ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2015 року Справа № 904/1115/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Вечірка І.О. (доповідач)

суддів: Науменка І.М., Кузнецова В.О.

секретар: Петровська А.В.

(зміна складу колегії суддів відбулась на підставі розпорядження секретаря судової палати ОСОБА_1 від 17.08.2015 року).

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Славутич"

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 року

у справі № 904/1115/15

за позовом Приватного підприємства "Павлоградська зернова компанія", м. Павлоград Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Славутич", с. Гречане Петриківського району Дніпропетровської області

про стягнення 131 451,80 грн. за договором поставки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 року у справі № 904/1115/15 (суддя Юзіков С.Г.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Славутич" на користь Приватного підприємства "Павлоградська зернова компанія" 87 200,00 грн. основного боргу, 14 957,83 грн. пені, 13 486,20 грн. 16 % річних, судовий збір у сумі 2 312,88 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовити, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- рішення суду є необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права;

- суд першої інстанції порушив положення статті 61 Конституції України, оскільки двічі притягнув відповідача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 року апеляційну скаргу прийнято до розгляду, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 24.06.2015 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 02.07.2015 року.

Розпорядженням секретаря судової палати ОСОБА_1 від 01.07.2015 року відбулась зміна складу колегії суддів.

02.07.2015 року на адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження за апеляційною скаргою до набрання чинності рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/5360/15 про визнання договору № 50 від 22.05.2013 року недійсним.

Клопотання мотивовано тим, що предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості, пені та відсотків річних по Договору № 50 від 22.05.2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2015 року у справі № 904/5360/15 порушено провадження за позовом ТОВ "Агрофірма Славутич" до ПП "Павлоградська зернова компанія" про визнання вищезазначеного договору недійсним.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 17.08.2015 року. Зобов'язано позивача подати до апеляційного господарського суду уточнений розрахунок суми пені. Зобов'язано відповідача подати до апеляційного господарського суду письмове пояснення щодо підстав невідповідності Договору № 50 від 22.05.2013 року вимогам законодавства.

Вимоги Дніпропетровського апеляційного господарського суду, викладені в ухвалі від 02.07.2015 року сторонами виконано не було.

Розглядаючи заявлене клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, колегія суддів враховує наступне.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2015 року порушено провадження у справі № 904/5360/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Славутич" до Приватного підприємства "Павлоградська зернова компанія" про визнання договору № 50 від 22.05.2013 року недійсним.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.07.2015 року у справі № 904/5360/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.

Таким чином, відсутні правові підстави для зупинення провадження у справі № 904/1115/15, на існування яких посилався відповідач в своєму клопотанні.

Позивач в письмових запереченнях на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 року у даній справі залишити без змін, відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Сторони наданими їм процесуальними правами не скористалися та не забезпечили явку своїх повноважних представників в судове засідання 17.08.2015 року, хоча про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Беручи до уваги, що неявка представників сторін не перешкоджає перегляду справи по суті, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутності представників сторін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту зясування та доведеність всіх обставин справи, що мають значення для справи, судова колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

16.02.2015 року Приватне підприємство "Павлоградська зернова компанія" звернулось в господарський суд Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Славутич" про стягнення 131 451,80 грн. (а. с. 3-15).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.02.2015 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 17.03.2015 року (а. с. 1).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Славутич" на користь Приватного підприємства "Павлоградська зернова компанія" 87 200,00 грн. основного боргу, 14 957,83 грн. пені, 13 486,20 грн. 16 % річних, судовий збір у сумі 2 312,88 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а. с. 32-35).

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість прийнятого місцевим господарським судом рішення від 15.04.2015 року, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2013 року між Приватним підприємством "Павлоградська зернова компанія" (надалі Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Славутич" (надалі Покупець) укладено договір № 50 (надалі Договір), відповідно до якого Продавець зобовязаний передати (поставити) Покупцю пестициди та агрохімікати (надалі Товар), а Покупець зобовязаний прийняти Товар та оплатити його вартість відповідно до умов цього Договору (а. с. 12).

В пункті 1.2 Договору вказано, що найменування Товару, його кількість, ціна та інші необхідні умови зазначаються у Специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього Договору.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що Покупець визнає право Продавця на власний розсуд поставити Товар без передплати або на умовах часткової оплати. У цьому випадку Покупець зобов'язується прийняти Товар та оплатити Продавцю його вартість у строк, визначений відповідною Специфікацією. Якщо строк розрахунку за конкретну партію Товару не обумовлений Специфікацією, Покупець повинен розрахуватись з Продавцем протягом 3-х банківських днів після отримання Товару.

Згідно з пунктом 4.3 Договору розрахунок за даним Договором здійснюється у безготівковій формі.

Специфікацією № 1 від 22.05.2013 року до Договору (а. с. 13) Сторони погодили порядок проведення розрахунків:

- передплата 30 % - до 31.05.2013 року;

- оплата 20 % - до 01.09.2013 року;

- оплата 20 % - до 01.10.2013 року;

- оплата 30 % - до 01.11.2013 року.

На виконання умов Договору 24.05.2013 року позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято на підставі довіреності № 524 від 24.05.2013 року, Товар на загальну суму 91 200,00 грн., що підтверджується видатковою накладною, підписаною сторонами (а. с. 14-15).

Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобовязань та є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності зі статтями 526 ЦК України та 193 ГК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на те, що відповідачем було здійснено часткову оплату поставленого Товару у розмірі 4 000,00 грн.

Відповідачем не надано до суду власного розрахунку та доказів оплати товару в іншій сумі, ніж вказано позивачем, а тому апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань.

Встановивши порушення відповідачем договірних зобовязань по оплаті товару, місцевий господарський суд дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 87 200,00 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення 16 % річних у розмірі 13 486,20 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із пункту 5.3 Договору, у випадку прострочення оплати товару Покупець, крім встановленої в пункті 5.1 Договору неустойки, повинен сплатити Продавцю проценти за користування чужими грошовими коштами із розрахунку 16 % річних за весь час прострочення в межах визначеного законом загального строку позовної давності.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 16 % річних, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції правомірно задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача 16 % річних за період з 01.11.2013 року по 15.10.2014 року в розмірі 13 486,20 грн.

Стосовно вимог позивача про стягнення 30 765,60 грн. пені, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

В силу статті 611 ЦК України та статті 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до пункту 5.1 Договору у випадку невиконання будь-якою із сторін зобов'язань по даному договору винна сторона повинна на вимогу іншої сторони сплатити пеню у розмірі 0,1 % від суми невиконання зобов'язання за кожний день прострочення. Пеня стягується за весь час прострочення виконання зобов'язання в межах визначеної цим договором спеціальної позовної давності.

Згідно із статтею 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

В пункті 7.1 Договору зазначено, що спеціальна позовна давність з питань, пов'язаних із стягненням неустойки (пені) встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, коли зобов'язання мало бути виконано.

Розглядаючи вимоги про стягнення пені в розмірі 30 765,60 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01.11.2013 року по 15.10.2014 року, місцевий господарський суд дійшов висновку про необхідність їх задоволення частково у розмірі 14 957,83 грн., оскільки позивачем при нарахуванні пені не було враховано положення статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" щодо обмеження її розміру.

Викладений висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог про стягнення пені в розмірі 14 957,83 грн. є правомірним і відповідає нормам матеріального права.

Посилання скаржника щодо порушення місцевим господарським судом положення статті 61 Конституції України, колегія суддів апеляційного господарського суду не приймає до уваги з огляду на наступне.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

В той же час, зі змісту статті 625 Цивільного кодексу України випливає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

З іншого боку, чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та річних, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені та 16 % річних не суперечить нормам статті 61 Конституції України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини та їх правові наслідки відповідають дійсності та доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Славутич" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2015 року у справі № 904/1115/15 залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 20.08.2015 року.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя І.М. Науменко