ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.08.2015 Справа № 908/2580/15-г

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс", м. Київ

Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, м. Запоріжжя

про визнання права власності на об'єкт нерухомості та зобов'язання зареєструвати право власності на нежитлову будівлю.

Суддя Говорун О.В.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача 1 - Балицький О.П., довіреність від 31.03.2015;

від відповідача 2 - не з'явився.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Амстор" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс" (далі - відповідач 1) про визнання права власності на об'єкт нерухомості та зобов'язання зареєструвати право власності на нежитлову будівлю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірний об'єкт нерухомості належить останньому на підставі свідоцтва про право власності. 03.11.2010 між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» був укладений договір іпотеки №15-94/19-2312/10, предметом якого є спірний об'єкт нерухомості. В подальшому позивачу стало відомо, що власником спірного майна є відповідач 1. Підставою виникнення права власності стали договір іпотеки та договір відступлення прав вимоги, який, на думку позивача, був укладений з порушенням вимог діючого законодавства.

Крім того, позивач просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, заборони відповідачу 1 чи будь-яким іншим особам вчиняти будь - які дії щодо відчуження майна, а також заборони нотаріусам вчиняти будь-які дії за заявами будь-яких осіб, спрямованих на державну реєстрацію прав на спірний об'єкт нерухомості.

Ухвалою господарського суду від 27.07.2015 було залучено до участі у справі іншого відповідача - Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції Запорізької області (далі - відповідач 2).

Відповідач 1 у відзиві на позовну заяву заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що чинним законодавством та договором чітко передбачений порядок набуття права власності на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання за договором іпотеки перед іпотекодержателем, яким він скористався. Також зазначив, що договір відступлення прав вимоги недійсним не визнаний.

20.08.2015 позивач звернувся до суду з клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду, на підставі п.5 ч.1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з огляду на невиконання останнім вимог ухвал господарського суду щодо витребування документів.

Відповідач 2 у судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Справу, на підставі ст.75 ГПК України, розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Суд, заслухавши представників позивача та відповідача 1, дослідивши письмові докази у судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.08.2010, позивач зазначений власником нежитлової будівлі Громадсько-торгівельного центру «Амстор», основна будівля, А-1, загальною площею 16 318,76м2, за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Леніна (пр. Республіки), буд. 149, форма власності - приватна, частка - 1/1 (а.с. 31).

03.11.2010 між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - іпотекодержатель) та позивачем був укладений договір іпотеки №15-94/19-2312/10 (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого, договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з договору іпотечного кредитування №15-93/19-8280/06 від 05.10.2006 і угод про внесення змін до нього та договору іпотечного кредитування №15-93/19-1793/06 від 10.04.2006, а також окремих угод про внесення змін до нього (а.с.61-65).

Пунктом 1.2 договору визначено, що предметом іпотеки є нежитлова будівля, реєстраційний номер 15394538, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Леніна, (пр. Республіки), буд. 149, основна будівля, А-1 (далі - предмет іпотеки).

Відповідно до п.1.4 договору, в редакції договору про внесення змін від 08.04.2014 (а.с.66) сторони цього договору оцінюють заставну вартість майна у 71 911 000грн.

Згідно з п.3.1.5 договору, іпотекодержатель має право здійснювати відступлення прав за цим договором та кредитними договорами (або за будь-яких з ним) без попереднього отримання на це згоди позивача в порядку, передбаченому законом.

Пунктом 5.1 договору іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію, зокрема, в разі невиконання позивачем зобов'язань за кредитними договорами (або за будь-яким з них).

Відповідно до п.5.2 договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя, зокрема, шляхом позасудового врегулювання згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, згідно зі ст.36 Закону України «Про іпотеку», за своїми правовими наслідками для сторін є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, і визначає один із можливих досудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя без будь-якого додаткового погодження з боку позивача, а саме шляхом, зокрема, передачі позивачем іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання позивачем зобов'язання по кредитним договорам у порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку» (п.5.2.1 договору).

04.02.2015 між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - первісний кредитор) та відповідачем 1 укладено договір відступлення прав вимоги №39/297-296/1, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає відповідачу усі належні йому права вимоги за договором іпотеки №15-94/19-2312/10 від 03.11.2010 з урахуванням договорів про внесення змін до нього, укладених між первісним кредитором та позивачем (а.с.87-89).

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, 16.03.2015 було прийнято рішення про державну реєстрацію та внесено запис про реєстрацію права власності за відповідачем на 1/1 частку нежитлової будівлі, об'єкт нежитлової нерухомості, загальною площею 16 318,76м2, за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Леніна, буд. 149, форма власності - приватна. Підстава виникнення права власності - договір іпотеки №15-94/19-2312/10 від 03.11.2010 і договори про внесення змін до нього та договір відступлення прав вимоги №39/297-296/1 від 04.02.2015 (а.с.70-72).

Частиною 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), термін іпотека визначений, як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.1 ст. 33 Закону, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.36 Закону, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст.37 Закону встановлено що, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності

на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності на майно припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.321 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Суд приходить до висновку, що правовою підставою для набуття права власності на нерухоме майно відповідачем 1 та його подальшої реєстрації, є відповідне застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими насідками дорівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Враховуючи наявність в договорі іпотеки №15-94/19-2312/10 від 03.11.2010 застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, суд вважає правомірним набуття права власності на спірний об'єкт нерухомості відповідачем за договором іпотеки №15-94/19-2312/10 від 03.11.2010 та договорами про внесення змін до нього і договором відступлення прав вимоги №39/297-296/1 від 04.02.2015. Також, судом прийнято до уваги, що зазначені вище договори в судовому порядку недійсними не визнані.

Отже, підстави для задоволення вимоги позивача про визнання права власності відсутні.

Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє і в задоволенні вимоги позивача до відповідача 2 щодо зобов'язання зареєструвати право власності.

Заявлене у справі позивачем клопотання про залишення позову без розгляду, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, задоволенню не підлягає, оскільки документи, що були витребувані у позивача не є необхідними для вирішення спору, а є лише доказом виконання позивачем своїх обов'язків передбачених ГПК України. Крім того, неподання позивачем витребуваних документів у справі не позбавляє господарський суд можливості вирішити даний спір по суті за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, заборони відповідачу 1 чи будь-яким іншим особам вчиняти будь - які дії щодо відчуження майна, а також заборони нотаріусам вчиняти будь-які дії за заявами будь-яких осіб, спрямованих на державну реєстрацію прав на спірний об'єкт нерухомості, суд вважає за необхідне відмовити в її задоволенні, оскільки позивачем не надано доказів в обґрунтування своїх доводів та не доведено як невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на підставі ст. 38 ГПК України, господарський суд витребовує докази за наявності відповідного клопотання, у разі неможливості самостійно надати докази сторонами.

Згідно ч.1 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими що задоволенню не підлягають.

Господарські витрати розподілити відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, через господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 31 серпня 2015 року.

Суддя О.В. Говорун