РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2015Справа № 910/16641/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «КИЇВВОДОКАНАЛ» до державного підприємства «НАЦІОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР ДІЛОВОГО ТА КУЛЬТУРНОГО СПІВРОБІТНИЦТВА «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» про стягнення 77637,81 грн, за участю представників:

від позивача - Макарчук Л.Л. (довіреність від 12.06.2015 № 616);

від відповідача - Кічак Ю.В. (довіреність від 01.07.2015 № 1/324);

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року до Господарського суду міста Києва звернулося публічне акціонерне товариство «АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «КИЇВВОДОКАНАЛ» (далі - позивач / ПАТ «АК «КИЇВВОДОКАНАЛ» / постачальник) із позовом до державного підприємства «НАЦІОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР ДІЛОВОГО ТА КУЛЬТУРНОГО СПІВРОБІТНИЦТВА «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» (далі - відповідач / ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» / абонент), яким заявлено позовні вимоги про стягнення з останнього 77637,81 грн, з яких: 76972,54 грн - сума основної заборгованості; 69,79 грн - пеня; 7,18 грн - 3 % річних; 588,29 грн - втрати від інфляції.

Позов мотивований порушенням відповідачем грошового зобов'язання за договором від 20.06.2006 № 06735/1-5-10 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднанні мережі за період часу з 01 січня 2014 року по 31 березня 2015 року.

Відповідач, скориставшись своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, подав до суду відзив, яким позовні вимоги відхилив у повному обсязі з таких підстав. Відповідач у відзиві зазначає, що 26 січня 2014 року невідомими особами було захоплено будівлю ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ», що призвело до блокування господарської діяльності відповідача. З метою забезпечення безпеки робочих місць та охорони праці працівників адміністрацією підприємства було прийнято рішення про вимушений простій (наказ від 31.01.2014 № 4). Відповідач також зазначив, що повідомляв позивача про несанкціоноване захоплення будівлі невідомими особами та відсутність коштів на оплату комунальних послуг, а також про те, що підприємство не може виступати стороною договору від 20.06.2006 № 06735/1-5-10 до припинення форс-мажорних обставин. Крім того відповідач стверджує, що внаслідок захоплення будівлі ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» невідомими особами, відповідачеві було завдано збитків, що, в свою чергу, призвело до виникнення заборгованості за комунальні послуги, які відповідач фактично не споживав, оскільки його працівники знаходилися у вимушеному простої, споживачами комунальних послуг в період захоплення будівлі відповідача були невідомі особи. Враховуючи вищевикладене, ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» не погоджується з нарахованою сумою боргу та штрафними санкціями, оскільки відповідач у період захоплення будівлі не був споживачем послуг з водопостачання та водовідведення і не несе відповідальності за споживання питної води невідомими особами. Відповідач вважає, що заборгованість виникла з незалежних від волі відповідача обставин у період, коли господарська діяльність ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» була заблокована.

Позивач надав суду додаткові письмові пояснення від 14.08.2015 № 405/12, згідно з якими позивач вважає, що сертифікат Торгово-промислової палати України про форс-мажорні обставини № 1108, виданий відповідачеві, не може розглядатися як підстава для звільнення ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» від відповідальності за порушення умов договірних відносин у період з 26 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року.

В судовому засіданні 17 серпня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважних представників сторін, судом встановлено таке.

Між ПАТ «АК «КИЇВВОДОКАНАЛ» та ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» укладено договір від 20.06.2006 № 06735/1-5-10 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднанні мережі та додаткову угоду від 01.07.2013 (далі - договір), у відповідності до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та на підставі пред'явленого абонентом дозволу на скид стічних вод у систему каналізацій м. Києва приймати від нього стічні води у систему каналізацій м. Києва відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації м. Києва, а абонент зобов'язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому постачальником послуг на умовах договору, дотримуватися порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, що встановлені Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22.07.1994 за № 165/374, Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2001 № 37, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 26.04.2002 за № 403/6691, а також дотримуватися норм, визначених іншими нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Облік поставленої води та кількість прийнятих стоків здійснюється шляхом зняття показань з лічильника (-ків) здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника у присутності представника абонента у строки згідно з графіком обслуговування постачальника. Для абонента iз стабільним об'ємом споживання (до 30 м3 із незначним коливанням) зняття показань з лічильника може здійснюватися постачальником поквартально, при цьому останній направляє абоненту щомісячно розрахункові документи на оплату наданих послуг, виходячи із його середньодобового споживання води. Показання лічильника за відповідний період можуть бути прийняті до рахунків постачальником від абонента в письмову вигляді. У разі, якщо абонент не забезпечить присутності свого представника для зняття показань, дані, що зняті постачальником є підставою для виставлення розрахункових документів на оплату наданих послуг (підпункт 2.1.2 договору).

Згідно з п. 1 додаткової угоди від 01.07.2013 до договору оплата послуг здійснюється абонентом на підставі розрахункового документа, який постачальник направляє абоненту в електронному вигляді (дебетові повідомлення) або у паперовому вигляді (вимоги-доручення, рахунки тощо) шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника щомісячно (в інших випадках один раз на квартал або рік), у п'ятиденний строк з дня направлення постачальником розрахункового документа абоненту або до банківської установи абонента. В разі неотримання від постачальника поточного розрахункового документа, абонент самостійно отримує його у постачальника та здійснює оплату вартості наданих йому послуг не пізніше 5-го числа місяця наступного за звітним періодом. В разі утворення боргу оплата за надані послуги, що надходить від абонента, незалежно від зазначеного в платіжному документі призначення платежу, першочергово зараховується постачальником в погашення боргу.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг, зазначених у розрахунковому документі, абонент зобов'язаний у десятиденний термін з дня направлення постачальником розрахункового документу до банківської установи абонента, письмово повідомити про це постачальника та у цей же термін направити представника з обґрунтовуючими документами для проведення звіряння та підписання акту. В іншому випадку відмова абонента оплатити розрахунковий документ постачальника вважатиметься безпідставною (підпункт 2.2.4 договору).

Відповідно до підпункту 4.2 договору у разі порушення строків виконання зобов'язання по оплаті за надані послуги, абонент сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені припиняється через один рік від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Оплата абонентом пені не звільняє останнього від оплати несплаченого рахунку в повному розмірі.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Положеннями статей 16, 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статтею 19 Закону України «Про питну воду та питне водокористування» встановлено, що послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг (водопостачання та водовідведення), а відтак між сторонами виникли правовідносини, які, зокрема, підпадають під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про питну воду та питне водопостачання».

Згідно частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Послуга з постачання питної води здійснюється позивачем за кодом 29-255, а водовідведення за кодом 20-624.

Судом також встановлено, що позивачем складено акти № 29-961-1 про зняття показань з приладжу обліку води за період з лютого 2014 року по березень 2015 року, включно, та на підставі яких виставлено відповідачеві рахунки, згідно із якими позивачем у період з січня 2014 року по березень 2015 року, включно, (далі - спірний період) надано відповідачеві послуги з постачання питної води на загальну суму 102795,58 грн (код 29-255), а з водовідведення на суму 3335,86 грн (код 20-624).

Тобто, загальна вартість наданих позивачем відповідачеві послуг на підставі договору складає 106131,44 грн.

У порядку, встановленому п. 1 додаткової угоди від 01.07.2013 до договору, позивачем направлено відповідачеві дебетові повідомлення про оплату послуг на вищевказані суми.

Суд відзначає, що засвідчені копії вказаних актів, рахунків (розшифровки рахунків), а також реєстр дебетових повідомлень, наданих банківською установою, містяться у матеріалах справи.

Спір між сторонами справи, як стверджує позивач, виник внаслідок порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором, споживач оплатив послуги позивача з постачання питної води та приймання стічних вод частково на суму 29158,90 грн.

Зважаючи на вищенаведені обставини справи, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості за договором в сумі 76972,54 грн, а також пені та нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з урахуванням такого.

Приписами ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що відповідачем здійснено оплату послуг позивача у спірний період на загальну суму 29230,83 грн.

Таким чином, основна заборгованість відповідача перед позивачем за договором становить 76900,61 грн.

Суд відзначає, що жодного підтвердження щодо факту сплати відповідачем послуг за період на суму 76900,61 грн у встановлений п. 1 додаткової угоди від 01.07.2013 строк, сторонами спору суду не надано.

З приводу доводів, наведених відповідачем у відзиві, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з ч. 1 ст. 229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Статтею 625 ЦК України унормовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з аналізу наведених вище норм права, суд дійшов висновку, що неналежне виконання зобов'язання (основного - у даному випадку грошового) настають наслідки у вигляді застосування до боржника, який прострочив, відповідальності у вигляді штрафних санкцій (пеня, штраф), а також 3 % річних та втрат від інфляції, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У той же час, частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 617 ЦК України.

Сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин (ч. 4 ст. 219 ГК України).

У відповідності до п. 6.1 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або часткове невиконання зобов'язань за цим договором, якщо це невиконання є наслідком форс-мажорних обставин. Доказом настання форс-мажорних обставин є довідка Торгово-промислової палати України (п. 6.2 договору).

Як передбачено ч. 1 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Відповідачем надано суду сертифікат від 14.10.2014 № 3771/05-4/13 про форс-мажорні обставини (у вигляді засвідченої копії), яким Торгово-промислова палата України засвідчила, що захоплення сторонніми особами, будівлі ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» (м. Київ, вул. Хрещатик, 2) є форс-мажорними обставинами за договором від 20.06.2006 № 06735/1-5-10 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднанні мережі. Період дії форс-мажорних обставин - з 26 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року.

Судом також встановлено, що 30 січня 2014 року відповідачем надіслано позивачеві листи від 27.01.2014 за вихідними номерами 1/25 та 1/26, якими ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» повідомило ПАТ «АК «КИЇВВОДОКАНАЛ» про блокування господарської діяльності відповідача та відсутність в останнього можливості бути стороною договору до припинення форс-мажорних обставин.

Наказом директора ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» від 31.01.2014 № 4 встановлено на підприємстві початок простою з 31 січня 2014 року по день відновлення роботи підприємства.

Наказом від 23.08.2014 № 38 роботу ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» відновлено з 23 серпня 2014 року.

У матеріалах справи також міститься лист відповідача від 02.12.2014 № 1/651, яким останній просить позивача звільнити ДП «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» від відповідальності за невиконання умов договору у період часу з 26 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року.

За наведених вище обставин справи слідує, що у правовідносинах сторін спору у період часу з 26 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року існували форс-мажорні обставини, які засвідчені Торгово-промислова палата України, а відтак відповідач звільняється від відповідальності за порушення грошового зобов'язання, яке мало місце у період форс-мажорних обставин, а саме: з 26 січня 2014 року по 22 серпня 2014 року. Тобто, до відповідача у період надзвичайних і невідворотних обставин не можуть застосовуватися відповідальність у вигляді пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Водночас суд акцентує увагу на тому, що жодна норма чинного законодавства України не звільняє відповідача від виконання ним основного зобов'язання за договором за період, у якому мали місце форс-мажорні обставини, оскільки такі зобов'язання не є відповідальністю та не є її складовою, а є прямим обов'язком за договором.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 34 ГПК).

Підсумовуючи сукупність встановлених вище фактичних обставин і норм права, суд дійшов висновку, що позовна вимоги про стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла внаслідок порушення останнім грошового зобов'язання за договором у спірний період, підлягає задоволенню частково в сумі 76900,61 грн, з тих підстав, що позов в цій частині позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

З огляду на те, що відповідач своїми діями порушив зобов'язання за договором (ст. 610 ЦК України), тому він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Відповідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що у правовідносинах сторін договору теплопостачання має місце допущене відповідачем порушення грошового зобов'язання, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача відповідальності у вигляді пені, 3 % річних та втрат від інфляції є правомірними.

Водночас суд зазначає, що відповідно до розрахунку вказаних вимог, позивачем не заявлялися до стягнення відповідальність за період, у якому мали місце форс-мажорні обставини.

Таким чином, пеня підлягає задоволенню в сумі 69,79 грн; 3 % річних - 7,18 грн і втрати від інфляції - 588,29 грн. При цьому, суд відзначає, що вказані позовні вимоги задовольняються за розрахунками позивача, які перевірені і визнані судом вірними.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково.

За приписами ч. 5 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з державного підприємства «НАЦІОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР ДІЛОВОГО ТА КУЛЬТУРНОГО СПІВРОБІТНИЦТВА «УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ» (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 2; ідентифікаційний код 34299989, з будь-якого його рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь публічного акціонерного товариства «АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «КИЇВВОДОКАНАЛ» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-А; ідентифікаційний код 03327664, на будь-який його рахунок, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) основну заборгованість в сумі 76900,61 (сімдесят шість тисяч дев'ятсот) грн 61 коп.; пеню в сумі 69,79 (шістдесят дев'ять) грн 79 коп.; 3 % річних в сумі 7,18 (сім) грн 18 коп.; втрати від інфляції в сумі 588,29 (п'ятсот вісімдесят вісім) грн 29 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 1825,31 (одна тисяча вісімсот двадцять п'ять) грн 31 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25 серпня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань