РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2015Справа №910/19633/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна»

про стягнення 14 171,17 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Кравченко Р.Ю. (представник за довіреністю №10 від 02.01.2015р.).

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (надалі також - відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 14 171,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідач надав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, він проти позову заперечує, посилаючись на те, що виплачена ним позивачу сума страхового відшкодування в розмірі 28 154,76 грн. є повним відшкодуванням, яке має бути сплачене позивачу. Відповідно до висновку на замовлення відповідача застрахований позивачем автомобіль мав знос 0,49%. За твердженнями відповідача розрахунок страхової виплати повинен вираховуватись наступним чином: вартість відновлювального ремонту відповідно до рахунку №АМ12544 від 18.01.2015р. в сумі 46 836,99 грн. - знос деталей на суму 13 114,98 грн. - пропорція позивача 79,3% в розмірі 7 490,46 грн. = 26 231,55 грн. Окрім того, як зазначено у відзиві, позивачем на підтвердження збитків надав рахунок №АМ12794 від 03.02.2015р. та платіжне доручення на суму 3 770,99 грн., а тому з урахуванням зносу в розмірі 1 847,78 грн. вартість відновлювального ремонту склала 1 923,21 грн. Зазначена сума також сплачена відповідачем. А сплачена позивачем сума в розмірі 1 857,09 грн. не може вважатись доказом сплати страхового відшкодування, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження того, що дані витрати відносяться до вартості відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Corolla», реєстраційний номер АЕ 0511 СК.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, їй присвоєно №910/19633/15, розгляд призначено на 25.08.2015р.

Також, судом ухвалено направити запит від 03.08.2015р. до Моторного (транспортного) страхового бюро України для отримання завіреної копії страхового полісу №АC/8818593.

17.08.2015р. до суду надійшла відповідь від Моторного (транспортного) страхового бюро України №7/2-28/22672 від 13.08.2015р., яка містить інформацію щодо страхового полісу №АC/8818593.

В судове засідання 25.08.2015р. представник від позивача не з'явився, проте надіслав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 25 серпня 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (страховик за Договором страхування) та Смиковим Євгеном Анатоліовичем (надалі також - страхувальник) 07.07.2014р. було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-0402-14-00156 (далі - Договір страхування), згідно з умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню, зокрема, автомобіля «Toyota Corolla», реєстраційний номер АЕ 0511 СК (надалі також - застрахований автомобіль).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

24.12.2014р. на вул. Гончара Паторжинського в м. Дніпропетровську, Кривченко Наталья Демьянівна., керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер АЕ 4559 АА, виїжджаючи на перехрестя з другорядної дороги на головну, не надала дорогу, чим порушила п. 16.11. ПДР України та допустила зіткнення з застрахованим автомобілем, під керуванням Смикова Є.А., в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Смиков Є.А. керував автомобілем «Toyota Corolla», реєстраційний номер АЕ 0511 СК на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу №АЕС234836 та посвідчення водія №ЯАА257322.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2015р. Кривченко Н.Д., за здійснення вказаного ДТП, було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн.

Відповідно до рахунку №АМ12544 від 18.01.2015р. Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Алмаз Мотор, ЛТД» ремонт автомобіля «Toyota Corolla», реєстраційний номер АЕ 0511 СК становить 46 836,99 грн.

Відповідно до складених позивачем Страхових актів №ССКА-3676 від 20.01.2015р., №ССКА-3676/1 від 06.02.2015р., №ССКА-3676/2 від 06.02.2015р. і розрахунків до них, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 40 912,27 грн. (35 284,64 грн. + 3 770,99 грн. + 1 857,09 грн. відповідно).

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив страхове відшкодування в сумі 40 912,27 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №1166 від 22.01.2015р. на суму в розмірі 35 284,64 грн., №2450 від 09.02.2015р. на суму в розмірі 3 770,99 грн. та №3755 від 25.02.2015р. на суму в розмірі 1 857,09 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 40 912,27 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування) право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Кривченко Н.Д. встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом «Daewoo Lanos», реєстраційний номер АЕ 4559 АА застрахована відповідачем на підставі Полісу №АС/818593.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що позивачем не застосовано при розрахунку страхового відшкодування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля, що є порушенням вищезазначеного закону.

Відповідно розрахунку відповідача, страхова виплата повинна вираховуватись наступним чином: вартість відновлювального ремонту відповідно до рахунку №АМ12544 від 18.01.2015р. в сумі 46 836,99 грн. - знос деталей на суму 13 114,98 грн. (вирахуваний згідно наданого до матеріалів справи Висновку експерта авто товарознавчого дослідження №87/15 від 24.04.2015р.) - пропорція визначена позивача 79,3% в розмірі 7 490,46 грн. = 26 231,55 грн.

Зазначений розрахунок, визнається судом доведеним оскільки, здійснений на виконання вимог статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як підтверджується наданим відповідачем до матеріалів справи Висновком експерта авто товарознавчого дослідження №87/15 від 24.04.2015р. ринкова вартість автомобіля без врахування пошкодження в ДТП становить 157 8853,01 грн., є коефіцієнт фізичного зносу автомобіля «Toyota Corolla», реєстраційний номер АЕ 0511 СК дорівнює 0,49.

Таким чином, з урахуванням викладеного та наведених розрахунків за Страховим актом №ССКА-3676 від 20.01.2015р. страхове відшкодування мало становити 33 722,01 грн. (з урахуванням зносу деталей та пропорції позивача в 79,3%), а за Страховим актом №ССКА-3676/1 від 06.02.2012р. страхове відшкодування мало становити 1 923,21 грн. (3 770,99 грн. - знос в розмірі 1847,78 грн.).

Отже, згідно наведених розрахунків обґрунтованим розрахунком суми страхового відшкодування є 26 231,55 грн. + 1923,21 грн. = 28 154,76 грн.

Окрім того, суд бере до уваги твердження відповідача, що позивачем не доведено обставин, що сплачена останнім сума в розмірі 1 857,09 грн. відносяться до вартості відновлювального ремонту автомобіля «Toyota Corolla», реєстраційний номер АЕ 0511 СК, з огляду на наступне.

Дослідивши надану позивачем копію платіжного доручення №3755 від 25.02.2015р. на суму 1 857,09 грн., судом встановлено, що в призначенні платежу зазначено: страхове відшкодування 28-0402-14-00156 в 07.07.2014р. стр. акт ССКА-3676/2 в 06.02.2015 Смиков Євген Анатолійович ІПН Рах 297999 Без ПДВ, однак, отримувачем зазначено ПАТ КБ «Приват Банк».

Відповідно до змісту Договору страхування вигодонабувачем є Смиков Євген Анатолійович, а не ПАТ КБ «Приват Банк», тому, недоведеним є перерахування суми страхового відшкодування в сумі 1 857,09 грн. ПАТ КБ «Приват Банк» як отримувачу цього відшкодування.

Таким чином, з урахуванням наведених розрахунків, загальна сума, яка є обґрунтованою та підлягає до стягнення з відповідача складає 28 154,76 грн. (26 231,55 грн. + 1 923,21 грн.).

Як зазначає позивач, сума в розмірі 26 231,55 грн. була оплачена відповідачем 09.07.2015р., що не спростовується жодною із сторін, а тому приймається судом до уваги.

Також, під час перебування справи в провадженні відповідачем було здійснено оплату суми страхового відшкодування в розмірі 1 923,21 грн. на підставі платіжного доручення №6888 від 20.08.2015р.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно з п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Отже, з урахуванням того, що відповідачем сплачено на рахунок позивача частину суми страхового відшкодування в розмірі 1 923,21 грн. вже після звернення позивача до суду (згідно відмітки канцелярії позивач звернувся до суду з даним позовом 30.07.2015р., а оплата відповідачем проведена 24.08.2015р. згідно наявної в матеріалах справи копії платіжного доручення №6888 з відміткою ПАТ «Альфа Банк» про проведення платежу), то провадження в справі, в цій частині, підлягає припиненню.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Таким чином, зважаючи на все вищевикладене, провадження в справі №910/19633/15 щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 1 923,21 грн. підлягає припиненню, а в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір позивача у розмірі 247,94 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України та з огляду на часткове проведення відповідачем розрахунку по основному зобов'язанню вже після звернення позивача до суду з даним позовом, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження в справі №910/19633/15 в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» суми основного боргу в розмірі 1 923,21 грн. припинити.

2. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (, адреса: 01054, м. Київ, вул. Воровського, 33) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (, адреса: 03038, м. Київ, вул. Федорова, 32-А) судовий збір в розмірі 247,94 грн. (двісті сорок сім гривень 94 копійки).

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31.08.2015р.

Суддя С.М. Морозов