим позовом , в редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути з відповідача : 141 565,81 грн. основного боргу, 5648,97 грн. пені, 4272, 65 грн. 3% річних, 28 430, 82 грн. - інфляційних втрат.

Відповідач після порушення провадження у справі частково сплатив позивачу суму основного боргу в розмірі 2000, 00 грн.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно і об'єктивно встановив всі обставини справи в їх сукупності, відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд прийшов до висновку позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов'язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов'язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

За приписами ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як зазначено в ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, договору на постачання природного газу №3-2012-ПП-418 від 01.12.2011 з врахуванням додаткової угоди №1/2012 від 07.12.2012, договору на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) №3-2011-ТР-425 від 01.10.2011, договору на розподіл природного газу №Т-ПР-3-2013-425 від 07.12.2012, розрахунковий період за договорами становить 1 місяць з 08:00 години першого дня місяця до 08:00 години першого дня наступного місяця включно. У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу та за фактично протранспортований природний газ ГРМ за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 3-го (третього) числа місяця, наступного за розрахунковим. У разі відсутності графіка погашення заборгованості постачальник має право грошові кошти, отримані від споживача за газ в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення.

Позивачем заявлено до стягнення розмір основного боргу за цим позовом у загальній сумі 141 565,81 грн., враховуючи суму боргу, що обліковувалась у нього станом на 01.03.2013 в розмірі 34 139, 93 грн. та в розмірі 107 425,88 грн., що виникла за період березня, квітня, грудня 2013 року та січня - березня 2014 року.

Однак, як встановлено судом, основний борг в загальному розмірі 134 139, 93 грн., що виник до березня 2013 року, був стягнутий рішенням господарського суду Житомирської області у справі №906/497/13 від 30.05.2013, залишеним без змін в цій частині постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.10.2013.

На примусове виконання судових рішень у справі №906/497/13, що вступили в законну силу 02 жовтня 2013, господарським судом 17 лютого 2014 року був виданий наказ №906/497/13.

Вищенаведене доводить, що спір між сторонами щодо основного боргу в загальному розмірі 134 139,93 грн. вирішено в судовому порядку остаточно станом на 02.10.2013.

Відповідач у період з 25.11.2013 по 26.12.2013 погасив основний борг в загальному розмірі 100 000,00 грн., який позивач зарахував в погашення основного боргу в загальному розмірі 134 139, 93 грн. У зв'язку з чим, залишок основного боргу, стягнутого за судовими рішеннями у справі №906/497/13, становить 34 139, 93 грн.

Прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін. Однак це надає кредитору права повторно стягнення суми боргу шляхом прийняття ще одного рішення про задоволення тих самих вимог кредитора.

Оскільки позивач безпідставно визначив розмір основного боргу за цим позовом у загальній сумі 141 565,81 грн., що містить суму 34 139,93 грн., стягнуту судовими рішеннями у справі №906/497/13, та не заявив до винесення рішення у цій справі про свою відмову від цієї вимоги, суд відмовляє у стягненні 34 139,93 грн. основного боргу за безпідставністю.

Також, відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору і між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі провадження у справі.

Після порушення провадження у справі 05.03.2015 відповідач платіжним дорученням від 13.03.2015 №136 сплатив основний борг в сумі 2000,00 грн. (а.с.72) тому провадження у справі в цій частині позову підлягає припиненню за правилами п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

З урахуванням наведеного, на дату винесення рішення у справі обґрунтованою до стягнення є основний борг в розмірі 105 425,88 грн., що виник за період березня, квітня, грудня 2013 року та січня - березня 2014 року.

Відповідач не визнає у складі основного боргу технічні втрати природного газу в кількості 2 841 м. куб. за спірний період з підстав невірного визначення позивачем їх розміру, відсутності досягнутих домовленостей щодо цього в 2013-2014р.р. та неприйняття їх уповноваженою особою споживача.

Однак, такі твердження відповідача є невірними та спростовуються наступним.

Втрати природного газу розраховуються відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 №264, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.07.2003 за N 570/7891 (надалі за текстом - Методика втрат ).

Згідно п.5.7 Методики втрат норми втрат газу в газорозподільних мережах надані за умов їх функціонування в стані умовної нормативної зовнішньої та внутрішньої герметичності, яка підтримується відповідним технічним обслуговуванням, передбаченим системою планово-попереджувальних робіт.

Такими чином, методологія визначення питомих виробничо-технологічних втрат газу під час його транспортування газорозподільними мережами побудована на принципах використання індивідуальних граничних показників обсягів виробничо-технологічних втрат газу за умов нормативної герметичності газопроводів і його елементів (п.5.4 Методики втрат).

Згідно п.5.8. Методики втрат максимально допустимі обсяги виробничо-технологічних втрат газу визначаються шляхом розрахунку згідно з даною Методикою.

За умовою п.5.9 Методики втрат розрахунок допустимих та фактичних обсягів виробничо-технологічних втрат газу здійснюється газопостачальним або газорозподільним підприємством самостійно.

У випадках, передбачених абзацом другим пункту 5.10 цієї Методики, розрахунок втрат газу здійснюється споживачем самостійно.

Так, абзацом другим пункту 5.10 Методики втрат передбачено, що у разі розташування комерційного вузла обліку газу на території споживача, втрати газу, які виникають на газопроводі та його елементах від місця входу газопроводу на територію споживача або від точки балансового розмежування до місця встановлення комерційного вузла обліку газу, розраховуються відповідно до даної Методики, відносяться на рахунок споживача і додаються до об'єму газу, облікованого комерційним вузлом обліку газу.

Судом встановлено, що у п.3.3. Договору №П-ПР-3-2013-418 (раніше №3-2012-ПП-418) сторони погодили, що у разі розташування вузлів обліку за межею балансової належності об'єктів споживача втрати газу, які виникають від точки балансового розмежування до місця встановлення комерційного вузла обліку, додаються до загального обсягу протранспортованого газу, визначеного за допомогою вузлів обліку.

У п.4.4. Договору №Т-ПР-3-2013-425 на розподіл природного газу сторони також домовились, що у разі розташування комерційних вузлів обліку після пункту призначення втрати природного газу, які виникають від пункту до місця встановлення комерційного вузла обліку, додаються до загального обсягу протранспортованого газу, визначеного за допомогою комерційних вузлів обліку.

26.10.2010 та 29.11.2011 між сторонами спору були укладені Технічні угоди №3/12/ТУ-425-Т про порядок організації обліку природного газу при його транспортуванні газорозподільчими мережами, відповідно до якої було визначено порядок організації обліку природного газу для об'єктів, які входять до складу відповідача (а.с. 147-153).

Актами №72 від 01.12.2010 розмежування балансової належності газових мереж та споруд на них і експлуатаційної відповідності сторін вбачається, що на балансі відповідача МКП "Бердичівводоканал" знаходяться фільтрувальна станція та насосна станція, розташована по вул. Аширбекова у м. Бердичеві, згідно зображеній аксонометричній схемі №72 на газопроводі встановлені для пониження тиску РДГС-10, до вузла обліку йде газопровід низького тиску діаметром 32 мм та довжиною 5 м, діаметром 50 мм довжиною 22 м, діаметром 40 мм довжиною 40,5 м.; щодо фільтрувальної станції - від існуючого газопроводу (наземного) діаметром 100 мм проведено приєднання газопроводу середнього тиску діаметром 50 мм довжиною 2,5м, встановлено ШРП (шафо-регуляторний пункт), також вихідні газопроводи ШРП низького тиску діаметром 80 мм довжиною 44 м (підземний газопровід), діаметром 65 мм довжиною 54 м, діаметром 50 мм довжиною 11,5 м.

Вищевикладеними доказами підтверджується, що комерційний вузол обліку газу розташовується за межею балансової належності об'єктів споживача, тому втрати газу, які виникають від точки балансового розмежування до місця встановлення комерційного вузла обліку, відносяться на рахунок споживача і додаються до об'єму газу, облікованого комерційним вузлом обліку газу.

Відповідач зазначає, що протягом березня, квітня, грудня 2013 року та січня, лютого, березня 2014 року ПАТ "Житомиргаз", надаючи послуги з експлуатації об'єкту, жодного разу не фіксував факту розгерметизації та порушення щільності газопроводів та обладнання (шрп) відповідача.

Як вбачається із ОСОБА_2 випробування газового обладнання на щільність від 20.11.2013 було проведено випробування тиском повітря внутрішніх газових мереж, фланцевих з'єднань, робочих і контрольних кранів на котлах і ШРП котельні за результатами якої визнано за можливе подальшу експлуатацію газового обладнання котельні і газопроводів (а.с. 154).

Саме стан умовної нормативної зовнішньої та внутрішньої герметичності газових мережах та обладнання відповідача дає підстави суд застосовувати при вирішенні цього спору Методику втрат, на підставі якої сторонами спору в особі уповноважених представників були визначені та погоджені гранично допустимі норми втрат газу на 2013 та 2014 роки ( а.с. 124 та 125).

На підставі вищевикладеного, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача в сумі основного боргу вартості 2 841 куб. м технологічних втрат природного газу, що увійшли у загальний обсяг поставки та транспортування останнього за спірний період в кількості 21 483 куб.м, що в грошовому еквіваленті становить 105 425,88 грн.

Розглянувши позовну вимогу про стягнення пені в розмірі 5648, 97 грн., судова колегія дійшла наступного висновку (а.с. 96-98).

У п.6.2.2. Договору №П-ПР-З-2013-418 на постачання природного газу за регульованим тарифом та у п.7.2.1 Договору №Т-ПР-З-2013-425 на розподіл природного газу сторони погодили, що у разі порушення споживачем строків оплати, з нього стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ , що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно розрахунку позивача, пеня за прострочення в оплаті за січень 2014 року нарахована за період з 03.03.2014 по 04.09.2014 включно, виходячи із суми поставки 24 870,64 грн., на суму 2437,45 грн. За прострочення в оплаті за лютий 2014 року - за період з 04.03.2014 по 04.09.2014 включно, виходячи із суми поставки 23 734,43 грн., на суму 2 302,55 грн. За прострочення в оплаті за березень 2014 року - за період з 04.04.2014 по 04.10.2014 включно , виходячи із суми поставки 8504,83 грн., на суму 908,97 грн.

Перевіривши розрахунок пені на суму 5648,97 грн., суд дійшов висновку, що останній зроблено невірно, виходячи з наступного.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.6. договору передбачено, що оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем авансовими та/або плановими платежами із розрахунку договірного обсягу постачання газу протягом періоду оплати відповідно до додатка 2 до договору.

Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці.

У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 3 (третього) числа місяця, наступного за розрахунковим.

Зі змісту зазначеного пункту договору випливає, що момент прострочення відповідачем виконання зобов`язання встановлюється щодо кожного підписаного акту окремо, і як наслідок, пеня також має нараховуватись на суму боргу за кожним актом приймання-передачі природного газу окремо.

Виходячи із вищенаведених приписів чинного законодавства та умов укладених сторонами договорів на постачання та транспортування природного газу, пеня як штрафна санкція , починає нараховуватися з наступного дня, коли зобов'язання з оплати мало бути виконаним, в даному випадку, кожного 04-го числа місяця, наступного за розрахунковим , в розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення та протягом шести місяців, що в календарних днях становить 183 дні.

Одночасно суд враховує, що кредитор вправі вимагати у боржника сплати пені як за весь період шестимісячного прострочення , так і за його частину, однак у будь-якому разі, не вправі змінювати початок перебігу цього періоду, оскільки це суперечитиме ч.6 ст. 232 ГК України.

Згідно розрахунку суду, обґрунтованим слід вважати розмір пені, визначений наступним чином: за січень 2014 року за період з 03.03.2014 по 05.08.2014 включно, виходячи із суми поставки 24 870,64 грн., на суму 1925,60грн.; за лютий 2014 року за період з 04.03.2014 по 02.09.2014 включно, виходячи із суми поставки 23 734,43 грн., на суму 2 284,36 грн.; за березень 2014 року за період з 04.04.2014 по 03.10.2014 включно, виходячи із суми поставки 8504,83 грн., на суму 905,24 грн.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що обґрунтованою до стягнення є пеня в сумі 5115,20 грн.

В стягненні 533,77 грн. пені суд відмовляє.

Також апеляційний господарський суд погоджується з правомірністю та обґрунтованістю зменшення розміру пені з огляду на таке.

В пункті 3 частини 1 статті 83 ГПК України визначено право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Здійснення судом цього права безпосередньо визначається дефініціями ч.1 ст.233 ГК України та ч. 3 статті 551 ЦК України, про те, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, право суду зменшити розмір неустойки матеріальний закон пов'язує з наявністю наступних обставин, які мають істотне значення: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З урахуванням ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Відповідно до п.3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до п.42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" від 07.04.2008 №01-8/211 при застосуванні ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржника.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відповідач є виконавцем та виробником комунальної послуги з водопостачання та відовідведення.

У ч.4 ст.191 Господарського кодексу України зазначено, що законом може бути передбачено встановлення комунальних цін на продукцію та послуги, виробництво яких здійснюється комунальними підприємствами.

Згідно ч.6 цієї статті органи місцевого самоврядування при встановленні фіксованих цін, застосування яких унеможливлює одержання прибутку суб'єктами підприємництва, зобов'язані надати цим суб'єктам дотацію відповідно до закону.

Частинами 4, 5 ст. 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що у разі затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво орган, що їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між затвердженим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг.

Відповідач доводить, що тарифи на централізоване водопостачання та водовідведення, що встановлені 20.05.2011 рішенням №309 виконавчого комітету Бердичівської міської ради, до теперішнього часу не коригувалися та не піднімались. Діючі тарифи на послуги, що надаються відповідачем, покривають лише 45% понесених витрат, що й призводить до накопичення боргів. Станом на 14.04.2015 борг держави перед підприємством становить 2081,9 тис. грн. (а.с. 49-50, 57 -71).

Окрім того, відповідач, за організаційно-правовою формою, є комунальним підприємством Бердичівської міської ради.

У п.3.4 мотивувальної частини Рішення КСУ від 20 червня 2007 року N 5-рп/2007 у справі N 1-14/2007 (справа щодо кредиторів підприємств комунальної форми власності) зазначено, що статтею 7 Конституції України визнається і гарантується місцеве самоврядування, однією з найважливіших цілей діяльності якого є забезпечення нагальних потреб населення територіальної громади у комунальних та інших невідкладних послугах соціального характеру, наприклад, з водопостачання, опалення, вивезення сміття та відходів тощо.

Якщо головною метою суб'єкта господарювання в комунальному секторі економіки є виробництво продуктів чи послуг для задоволення нагальних потреб жителів відповідної територіальної громади, наприклад, з водопостачання, опалення, вивезення сміття та відходів тощо, то його організаційно-правовою формою має ставати комунальне унітарне підприємство.

Конституційний Суд України, аналізуючи положення частини восьмої статті 5 Закону України 2343-12, наголошує, що комунальні унітарні підприємства є суб'єктами господарювання, які надають життєво необхідні послуги населенню, і в основі їх діяльності покладені інтереси територіальної громади.

З врахуванням вищевикладеного та конкретних обставин цієї справи, судова колегія дійшла висновку щодо можливості зменшення розміру пені на підставі п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України на 50%, в зв'язку з чим до стягнення підлягає пеня в сумі 2 557, 60 грн.

У зв'язку з цим, в решті суми 2557, 60 грн. пені суд відмовляє.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення 3% річних в сумі 4272, 65 грн., суд дійшов наступного висновку.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання (п .7.1 Постанови ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

З огляду на вимоги ч.1 ст. 4-7 і ст. 43 ГПК України, господарський суд перевірив здійснені позивачем розрахунки 3% річних на суму 4272, 65 грн., які визнає обґрунтованими у заявленому розмірі.

Апеляційний господарський суд вважає вірним розрахунок інфляційних втрат здійснений господарським судом Житомирської області, яким встановлено, що за період травня 2013р. - травня 2014р. позивач мав право вимагати стягнення з відповідача інфляційні втрати на загальну суму 32 539, 90 грн.

Однак, оскільки господарський суд не вправі виходити за межі розміру позовних вимог без клопотання заінтересованої сторони (п.2 ч.1 ст. 83 ГПК України) з відповідача правомірно стягнуто інфляційні втрати у розмірі, визначеному позивачем - 28 430, 82 грн.

З урахуванням обставин справи та відповідно до задоволених сум, господарським судом Житомирської області було здійснено вірний розподіл судових витрат.

Судовий збір в розмірі 3598,37 грн. розподіляється між сторонами пропорційно до розміру задоволених вимог на підставі ч.5 ст. 49 ГПК України, при цьому, на відповідача покладаються витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору за позовними вимогами про стягнення 5115, 20 грн. пені, незважаючи на зменшення судом їх розміру на 50% (п.4.3. Постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України"), а також в частині припиненого провадження про стягнення основного боргу в сумі 2000,00 грн.

Судова колегія вважає, що посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, скаржник, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 22.06.2015 р. у справі №906/294/15 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Міського комунального підприємства "Бердичівводоканал" на рішення господарського суду Житомирської області від 22.06.2015 р. у справі №906/294/15 - залишити без задоволення.

2. Справу№906/294/15 повернути до господарського суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом XII-1 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Павлюк І. Ю.