донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

25.08.2015 справа №908/2215/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 за довіреністю №14-93 від 18.04.14р. ОСОБА_5 за довіреністю №153 від 07.07.15р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" , м. Київ
на рішення господарського суду Запорізької області
від 02 червня 2015 р. (повний тескт підписано 18.06.2015р.)
у справі№ 908/2215/15-г (суддя Азізбекян Т.А.)
за позовом доПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" , м. Київ Публічного акціонерного товариства МОТОР СІЧ, м. Запоріжжя
простягнення 38 040,85 грн.
ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" , м. Київ (далі позивач) звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства МОТОР СІЧ , м. Запоріжжя (далі відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача за договором купівлі-продажу природного газу № 13/2313-ТЕ-13 від 21.12.2012 р. та ст. 625 Цивільного кодексу України грошової суми у розмірі 38 040,85 грн., з яких 29 496,07 грн. пеня, 6 046,08 грн. три проценти річних, 2 498,70 інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 02.06.2015 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду вмотивоване тим, що відповідачем чітко виконувались положення договору купівлі-продажу природного газу № 13/2313-ТЕ-13 від 21.12.2012 р. та спільні протокольні рішення, а тому відсутні будь-які правові підстави вважати, що відповідачем порушені терміни оплати вартості поставленого позивачем природного газу та послуг з транспортування природного газу, а також тим, що позивачем документально не доведений факт порушення відповідачем господарського зобовязання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 02.06.2015 р. у справі № 908/2215/15-г та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, скаржник вважає, що рішення місцевого суду прийнято з порушенням норм матеріального права, зокрема статей 654, 638 Цивільного кодексу України, ст. 181 Господарського кодексу України та процесуального права, зокрема статей 4-2, 43, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 14.07.2015 р. порушене апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 28.07.2015 р.

В судовому засіданні 28.07.2015 р. розгляд справи відкладено та зобовязано позивача надати письмові пояснення щодо суті зобовязань відповідача.

Представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі з підстав, зазначених у попередньому судовому засіданні.

Представник відповідача у попередньому судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, про що зазначив у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для її вирішення. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21.12.2012 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 13/2313-ТЕ-13 (далі Договір).

Пунктом 1.1. Договору сторони передбачили, що Продавець (позивач) зобовязується передати у власніть Покупцю (відповідач) у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору газ, що продається за цим Договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Розділом 2 Договору, сторони узгодили помісячний обсяг природного газу, що має бути переданий з 01 січня 2013 по 31 грудня 2013 року.

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу, які згідно з п. 3.4. Договору є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У відповідності до п. 5.5. Договору загальна вартість цього Договору на дату його укладення становить 13 004 720,00 грн., крім того ПДВ 2 600 944,00 грн., разом з ПДВ -15 605 664, 00 грн.

Згідно з п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 10.3 Договору встановлено, що усі зміни і доповнення до цього Договору оформлюються письмово та підписуються повноважними представниками сторін.

Відповідно до п. 11.1 Договору, він є чинним з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Зі ст. 12 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу вбачається, що постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов'язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов'язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачеві протягом січня-грудня 2013 року природний газ на загальну суму 13 292 396,61 грн., що підтверджує наявними в матеріалах справи актами передачі-приймання природного газу: від 31.01.2013 р. на суму 6 547,32 грн., від 31.01.2013 р. на суму 2 367 567,75 грн., від 28.02.2013 р. на суму 1 929 011,94 грн., від 28.02.2013 р. на суму 5 276,07 грн., від 31.03.2013 р. на суму 5 515,66 грн., від 31.03.2013 р. на суму 1 978 211,67 грн., від 30.04.2013 р. на суму 527,61 грн., від 30.04.2013 р. на суму 576 549,42 грн., від 31.05.2013 р. на суму 345,64 грн., від 31.05.2013 р. на суму 357 448,26 грн., від 30.06.2013 р. на суму 300 733,70 грн., від 30.06.2013 р. на суму 286,72 грн., від 31.07.2013 р. на суму 282 245,18 грн., від 31.07.2013 р. на суму 295,88 грн., від 31.08.2015 р. на суму 248,75 грн., від 31.08.2013 р. на суму 233 333,48 грн., від 30.09.2013 р. на суму 370 719,61 грн., від 30.09.2013 р. на суму 325,98 грн., від 31.10.2013 р. на суму 2 753,26 грн., від 31.10.2013 р. на суму 1 035 202,77 грн., від 30.11.2013 р. на суму 1 524 741,44 грн., від 30.11.2013 р. на суму 3 752,17 грн., від 31.12.2013 р. на суму 2 304 343,87 грн., від 31.12.2013 р. на суму 6 412,46 грн.

В свою чергу, за твердженням позивача, сплата заборгованості відповідачем проводилась невчасно та не в повному обсязі.

Одночасно, відповідач посилається на те, що в рахунок погашення заборгованості, з урахуванням вимог низки спеціальних законодавчих актів, якими передбачається процедура розрахунку і надання населенню не тільки теплової енергії, а і пільг, субсидій та компенсацій на оплату тепло , водопостачання, зокрема, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005р., якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій (надалі постанова КМУ №20) і Наказу Міністерства палива та енергетики України, НАК «Нафтогаз України», Державного казначейства України від 03.02.2009р. №55/57/43, яким затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію (надалі Порядок, затверджений наказом №55/57/43), сторонами здійснювались певні заходи.

А саме, на виконання вимог наведених законодавчих приписів за взаємною згодою сторін Відповідач формував на суму пільг заборгованість перед Позивачем в оплаті за поставлений ним газ, на підставі чого в подальшому Позивач і Відповідач майже щомісяця укладали спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету на надання пільг, субсидій і компенсацій населенню. Завірені копії таких СПР відповідачем додані до матеріалів справи.

Так, на виконання зазначених спільних протокольних рішень було здійснено погашення заборгованості за поставлений у 2013 році природний газ відповідно до Договору: на суму 268 857,76 грн. проведено 06.03.2013 р., на суму 546 324,16 грн. 01.07.2013 р., на суму 47 248,86 грн. 06.06.2013 р., на суму 223 983,64 грн. 01.07.2013 р., на суму 79 364,66 грн. 29.07.2013 р., на суму 31 046,90 грн. 23.08.2013 р., на суму 25 161,96 грн. 23.09.2013 р., на суму 27 131,41 грн. 30.10.2013 р., на суму 24 934,32 грн. 30.10.2013 р., на суму 28 008,13 грн. 27.11.2013 р., на суму 192 203,66 грн. 23.12.2013 р., на суму 11 129,14 грн. 23.12.2013 р., на суму 10 952,95 грн. 27.01.2014 р.

Таким чином, на підставі вказаних спільних протокольних рішень, відповідач за поставлений природний газ розрахувався у повному обсязі, однак, як зазначалось вище, несвоєчасно, з порушенням строків, передбачених Договором, що позивач підтверджує роздруківкою операцій за Договором. У зв'язку з вищевказаним позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Відповідно до ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 629 Цивільного кодексу України та ст. ст.174, 193 Господарського кодексу України договір є підставою виникнення зобов'язань, які повинні виконуватись належним чином і в установлений законом строк. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Загальні положення про купівлю-продаж, а саме ст. ст. 662-663, 689, 691-692 Цивільного кодексу України передбачають, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором та у встановлений договором строк. В свою чергу, покупець зобов'язаний прийняти товар та оплатити його за ціною, встановленою в договорі та в обумовлений строк.

Як зазначено вище, п. 6.1. Договору передбачено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з твердженням апелянта, що відповідач був зобов'язаний оплатити повну вартість отриманого газу в установлений Договором строк.

Дослідивши правову природу вищезазначених спільних протокольних рішень в аспектах їх змісту та форми, колегія суддів дійшла до висновку, що останні не є правочинами, спрямованими на зміну умов Договору. Спільні протокольні рішення не вносять жодних змін і доповнень до Договору у відповідності з п. 10.3 Договору. Зокрема, зі змісту спільних протокольних рішень не вбачається волевиявлення обох сторін щодо внесення змін до Договору на рахунок порядку здійснення взаєморозрахунків між сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду на рахунок того, що дані спільні протокольні рішення і платіжні доручення про перерахування відповідачем позивачу отриманих по ланцюгу коштів, як вартість пільг та субсидій населенню вказують, що такі розрахунки між сторонами є одночасно процедурою погашення зобовязань відповідача з остаточної оплати вартості поставленого природного газу у визначеному місяці в розмірі отриманих по спільному протокольному рішенні сум пільг і субсидій населенню, проте зазначає, що вони здійснювались не в межах Договору, а відповідно до нього.

Одночасно, висновок місцевого суду щодо того, що підписання сторонами у 2013 р. спільних протокольних рішень і виконання їх положень, а також положень Постанови Кабінету Міністрів України № 20 і порядку, затвердженого наказом № 55/57/43, враховуючи зміст спільних протокольних рішень і первинних документів, складених на їх виконання, а також на виконання умов Договору, засвідчує, що сторони фактично погодились, що залишок оплати поставленого природного газу по Договору, підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного спільного протокольного рішення, колегією суддів не приймається, оскільки, в спільних протокольних рішеннях зазначається, що вони укладалися з метою погашення заборгованості відповідно до Договору.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду на рахунок того, що відсутні будь-які правові підстави вважати, що відповідачем порушені терміни оплати вартості поставленого позивачем природного газу та послуг з транспортування природного газу з огляду на те, що останнім чітко виконувались положення Договору та спільних протокольних рішень, як і не погоджується з висновком місцевого суду щодо недоведеності факту порушення відповідачем господарського зобовязання в частині своєчасної оплати поставленого у 2013 р. природного газу.

Наявність спільних протокольних рішень не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін відповідно до Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє кредитора (позивача) права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ГК України.

Позивач, в свою чергу, просив суд стягнути з відповідача 29 496,07 грн. пені у відповідності до п. 7.2 Договору.

Згідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ст.611 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановлених законом або договором мір відповідальності.

Відповідно до ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За приписом ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.2 Договору у разі невиконання Покупцем пункту 6.1 умов цього Договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Перевіривши розрахунок відповідача, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 29 496,07 грн. пені.

Одночасно, позивачем нараховано три відсотки річних у розмірі 6 046,08 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2 498,70 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, оплата трьох відсотків річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Наразі, розглянувши розрахунок позивача, судова колегія дійшла висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 6 046,08 грн. трьох відсотків річних та 2 498,70 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволені позовних вимог, у звязку з чим вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Запорізької області від 02.06.2015 р. у справі № 908/2215/15-г скасуванню з винесенням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають віднесенню на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, - задовольнити.

Рішення господарського суду Запорізької області від 02.06.2015 р. у справі № 908/2215/15-г - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України , м. Київ до Публічного акціонерного товариства МОТОР СІЧ, м. Запоріжжя задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства МОТОР СІЧ, м. Запоріжжя (69068, Запорізька область, м. Запоріжжя, проспект Моторобудівників, 15, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, ) 29 496,07 грн. пені, 6 046,08 грн. три проценти річних, 2 498,70 грн. інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 827,00 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства МОТОР СІЧ, м. Запоріжжя (69068, Запорізька область, м. Запоріжжя, проспект Моторобудівників, 15, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, ) 913,50 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Господарському суду Запорізької області видати накази у відповідності до вимог, які встановлені до виконавчого документу Законом України Про виконавче провадження. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

У судовому засіданні 25.08.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Колядко Т.М.

ОСОБА_3