РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2015Справа №910/17275/14

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»
простягнення 762736 грн. 63 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю б/н від 15.08.2012;

від відповідача: Мазуренко О.П. - представник за довіреністю № 13-11-16807 від 26.06.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.09.2014 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з вимогами до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення 487892 грн. 85 коп., з яких 444342 грн. 70 коп. основного боргу, 20115 грн. 53 коп. пені, 3122 грн. 82 коп. 3% річних та 20311 грн. 80 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору оренди від 21.08.2008 не сплатив позивачу орендні платежі за період з лютого 2014 року по серпень 2014 року у розмірі 444342 грн. 70 коп., внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 444342 грн. 70 коп. Крім того, у зв'язку з порушенням строків оплати орендних платежів позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 20115 грн. 53 коп. за загальний період нарахування з 06.02.2014 по 07.08.2014 щодо кожного простроченого платежу окремо, 3% річних у розмірі 3122 грн. 82 коп. за період з 06.02.2014 по 07.08.2014 та інфляційні втрати у розмірі 20311 грн. 80 коп. за період з лютого 2014 року по серпень 2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2014 (суддя Головіна К.І.) порушено провадження у справі № 910/17275/14, розгляд справи призначено на 24.11.2014.

21.11.2014 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що він не отримував від позивача рахунків на оплату, у зв'язку з чим, на думку відповідача, у нього не виникло обов'язку сплачувати орендну плату. З огляду на вищевикладене відповідач вважає, що у позивача відсутні підстави для стягнення з нього пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки відповідач не прострочив виконання грошового зобов'язання. Крім того, відповідач зауважив щодо невірності розрахунку позовних вимог, наданого позивачем, оскільки останнім неправильно визначено курс Євро по відношенню до гривні.

При цьому, відповідач звернув увагу суду на те, що відповідно до ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, наймач звільняється від сплати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Відповідач зазначив, що є банківською установою, яка у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, позбавлена можливості в повному обсязі здійснювати свою діяльність, зокрема у місті Дзержинськ, тобто відповідач позбавлений можливості використовувати орендоване ним майно протягом проведення антитерористичної операції, в тому числі і за період, за який позивач просить стягнути орендну плату.

У судовому засіданні 20.11.2014, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 22.12.2014.

26.11.2014 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 653984 грн. 77 коп., пеню у розмірі 47100 грн. 56 коп., 3% річних у розмірі 7296 грн. 85 коп. та інфляційні втрати у розмірі 54354 грн. 45 коп.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до положень пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 визначено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Таким чином, суд приймає заяву про збільшення позовних вимог, як збільшення позовних вимог в частині основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат і розглядає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 762736 грн. 63 коп., з яких 653984 грн. 77 коп. основного боргу, 47100 грн. 56 коп. пені, 7296 грн. 85 коп. 3% річних та 54354 грн. 45 коп. інфляційних втрат.

У судовому засіданні 22.12.2014, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 25.12.2014.

У судовому засіданні 25.12.2015 представник відповідача подав додаткові письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.12.2014 (суддя Головіна К.І.) позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 653984 грн. 77 коп., пеню у розмірі 47100 грн. 56 коп., 3% річних у розмірі 7296 грн. 85 коп. та інфляційні втрати у розмірі 54354 грн. 45 коп., а також судовий збір у розмірі 15254 грн. 73 коп., інші витрати, пов'язані з розглядом справи, у розмірі 300 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 609 грн. 00 коп.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 25.12.2014 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.05.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 25.12.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 скасовано, справу № 910/17275/14 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В результаті повторного автоматичного розподілу справу № 910/17275/14 передано на розгляд судді Отрощ І.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2015 суддею Отрош І.М. прийнято до провадження справу № 910/17275/14; розгляд справи призначено на 06.07.2015.

У судовому засіданні 06.07.2015 представник позивача подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що відповідачем не доведено, що у період, за який позивач просить стягнути орендну плату, відповідач не міг користуватися об'єктом оренди через обставини, за які він не відповідає. Крім того, позивач зазначив, що відповідач не звертався до нього стосовно укладення додаткової угоди до договору оренди щодо зменшення орендної плати чи стосовно розірвання договору оренди, а також стосовно неможливості користування об'єктом оренди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 20.07.2015.

У судовому засіданні 20.07.2015 представник відповідача подав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив про неможливість користування ним об'єктом оренди через обставини, за які він не відповідає, що звільняє його від обов'язку сплатити позивачу орендні платежі за спірний період, а також пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Крім того, відповідач зауважив, що з 05.06.2015 рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 113 на підставі постанови Правління НБУ від 04.06.2015 № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» розпочато ліквідацію відповідача, та позивачем подано заяву кредитора про виплату грошових коштів у розмірі 1323674 грн. 65 коп.

У судовому засіданні 20.07.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 10.08.2015.

У судовому засіданні 10.08.2015 представник позивача подав письмові пояснення, в яких, зокрема, зазначив, що на даний час йому не відомо, чи включені його вимоги на суму 1323674 грн. 65 коп. до реєстру кредиторів, оскільки такий реєстр ще не оприлюднено; надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.08.2015 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 10.08.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

21.08.2008 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (п. 1.2 Статуту) (орендар) укладено Договір, посвідчений приватним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори Донецької області Рижковим О.О., зареєстрований в реєстрі за № 2944, відповідно до умов якого орендодавець передає орендарю, а орендар приймає від орендодавця в платне, тимчасове користування на умовах оренди наступне нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якого становить 407,0 кв.м.

Відповідно до п. 1.1 Договору, загальна площа орендованого майна складає 250,7 кв.м. План-схема розташування орендованого майна (будинку, приміщення, в якому знаходиться орендоване приміщення), позначена в Додатку № 1 до цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору, орендоване майно, що передається в оренду, належить ОСОБА_1 (орендодавцю) на підставі особистої приватної власності, на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Іваненко А.М. 07.05.2004 за реєстровим № 1743, зареєстрованого в Дзержинському бюро технічної інвентаризації 11.05.2004 за № 106 в книзі 1, реєстраційний номер РПВН 5751163, нотаріально засвідчена копія якого є Додатком до цього Договору.

Згідно з п. 2.1 Договору, орендоване майно передається орендарю для його використання у відповідності зі статутною діяльністю орендаря.

Відповідно до п. 3.1 строк оренди становить 10 років з дня передачі орендованого майна орендарю, яким є дата підписання акту прийому-передачі майна в оренду. В цьому акті зазначається: опис орендованого майна, технічний стан (коефіцієнт зносу), недоліки орендованого майна та інше.

Згідно з п. 4.1 Договору, орендна плата за користування орендованим майном перераховується у безготівковій формі на поточний рахунок орендодавця, зазначений у цьому Договорі або в інших формах, що не суперечать вимогам чинного законодавства України, при цьому такі розрахунки оформлюються додатковими договорами.

Згідно з п. 4.2 Договору, розмір орендної плати за місяць становить 30400 грн. 00 коп., що еквівалентно 4259 Євро 58 центи по курсу Національного банку України (з розрахунку 7,136855 грн за 1 Євро). Сума орендних платежів корегується щомісячно з урахуванням зміни курсу НБУ на день здійснення платежу з відображенням еквіваленту одного Євро до гривні в рахунку.

Згідно з п. 4.3 Договору, орендна плата сплачується орендарем щомісячно не пізніше 05 числа поточного місяця на підставі даного Договору або на підставі виставлених рахунків. Орендна плата сплачується орендарем незалежно від фінансового результату господарської діяльності.

Відповідно до п. 4.5 Договору, у випадку прострочення орендарем сплати орендної плати орендодавцю більше ніж на місяць орендар сплачує пеню у розмірі 0,2 % від належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої за весь час прострочення платежу. Сплата пені не звільняє орендаря від проведення передбачених Договором розрахунків.

Відповідно до п. 5.1 Договору, прийом-передача орендованого майна здійснюється на підставі акту прийому-передачі, підписаного уповноваженими представниками сторін.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк

Згідно з частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що на підставі складеного між сторонами акту прийому-передачі нежитлового приміщення від 21.08.2008, позивач передав, а відповідач прийняв приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, площею 250,7 кв.м.

Судом встановлено, що за період з лютого 2014 року по листопад 2014 позивачем було нараховано відповідачу орендну плату за користування об'єктом оренди у загальному розмірі 653984 грн. 77 коп., виходячи із умов нарахування орендної плати, викладених у п. 4.2 Договору, відповідно до якого розмір орендної плати за місяць становить 30400 грн. 00 коп., що еквівалентно 4259 Євро 58 центи по курсу Національного банку України (з розрахунку 7,136855 грн за 1 Євро). Сума орендних платежів корегується щомісячно з урахуванням зміни курсу НБУ на день здійснення платежу з відображенням еквіваленту одного Євро до гривні в рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 4.3 Договору, орендна плата сплачується орендарем щомісячно не пізніше 05 числа поточного місяця на підставі даного Договору або на підставі виставлених рахунків. Орендна плата сплачується орендарем незалежно від фінансового результату господарської діяльності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати за користування об'єктом оренди відповідач повинен був виконувати до 05 числа поточного місяця оренди (включно).

Однак, відповідач орендну плату за період з лютого 2014 року по листопад 2014 року у загальному розмірі 653984 грн. 77 коп. позивачу не сплатив, що не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 21.11.2014, стосовного того, що він не отримував від позивача рахунків на оплату, у зв'язку з чим, на думку відповідача, у нього не виникло обов'язку сплачувати орендну плату.

Суд зазначає, що умова Договору, викладена у п. 4.3, відповідно до якої орендна плата сплачується орендарем щомісячно не пізніше 05 числа поточного місяця на підставі виставлених рахунків, по суті не містить конкретно визначеного строку здійснення оплати.

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, умова укладеного між сторонами договору щодо обов'язку відповідача здійснити оплату на підставі виставленого рахунку не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Так само, виставлення рахунку позивачем не може розглядатись як подія, з якою пов'язано початок перебігу строку виникнення зобов'язання, оскільки подія є об'єктивним явищем, що не залежить від волі учасників правовідносин, тоді як виставлення рахунку є саме дією, яка є вираженням суб'єктивної волі учасників правовідносин.

Крім того, відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), та у зв'язку з чим на думку відповідача сторони досягли згоди щодо строку оплати за договором.

Суд наголошує на тому, що вказівка у договорі щодо виникнення обов'язку з оплати на підставі виставлених рахунків не може бути відкладальною обставиною в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України, оскільки відкладальною є та обставина, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, та, яка обумовлює настання чи зміну і прав і обов'язків, при чому для обох сторін правочину, тобто сторони можуть визначити обставину, у випадку настання якої виникне зобов'язання між сторонами, тобто права і обов'язки у обох сторін.

Крім того, як вбачається із п. 4.3 Договору, орендна плата сплачується орендарем щомісячно не пізніше 05 числа поточного місяця на підставі Договору або на підставі виставлених рахунків. Тобто, відповідач мав право в будь-який час, в термін до 05 числа поточного місяця (включно), за який сплачується орендна плата, виконати свій обов'язок самостійно на підставі Договору і сплатити орендну плату, не чекаючи на виставлення рахунку, зокрема, з огляду на те, що розмір орендних платежів вже зазначений умовами Договору і відомий відповідачу.

При цьому, умовами Договору не передбачено обов'язку позивача направляти рахунки відповідачу; умови та спосіб їх направлення Договором також не визначені.

Крім того, у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 21.11.2014, відповідач зазначив про неправильність розрахунку позовних вимог, наданого позивачем, оскільки останнім неправильно визначено курс Євро по відношенню до гривні на день, в якому повинен був здійснюватися платіж.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок орендних платежів за період з лютого 2014 по листопад 2014 року, суд встановив, що має місце застосування позивачем при розрахунку орендної плати за серпень, жовтень і листопад 2014 року невірного курсу гривні до Євро. Однак, згідно зі здійсненим судом перерахунком заборгованості по орендній платі за вказаний період, з урахування курсу гривні до Євро, встановленого НБУ станом на 05 серпня (16,505827 грн), 06 жовтня (16,336520 грн) та 05 листопада 2014 року (16,890161), загальна сума орендних платежів за період з лютого 2014 року по листопад 2014 року становить 6557753 грн. 59 коп., тобто є більшою, ніж заявлено позивачем. При цьому, позивачем не заявлялося клопотання щодо виходу суду за межі позовних вимог, а отже, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 653984 грн. 77 коп.

21.11.2014 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач звернув увагу суду на те, що відповідно до ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, наймач звільняється від сплати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Відповідач зазначив, що є банківською установою, яка у зв'язку з проведенням антитерористичної операції позбавлена можливості в повному обсязі здійснювати свою діяльність, зокрема у місті Дзержинськ, тобто відповідач був позбавлений можливості використовувати орендоване ним майно протягом проведення антитерористичної операції, в тому числі і за період, за який позивач просить стягнути орендну плату.

Скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 25.12.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2015, Вищий господарський суд України у постанові від 28.05.2015 зазначив, що судами не перевірено та не дано належної оцінки доводам відповідача про те, що ПАТ "КБ "НАДРА" позбавлено можливості використовувати орендне майно, зокрема, у період за який заявлені позовні вимоги, оскільки воно знаходиться на території, на якій здійснюється антитерористична операція відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.14 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.14 № 405/2014. Відповідач є банківською установою, а відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 23.07.14 № 436, запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи в Донецькій та Луганській областях, у зв'язку із ситуацією, яка унеможливлює роботу банківської системи у звичайному режимі.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Суд зазначає, що Указом Президента України № 405/14 від 14.04.2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Постановою Правління Національного банку України від 23.07.2014 № 436 «Про створення робочої групи Національного банку України» запроваджено, починаючи з 24.07.2014, надзвичайний режим роботи банківської системи в Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіці Крим.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 06.08.2014 № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій», постановлено банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. Банкам України, а також небанківським установам і національному оператору поштового зв'язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, після переходу району/міста обласного значення Донецької та/або Луганської областей під контроль української влади вжити невідкладних заходів для відновлення фінансових операцій, призупинених відповідно до пунктів 1, 2 цієї постанови

Разом з тим, лише 30.10.2014 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, серед вказаного переліку зазначено м. Дзержинськ.

Однак, вже 05.11.2014 розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1079-р було зупинено дію розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30.10.2014.

Натомість, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р було затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження.

У затвердженому переліку станом на 07.11.2014 місто Дзержинськ відсутнє, та внесено до вказаного переліку лише 18.02.2015 на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 18.02.2015 № 128-р.

Відповідно до ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Однак, відповідачем не доведено суду, що ним не могло бути використане орендоване за Договором від 21.08.2008 приміщення за адресою: АДРЕСА_1, загальна площа якого становить 407,0 кв.м., зокрема відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами безпосереднього впливу антитерористичної операції на неможливість використання відповідачем об'єкту оренди за період з лютого 2014 року по листопад 2014 року.

При цьому, суд зазначає, що введення постановою Правління Національного банку України від 23.07.2014 № 436 «Про створення робочої групи Національного банку України» запроваджено, починаючи з 24.07.2014 надзвичайного режиму роботи банківської системи в Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіці Крим не є обставиною, яка звільняє від плати, оскільки не свідчить про невикористання відповідачем об'єкту оренди, а свідчить лише про введення надзвичайного режиму роботи банку.

Крім того, постанова Правління Національного банку України від 06.08.2014 № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» стосується лише тих банків, які знаходяться в населених пунктах, які не контролюються українською владою, тоді як судом встановлено, що у період з лютого 2014 року по листопад 2014 року м. Дзержинськ не входило до переліку населених пунктів, які не контролюються українською владою.

З огляду на вищевикладене, суд вважає безпідставними та необгрунтованими твердження про те, що у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, він був позбавлений можливості в повному обсязі здійснювати свою діяльність, зокрема у місті Дзержинськ, тобто відповідач був позбавлений можливості використовувати орендоване ним майно протягом проведення антитерористичної операції, в тому числі і за період, за який позивач просить стягнути орендну плату.

Крім того, у постанові від 28.05.2015 Вищий господарський суд України зазначив, що судами не досліджувалось питання звернення відповідача до позивача з метою урегулювання ситуації шляхом укладення додаткової угоди про зменшення орендної плати, або шляхом розірвання договору оренди у зв'язку зі зміною обставин.

У письмових поясненнях, поданих у судовому засіданні 06.07.2015, представник позивача зазначив, що відповідач не звертався до нього стосовно врегулювання спору шляхом укладення додаткової угоди про зменшення орендної плати або шляхом розірвання договору оренди, а також до позивача не надходило жодних звернень відповідача про неможливість користування об'єктом оренди; вказані твердження позивача не були спростовані відповідачем.

Суд зазначає, що сторонами не надано суду доказів щодо внесення змін до договору оренди чи його розірвання.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наявність та обсяг заборгованості Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» перед Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у загальному розмірі 653984 грн. 77 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 653984 грн. 77 коп.

Крім того, у зв'язку з невиконанням відповідачем свого обов'язку зі сплати орендних платежів, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 47100 грн. 56 коп. пені за загальний період нарахування з 06.02.2014 до 12.11.2014 щодо кожного простроченого платежу окремо.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.5 Договору, у випадку прострочення орендарем сплати орендної плати орендодавцю більше ніж на місяць орендар сплачує пеню у розмірі 0,2 % від належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої за весь час прострочення платежу. Сплата пені не звільняє орендаря від проведення передбачених Договором розрахунків.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що він відповідає передбаченим законодавством порядку та способу нарахування, у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» пені у розмірі 47100 грн. 56 коп. є обґрунтованими.

Також, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 7296 грн. 85 коп. за період з 06.02.2014 до 12.11.2014 та інфляційні втрати у розмірі 54354 грн. 45 коп. за період з лютого 2014 року по жовтень 2014 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони відповідають передбаченим законодавством порядку та способу нарахування, у зв'язку з чим вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» 3% річних у розмірі 7296 грн. 86 коп. та інфляційних втрат у розмірі 54354 грн. 45 коп. є обґрунтованими.

Разом з тим, судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 № 83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.02.2015 прийнято рішення № 26 про запровадження з 06.02.2015 по 06.05.2015 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Банку.

У відповідності до частини 4 статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 85 від 23.04.2015 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві Комерційний Банк «Надра» до 05.06.2015 включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 04 червня 2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА».

Тобто, станом на дату судового засідання 10.08.2015 у відповідача відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації.

Частинами 1 та 3 статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що ліквідація банку з ініціативи власників здійснюється в порядку, передбаченому законодавством про ліквідацію юридичних осіб, у разі якщо Національний банк України після отримання рішення власників про ліквідацію банку не виявив ознак, за якими цей банк може бути віднесено до категорії проблемного або неплатоспроможного. Якщо банк, який ліквідується за ініціативою власників, віднесено Національним банком України до категорії проблемних або неплатоспроможних, Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вживають щодо нього заходи, передбачені цим Законом та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства

Статтею 17 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена заборона на здійснення банківської діяльності без банківської ліцензії.

Відповідно до ч. ст. 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Згідно з ч.ч 4. 5 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», фонд у семиденний строк з дня початку процедури ліквідації банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів;складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Таким чином, враховуючи те, що станом на момент розгляду даного спору Національним банком України у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» запроваджено ліквідацію, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендних платежів у розмірі 653984 грн. 77 коп. за лютий-листопад 2014 року, пені у розмірі 47100 грн. 56 коп., 3% річних у розмірі 7296 грн. 85 коп. та інфляційних втрат у розмірі 54354 грн. 45 коп. не підлягають задоволенню у судовому порядку, так як мають бути заявлені у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач може захистити свої майнові в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Так, будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури (ч. 4 ст 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Суд зазначає, що у випадку неакцептування Фондом кредиторських вимог позивача, останній має право захистити свої права, зокрема, шляхом звернення до адміністративного суду, оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України (п. 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів").

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 17.08.2015

Суддя І.М. Отрош