РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2015Справа №910/16767/15
За позовом ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АГРОБОНУС"

До ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЄВРАЛІС

СЕМЕНС УКРАЇНА"

Про визнання договору недійсним

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Литвин І.О. - представник (дов. № б/н від 12.02.2015 р.)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОБОНУС" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРАЛІС СЕМЕНС УКРАЇНА" про визнання недійсним договору поставки № 1406-UA від 20.01.2014 р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 02.07.2015 р. порушено провадження у справі №910/16767/15, розгляд справи призначено на 20.07.2015 р.

Через відділ діловодства від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладеними запереченнями проти позову.

20.07.2015 р. представник позивача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Однак, через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши у судовому засіданні 20.07.2015 р. вказане клопотання, суд зазначає таке.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників позивача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Позивач мав можливість скористатись правилами ст. 28 Господарського процесуального кодексу України та ст. 244 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача.

У зв'язку з нез'явленням у судове засідання представника позивача, невиконанням вимог ухвали суду, суд відповідно до ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 17.08.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

17.08.2015 р. представник позивача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Письмових заяв, повідомлень суду щодо поважності причин відсутності позивача в судовому засіданні від останнього до суду не надходило.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 ГПК України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 17.08.2015 р. та за відсутності представника позивача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору, тим більше, що має місце повторна неявка позивача.

В судовому засіданні 17.08.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

20.01.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євраліс Семенс Україна» (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробонус» (покупець, позивач) укладено договір поставки № 1406-UA від 20.01.2014 р. (далі - Договір).

Відповідно до умов даного Договору, зокрема, п. 1.1. постачальник зобов'язується передати у власність покупцеві товари за номенклатурою і в строки відповідно до специфікації, які є додатками до цього договору, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього ціну в строки та в порядку, передбачені договором.

Відповідно до п.1.2. Договору ціна товару визначається сторонами як договірна, загальна вартість Договору встановлюється відповідно до Специфікацій і визначається як арифметична сума за Специфікаціями, що є невід'ємними частинами даного Договору.

В силу п. 4.5. Договору, його ціна підлягає коригуванню пропорційно зміні курсу євро на дату виставлення рахунку-фактури на першу оплату за специфікацією з подальшим коригуванням пропорційно зміні курсу євро на дату зарахування коштів від покупця.

Згідно з п. 9.3. Договору, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Позивач вважає, що Договір є недійсним з огляду на відсутність у ньому всіх обов'язкових умов: предмету договору, строків дії договору.

Відповідач заперечує проти позовних вимог з тих підстав, що умови Договору сторонами погоджені, товар - поставлений та прийнятий позивачем.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Ч. 2 даної статті передбачає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

За змістом ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Як зазначено у п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11, у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

При цьому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо.

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Як вбачається з положень спірного договору, в останньому погоджені передбачені нормою ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України в обов'язковому порядку умови про предмет, ціну та строк, що в силу приписів ст. 638 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України свідчить про укладеність такого договору.

З цього приводу доводи позивача не приймаються.

Так, відповідно до п.1.2. Договору ціна товару визначається сторонами як договірна, загальна вартість Договору встановлюється відповідно до Специфікацій і визначається як арифметична сума за Специфікаціями, що є невід'ємними частинами даного Договору.

Позивач зобов'язаний здійснювати оплату товару в порядку, встановленому відповідними Специфікаціями до даного Договору (п.4.1. Договору).

Відповідачем надано до суду додатки до спірного Договору, а саме специфікації, у яких вказано як предмет поставки - товар: насіння кукурудзи/насіння соняшника відповідних торговельних марок, так і їх кількість та ціну. Кожна із Специфікацій передбачає передоплату товару у визначений строк. Останній строк оплати товару згідно Специфікацій - 30.10.2014 року.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно до ч.1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладання договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч.1 ст.632 ЦК України).

Таким чином, вищевикладені норми законодавства, а також умови Договору дають підстави вважати, що сторонами погоджені умови Договору, зокрема щодо предмету договору а також ціни, оскільки відповідні умови визначені у Специфікаціях, які є невід'ємними частинами Договору.

Слід зазначити, що в період з лютого 2014 року по серпень 2014 року відповідач на виконання умов Договору згідно Специфікацій №1 - №12 поставив позивачу товар на загальну суму 3 746 966, 24 грн. Факт поставки товару та отримання його позивачем підтверджується підписаними позивачем видатковими накладними та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей. Крім того, позивач оплатив частину отриманого ним товару на суму 1 228 503,65 грн., що ще раз підтверджує досягнення згоди щодо ціни Договору.

Доводи позивача, що Договір не містить умови щодо строку дії, а вказівка що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань суперечить ст.ст.251,252 ЦК України, є необґрунтованими з огляду на таке.

Стаття 252 ЦК України, окрім поняття «строк» містить поняття «термін», який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Договір містить статтю 9 (Термін дії договору), де пунктом 9.3 визначено, що Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (вказівка на подію, яка має настати), що є підтвердженням погодження сторонами умови договору щодо строку (терміну) дії Договору.

Такої ж правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України у своєму інформаційному листі від 07.04.2008 р. N 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України». У відповіді на запитання №32 щодо строку дії договору суд зазначає «слід мати на увазі, що строк дії договору, який сторони зобов'язані погодити, не обмежений будь-яким максимальним строком. Тому сторони можуть визначити, що договір діє до припинення прав та обов'язків, які з нього виникли».

Щодо доводів позивача про коригування ціни товару пропорційно зміні курсу як підстава для визнання Договору недійсним, то суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що сторонами була погоджена ціна товару по кожній Специфікації, і позивач протягом дії Договору оплачував товар по узгодженій ціні, згідно підписаних Специфікацій.

Вищенаведене сідчить, що оспорюваний договір є таким, що укладений.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Обґрунтовуючи підстави для визнання спірного Договору недійсним, позивач вказує на відсутність погоджених його сторонами умов, які в силу приписів Цивільного та Господарського кодексів України є істотними.

Разом з тим, як зазначено судом, відсутність погодженості істотних умов - предмету, ціни та строку у самому тексті спірного договору може свідчити про його неукладеність, однак не про недійсність.

Стосовно наявності підстав для визнання Договору недійсним саме згідно зі ст. 215 ЦК України, то суд зазначає, що сторонами не наведено доводів та не надано суду доказів на підтвердження існування обставин, що можуть вважатись такими підставами (ч.ч. 1-3, 5-6 ст 203 ЦК України).

Отже за відсутності доказів зворотного, спірний Договір вважається судом таким, що відповідає вимогам закону, а тому у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання недійсним Договору, а тому в задоволенні позовних вимог судом відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 21.08.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева