РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2015 р. Справа № 924/950/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Гудак А.В. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Престижтранс" на рішення господарського суду Хмельницької області від 15.07.2015 р. у справі №924/950/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Престижтранс"

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання недійсним договору від 19.11.2013 р.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Престижтранс" звернулось до місцевого господарського суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору від 19.11.2013 р.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 15.07.2015 р. (суддя Виноградова В.В.) в позові відмовлено повністю (а.с. 74-78).

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції посилався на те, що при здійсненні діяльності як автостанції необхідно надавати, як пасажирам, так і автомобільному перевізнику мінімального переліку визначених законом обовязкових послуг у їх сукупності, однак з оспорюваного договору не вбачається, що відповідач взяв на себе зобовязання з надання комплексу всіх обовязкових послуг, які повинні надаватися автостанцією. Крім того, відповідно до договору про сумісну діяльність повязану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом, відповідач виступає як диспетчерська станція, отже, спірний договір не може вважатися договором про надання послуг автостанцією перевізнику, що в свою чергу, не передбачає отримання відповідачем свідоцтва про атестацію автостанції.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Престижтранс" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю (а.с.136-138).

Апелянт, зокрема, зазначає, що відповідач згідно умов оспорюваного договору неправомірно взяв на себе зобовязання та фактично надавав автостанційні послуги, оскільки не мав їх здійснювати без свідоцтва про атестацію автостанції.

Крім того, вважає, що умови оскарженого договору суперечать положенням ст.ст.1130, 1131 ЦК України, оскільки в даному договорі відсутні суттєві умови договору про спільну діяльність, зазначені у ст. 1131 ЦК України.

Отже, при укладанні даного договору позивач діяв під впливом помилки щодо природи вказаного правочину та щодо прав і обовязків сторін, які його підписали.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 наводить свої міркування на спростування доводів скаржника і вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить рішення господарського суду Хмельницької області від 15.07.2015р. у справі №924/950/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.08.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Мельник О.В., суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В.).

Розпорядженням в.о. голови суду від 17.08.2015 року внесено зміни у склад колегії у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Розізнаної І.В. і визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Мельник О.В., суддя Грязнов В.В., суддя Гудак А.В.

Позивач звернувся до апеляційного суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, у звязку з сімейними обставинами.

Колегія суддів з приводу заявленого клопотання вважає за необхідне зазначити, що стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Також, судовою колегією враховується, що відсутність представника товариства відповідно до ст.77 ГПК України не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, оскільки ГПК України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

Частиною 3 ст. 28 ГПК України визначено, що представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Таким чином, зазначений у клопотанні представник є не єдиною особою, що має право представляти інтереси товариства в суді.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З врахуванням вищенаведеного, судова колегія визнала за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.04.2010 р. рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради №524 надано дозвіл комунальному підприємству по організації роботи міського пасажирського транспорту на влаштування зупинки для очікування пасажирами громадського транспорту з павільйоном для надання автостанційних послуг з продажу проїзних квитків площею 50 м2 по вул. Кам'янецькій, 124/1В (а.с. 45).

Хмельницька обласна державна адміністрація та приватний підприємець ОСОБА_1 05.07.2010 р. уклали договір про спільну діяльність (а.с. 11-12), умовами якого сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері надання послуг пасажирських перевезень на приміських та міжміських внутрішньообласних маршрутах загального користування; побудувати павільйон з облаштування зупинки для очікування пасажирами рейсових автобусів по вул. Кам'янецькій (м.Хмельницький); створити диспетчерський пункт по реєстрації прибуття та відправлення автобусів; надавати інформаційні послуги пасажирам стосовно розкладу руху автобусів (п.п. 1.1.- 1.1.3. договору).

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що Хмельницька обласна державна адміністрація зобов'язується, у строк протягом 30 днів після підписання акту введення в експлуатацію цієї зупинки з павільйоном включити до розкладу руху існуючої маршрутної автобусної мережі обов'язкову зупинку "Обленерго" по вул. Кам'янецькій (м. Хмельницький) у Кам'янець-Подільському напрямку.

В свою чергу, ОСОБА_1, зокрема, взяв на себе зобовязання, заключити договір з комунальним підприємством по організації роботи міського пасажирського транспорту на оренду земельної ділянки під будівництво павільйону і облаштування зупинки для прибуття і відправлення автобусів, що обслуговують приміські, міжміські внутрішньообласні автобусні маршрути; замовити проектну документацію, побудувати павільйон з диспетчерським пунктом та інформаційним забезпеченням для покращення обслуговування пасажирів; облаштувати зупинку з платформами для прибуття і відправлення автобусів; забезпечити реєстрацію прибуття і відправлення рейсових автобусів; вести облік регулярності виконання рейсів на надавати дану інформацію замовнику; укласти договори з автоперевізниками про заїзд на зупинку та фіксовану оплату за надані послуги в розмірі до 20% вартості одного квитка до кінцевої зупинки (п.п. 2.2.1, 2.2.2, 2.2.4, 2.2.7, 2.2.8, 2.2.10 договору).

Договір укладений на строк 5 років. По закінченню дії договору, якщо ні одна сторона не заявляє про його припинення, договір вважається продовженим на невизначений термін (п.п. 6.1., 6.2. договору).

06.08.2010 р. комунальне підприємство по організації роботи міського пасажирського транспорту та приватний підприємець ОСОБА_1 уклали договір №12 на облаштування зупинки громадського транспорту (а.с.46), відповідно до умов якого, з метою покращення обслуговування пасажирів громадського транспорту області, шляхом облаштування зупинки очікування пасажирами громадського транспорту, з встановленням павільйону для очікування та стаціонарних малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності на зупинці для очікування громадського транспорту, комунальне підприємство по організації роботи міського пасажирського транспорту строково надає ОСОБА_1 дозвіл на встановлення павільйону та приміщення на зупинці міського громадського транспорту "Обленерго", що розташована по вул. Кам'янецькій, 124/1В, за умови укладання ОСОБА_1 договору з управлінням торгівлі "Про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми" (п. 1.1. договору).

Пунктом 1.4. даного договору визначено, павільйон та приміщення мають бути з'єднані між собою і надалі в договорі іменуються як об'єкт. Об'єкт по зовнішньому контуру має площу 50 м2 згідно з рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 22.04.2010 р. №524.

Також, п.1.6 договору передбачено, що на підставі рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради №865 від 09.10.2003 р. облаштовує вивіску з назвою зупинки освітленням в вечірній та нічний часи.

ОСОБА_1 згідно п. 3.2.2., 3.2.6. та 3.2.7. договору зобов'язується після підписання договору, отримати дозвіл на виконання планових земельних робіт та провести облаштування зупинки очікування пасажирами громадського транспорту; облаштувати павільйон очікування вивіскою з назвою зупинки та розкладом відправлення автобусів; використовувати територію зупинки відповідно до призначення та умов договору.

Управління торгівлі міської ради як власник та фізична особа-підприємець ОСОБА_1 як сервітуарій 25.02.2013 р. уклали договір №15 про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди (а.с.50), предметом якого є особистий строковий сервітут, встановлений виключно сервітуарію на територію, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда павільйон для надання автостанційних послуг площею 50 м2. Об'єктом особистого строкового сервітуту за цим договором є територія по вул. Кам'янецька (біля буд. № 124/1В) площею 50 м2, розташування та межі якої зазначено в паспорті прив'язки тимчасової споруди, що є невід'ємною частиною цього договору (п.п. 1.1., 1.2. договору).

За тимчасовою спорудою сервітуарія також закріплюється територія площею 260,5 м2 для утримання в належному стані згідно схеми благоустрою прилеглої території тимчасової споруди паспорту прив'язки, розробленої відповідно до Правил благоустрою території міста Хмельницького, затверджених рішенням п'ятнадцятої сесії міської ради від 29.02.2012 р. № 10 (п. 1.4. договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та припиняється після спливу строку, на який було встановлено сервітут. Строк дії договору з 25.02.2013 р. по 08.01.2016 р. (п.п. 2.1., 2.2. договору).

08.11.2013 р. між Хмельницькою обласною державною адміністрацією як замовником та ТОВ "Престижтранс" як перевізником у відповідності до ч. 4 ст. 176 ГК України, ст. 1130, ст. 1131 ЦК України було укладено договір №148 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування (а.с. 67), умовами якого передбачено, що замовник надає перевізникові право на перевезення пасажирів на вказаному автобусному маршруті загального користування у звичайному режимі руху, а перевізник забезпечує якість та безпечні перевезення пасажирів на умовах, передбачених цим договором; назва маршруту - Віньківці-Хмельницький (п. 1.1. договору).

Замовник, зокрема, зобов'язується забезпечити видачу перевізнику дозволу на перевезення пасажирів встановленого зразка та затвердити узгоджений, згідно із вимогами чинного законодавства, паспорт маршруту (п. 2.1.1 договору).

Перевізник, відповідно до п.п. 2.3.1. - 2.3.4. договору, зобов'язаний забезпечити дотримання законодавчих та нормативно-правових актів, які регламентують виконання пасажирських автоперевезень, в т.ч. пільгові перевезення окремих категорій громадян; виконувати пасажирські перевезення на маршруті у відповідності до затвердженого розкладу руху за встановленими тарифами. Інформацію про вартість проїзду та відстань між зупинками розміщати в салоні автобуса; забезпечити місячну регулярність руху автобуса на маршруті не нижче 96 відсотків від кількості рейсів передбачених розкладом руху; в строк 10 робочих днів з дня підписання цього договору, укласти договір про надання автостанційних послуг, які передбачені ст. 36 Закону України Про автомобільний транспорт.

Договір укладений на строк з 08.11.2013 р. по 08.02.2014 р. (п. 7.1 договору).

Розкладом руху автобусів на маршруті Вінківці-Хмельницький, який затверджений управлінням інфраструктури та туризму Хмельницької облдержадміністрації від 08.11.2013 р. передбачено пункт зупинки як "Кам'янецька". Також, в розкладі зазначено, що рейси виконуються щоденно та забезпечуються автобусами ТОВ "Престижтранс".

Товариство з обмеженою відповідальністю "Престижтранс" як перевізник та диспетчерська станція "Кам'янецька" №5 в особі приватного підприємця ОСОБА_1 як власник, 19.11.2013 р. уклали договір про сумісну діяльність пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом (а.с. 9), на підставі якого сторони зобов'язуються сумісно діяти з метою забезпечення обслуговування пасажирів автомобільним транспортом на диспетчерській станції "Кам'янецька" №5 за маршрутом (п. 1.1. договору).

Згідно п. 1.2., 1.3. договору автобусна зупинка забезпечує покращення умов очікування автобусів пасажирами, посадки в них, надає диспетчерські послуги на інформаційне забезпечення; для організації відправлення пасажирів перевізник подає на диспетчерську станцію автобуси згідно з розкладами руху, що затверджуються в установленому порядку.

Пунктами 2.1. та 2.2. договору сторони погодили, що перевізник зобовязаний забезпечувати подачу автобусів в належному технічному та санітарному стані для посадки пасажирів приміського та міжміського маршруту згідно з затвердженим розкладом руху; повідомляти диспетчера станції не пізніше ніж за 2 год. до відправлення автобуса в рейс про вимушену заміну передбаченого розкладом руху типу автобуса, а у разі затримки його випуску вказувати час прибуття на диспетчерську станцію; забезпечувати виконання водіями автобусів вказівок диспетчера автобусної зупинки з питань організації перевезення пасажирів та багажу і безпеки руху; інформувати про внесення змін до розкладу руху автобусів, маршруту прямування, відмінурейсів тощо; здійснювати контроль за посадкою та висадкою пасажирів, самостійно реалізовувати квитки в салоні автобуса відповідно до затверджених тарифів.

Автобусна зупинка зобовязана організовувати належне приймання та відправлення пасажирів; забезпечувати диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; належно оформлювати дорожню документацію водіїв, дотримуватися визначеного режиму роботи підприємств, установ, організацій, розташованих на території автобусної зупинки; організовувати побутове обслуговування пасажирів і водіїв.

Перевізник сплачує фіксовану оплату за заїзд на автобусну зупинку в розмірі 20 % від вартості одного квитка проїзду до кінцевої зупинки маршруту, згідно таблиці вартості проїзду даного маршруту. Кошти за надані послуги перевізник перераховує на розрахунковий рахунок або безпосередньо диспетчеру станції з отриманням квитанції про оплату. Розрахунки перевізника з автобусною зупинкою проводяться на умовах попередньої оплати не пізніше останнього числа кожного місяця (п.п. 4.1. - 4.3. договору).

Термін його дії договору згідно п. 6.1. встановлюється з 19.11.2013 р. по 14.11.2014 р. з можливістю пролонгації.

Відповідно до п. 6.4 договору перевізник зобов'язується систематично здійснювати заїзд на територію автостанції.

З листа Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекція) №591/11/15-15 від 23.02.2015 р. вбачається, що згідно з переліком атестованих автостанцій, також розміщеним на офіційному веб-сайті Укртрансінспекції, автостанція в м. Хмельницькому по вул. Кам'янецька не має свідоцтва про атестацію автостанції та до зазначеного переліку не включена, тому ПП ОСОБА_1 не має права на надання автостанційних послуг без наявності свідоцтва про атестацію автостанції.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за його захистом відповідно до встановлених способів захисту цивільних прав та інтересів судом.

Відповідно частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що заперечувати дійсність правочину може одна із сторін чи заінтересована особа на підставах, встановлених законом; розглядаючи спір, господарський суд повинен встановити об'єктивну наявність порушення чи оспорювання цивільного права чи охоронюваного законом інтересу позивача та наявність підстав недійсності правочину відповідно до підстав поданого позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до господарського суду про визнання договору сумісної діяльності пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом від 19.11.2013 р. недійсним.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що при укладенні оспорюваного договору, сторонами повною мірою дотримані вимоги чинного законодавства, які встановлюють умови та порядок укладення договору про сумісну діяльність пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом, відтак, позивач не довів наявності підстав, з якими закон пов'язує недійсність договору.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком, з огляду на наступне.

Згідно ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" автостанція - споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під'їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів; автопавільйон - споруда на зупинці для короткочасного перебування пасажирів; автобусний маршрут - шлях проходження автобуса між початковим та кінцевим пунктами з визначеними місцями на дорозі для посадки (висадки) пасажирів; зупинка - спеціально обладнаний пункт для очікування автобуса та посадки і висадки пасажирів.

Статтею 28 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено вимоги до автостанцій, якими передбачено, що на автостанціях забезпечується: прийом та відправлення автобусів і пасажирів; організація продажу квитків населенню; диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; контроль екіпіровки та санітарного стану автобусів, дорожньої документації водіїв та дотримання визначеного режиму роботи підприємств, установ і організацій, розташованих на їх території; організація побутового обслуговування пасажирів і водіїв. У разі скорочення обсягів пасажирських перевезень задіяні для цього приміщення автостанцій тимчасово, до відновлення зазначених обсягів перевезень, відповідно до законодавства можуть використовуватися для надання пасажирам додаткових послуг. Перепрофілювання автостанцій може здійснюватися їх власниками лише при закритті усіх автобусних маршрутів загального користування, що пролягають через них, та за згодою органу місцевого самоврядування населеного пункту.

Відповідно до ст.36 Закону України "Про автомобільний транспорт" автостанції надають пасажирам послуги, пов'язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов'язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху.

До обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, належать: продаж квитків; користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння; можливість користування громадськими вбиральнями; інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки.

До обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями автомобільному перевізнику, належать: продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті. За надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка. Послуги автостанцій, крім послуг кімнати матері і дитини, пасажирам надаються за плату.

Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.

Статтею 32 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що відносини автомобільного перевізника, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів.

Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху.

Отже, для надання послуг перевезення пасажирів на вказаних маршрутах Закон не вимагає наявності обовязкової умови надання таких послуг через автостанції та допускає використання зупинок.

Такий висновок суду узгоджується з положеннями п. 24 Статуту автомобільного транспорту України РСР, за яким обслуговування пасажирів у приміських, внутрірайонних та міжміських сполученнях підприємства і організації автомобільного транспорту загального користування, в залежності від обсягу і характеру перевезень, повинні мати автовокзали (автостанції) або автопавільйони. Автовокзали (автостанції) повинні мати квиткові каси і, залежно від обсягу та характеру перевезень, - камери зберігання ручної кладі і багажу, зали чекання, кімнати матері і дитини, буфети або ресторани, приміщення для культурно-побутового і санітарно-гігієнічного обслуговування пасажирів (пошта, довідкове бюро, пункти медичної допомоги і т. ін.), а також кімнати відпочинку для шоферів і кондукторів, службові приміщення для осіб, безпосередньо зв'язаних з обслуговуванням пасажирів та рухом автобусів і таксомоторів.

Вказаний нормативний акт також розмежовує поняття автостанції і автопавільйону та містить перелік обовязкових послуг надання яких має забезпечувати автостанція.

Відкриття автостанції як території та комплексу споруд здійснюється у встановленому законодавством порядку. Умовою функціонування автостанції як суб'єкта надання автостанційних послуг є наявність свідоцтва про атестацію (п.п. 1.2, 1.3 Порядку регулювання діяльності автостанцій).

Згідно 1.4. Порядку регулювання діяльності автостанцій відкриття автостанції передбачає: розроблення та затвердження власником автостанції (далі - власник) паспорта автостанції; проведення за зверненням власника до Укртрансінспекції обстеження автостанції; включення автостанції до переліку атестованих автостанцій, який ведеться Укртрансінспекцією; видачу свідоцтва про атестацію автостанції.

Відповідно до п.п. 111 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, відкриття та закриття автостанції здійснюється в установленому законодавством порядку за рішенням органів місцевого самоврядування. Автостанції підлягають атестації на відповідність кількості та якості послуг, що надаються пасажирам та перевізникам, в установленому Мінінфраструктури порядку. Відносини власників автостанцій з Укртрансінспекцією, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та облдержадміністраціями регулюються договором, примірна форма якого затверджується Мінінфраструктури. Перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Мінінфраструктури. Порядок розрахунку вартості послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначає Мінінфраструктури.

Відповідно до п. 1.1 ,1.2 примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові і передбачає, що власник за завданням перевізника надає йому на території своїх автостанцій (автовокзалів) комплекс обовязкових послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" і правил. Власник надає перевізникові послуги з обслуговування перевезень пасажирів автобусами за маршрутом (маршрутами).

До обов'язків власника належать: надавати послуги, визначені предметом цього договору; здійснювати інформування водіїв про погодні та дорожні умови на маршрутах прямування до найближчої автостанції (автовокзалу); надавати послуги, пов'язані з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів та їх багажу транспортом перевізника; здійснювати продаж квитків на проїзд та на перевезення багажу; здійснювати диспетчерське управління та організацію прибуття і відправлення автобусів; перераховувати кошти від продажу квитків на проїзд в автобусі та за перевезення багажу перевізникові не пізніше п'яти днів з дня відправлення відповідного рейсу, за вирахуванням коштів за обовязкові послуги власника; не стягувати з перевізника додаткові платежі, не передбачені цим договором; проводити не рідше одного разу на місяць з перевізником звірку взаємних розрахунків ( п. 2.1 Примірної форми договору).

Отже, судом беззаперечно встановлено, що для діяльності суб'єкта господарювання як автостанції необхідне дотримання ряду обов'язкових вимог та умов, які, зокрема, передбачені ст.ст. 28, 36 Закону України "Про автомобільний транспорт", Порядком регулювання діяльності автостанцій, Статутом автомобільного транспорту України РСР та визначені в примірній формі договору про надання послуг автостанцією.

З договору №15 про встановлення особистого сервітуту для розміщення тимчасової споруди визначено, що предметом цього договору є особистий строковий сервітут, встановлений виключно "Сервітуарію" - відповідачу у цій справі, на територію, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда павільйон для надання автостанційних послуг площею 50,0 м2.

Як вірно встановлено місцевим судом, лист Укртрансінспекції №591/11/15-15 від 23.02.2015 р. на який посилається позивач як на доказ, що відповідач неправомірно здійснює діяльність з надання автостанційних послуг, лише констатує (інформує), що "згідно з переліком атестованих автостанцій, також розміщеним на офіційному веб-сайті Укртрансінспекції, автостанція в м. Хмельницькому по вул. Кам'янецька не має свідоцтва про атестацію автостанції та до зазначеного переліку не включена", та "ПП ОСОБА_1 не має права на надання автостанційних послуг без наявності свідоцтва про атестацію автостанції", однак не стосується та не аналізує укладеного між сторонами спірного договору.

Досліджуючи докази наявні в матеріалах справи, апеляційний суд дійшов до висновку, що оскаржуваний договір про сумісну діяльність пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом, не містить всіх обовязкових умов та послуг які повинна надавати автостанція, зокрема, таких як організація продажу квитків, організація побутового обслуговування пасажирів та водіїв та ін., тому колегія суддів вважає, що в даному випадку відповідач укладаючи оспорюваний договір діяв не як автостанція, а як автопавільйон, відтак отримання свідоцтва про атестацію автостанції в даному випадку не є обовязковим. Крім того, чинним законодавство не передбачено заборони надання окремих видів послуг, які містяться в ст.ст. 28, 36 Закону України "Про автомобільний транспорт", що вірно враховано місцевим господарським судом.

Отже, доводи апелянта, що відповідач в порушення п. 1.3 Порядку регулювання діяльності автостанцій та п. 111 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту надавав автостанційні послуги без свідоцтва про атестацію автостанції, а тому договір про сумісну діяльність пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом від 19.11.2013 р. має бути визнаний недійсним, колегією суддів відхиляються як безпідставні та необґрунтовані.

Доводи апелянта, щодо відсутності істотних умов спірного договору на можуть вважатись підставою визнання такого договору недійсним, оскільки відсутність істотних умов договору можуть свідчити лише про його неукладеність. При цьому, з огляду на виконання сторонами договору взаємних прав та обовязків, визначених в ньому протягом тривалого часу такий договір не може вважатись неукладеним.

Положення спірного договору щодо обовязку перевізника сплачувати фіксований "автостанційний збір" за надані "автостанційні послуги", порядок визначення розміру якого визначений у п.п. 3.1-3.8 Порядку регулювання діяльності автостанцій, самі по собі, без наявності в сукупності інших обовязкових умов наведених вище нормативних актах, не можуть свідчити про надання такому обєкту статусу автостанції.

Також, твердження позивача, що він при укладанні оспорюваного договору, діяв під впливом помилки щодо природи вказаного правочину та прав і обов'язків сторін, наявність якої стала зрозумілою після отримання роз'яснень Укртрансінспекції у лютому 2015 р. апеляційним судом не приймаються до уваги виходячи з наступного.

В силу ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, щодо відповідності змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності з ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року, з метою забезпечення правильного і однакового застосування законодавства у розгляді справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України, ст. ст. 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч.ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до положень ст. 229 ЦК України, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо.

Відтак, відповідно до чинного законодавства сторони вільні в укладенні договору, а позивач укладаючи спірний договір, був ознайомлений з його умовами, зокрема, щодо взаємних прав та обов'язків, та вчиняв дії, які свідчать про його виконання, а також враховуючи, що помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням або неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами про наявність помилки при укладенні спірного правочину.

Враховуючи наведені вище роз'яснення пленумів Верховного Суду України та Вищого господарського суду України, приписи діючого законодавства, встановлений факт відповідності договору про сумісну діяльність пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом від 19.11.2013 р. вимогам закону та недоведеність зі сторони позивача обставин, які б свідчили про вчинення оспорюваного правочину під впливом помилки, чи наявності будь-яких інших правових підстав для визнання останнього недійсним, судова колегія суду апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову.

Таким чином, доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, на підставі ст.ст. 49, 105 ГПК України, у зв'язку з відмовою в її задоволенні, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Хмельницької області від 15.07.2015 р. у справі №924/950/15 залишити без змін, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Престижтранс" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

3. Справу №924/950/15 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Грязнов В.В.