ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р. Справа № 911/2915/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миронівська ферма»

про стягнення 162943,23 грн. штрафу та зобов'язання вчинити дії

секретар судового засідання (пом. судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від прокуратури: не з'явився

від позивача-1: Юрченко Ю.Є., довір. № 9-5/3082 від 24.07.2015 р.

від позивача-2: Пилипенко А.В., довір. № 14/20-25-15 від 07.05.2015 р.

від відповідача: не з'явився

Обставини справи:

Перший заступник прокурора Київської області (далі - прокурор) звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - позивач-1) та Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (далі - позивач-2) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миронівська ферма» (далі - відповідач) про стягнення 162943,23 грн. та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на недотримання відповідачем умов договору фінансового лізингу від 16.05.2013 № 10-13-86 ств-фл/260, укладеного між ДПАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» та ТОВ «Миронівська ферма», у зв'язку з чим прокурор просить суд стягнути з відповідача 162943,24 грн. штрафу та зобов'язати останнього застрахувати предмет лізингу.

Крім того, прокурор просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Миронівська ферма» в межах позовних вимог, які знаходяться на розрахунковому рахунку № в ПАТ «УПБ». Клопотання було залишене судом без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» № 16 від 26.12.2011 р., відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» передбачено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З огляду на викладене, враховуючи ненадання до матеріалів справи зазначених вище доказів, у суду відсутні підстави для задоволення клопотання прокурора про забезпечення позову у даній справі.

Розгляд справи відкладався.

30.07.2015 р. до господарського суду Київської області ДПАТ «НАК «Украгролізинг» було подано документи на виконання вимог ухвали господарського суду Київської області від 13.07.2015 р. у даній справі.

У судовому засіданні 25.08.2015 р. представники позивачів позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 25.08.2015 р. представника не направив. Відзиву на позов не надав.

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України в разі, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 25.08.2015 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників позивачів, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

16.05.2013 р. між Державним публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (далі - лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Миронівська ферма» (далі - лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу (обладнання) № 10-13-86 ств-фл/260, за умовами якого лізингодавець передає лізингоодержувачу у користування на визначений договором строк предмет лізингу, який набувається ним у власність у постачальника, самостійно обраного лізингоодержувачем, та визначений у додатку до договору «Найменування, кількість, ціна і вартість предмета лізингу», що є специфікацією предмета лізингу, а останній сплачує за це лізингові платежі за умовами договору (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 2.2 договору, строк лізингу відраховується з дати підписання сторонами акту передачі-приймання у користування предмету лізингу.

Згідно з підпунктом 3.4.7 п. 3.4 договору, лізингоодержувач зобов'язаний застрахувати предмет лізингу на умовах, передбачених розділом 6 договору.

У пункті 6.1 договору сторони погодили, що предмет лізингу та страхові ризики, пов'язані з експлуатацією предмета лізингу, підлягають страхуванню протягом 10 календарних днів з дати підписання акту з обов'язковим попереднім погодженням умов договору страхування та компанії-страховика з лізингодавцем.

Пунктом 6.2 договору сторони передбачили, що лізингоодержувач з підписанням даного договору лізингу здійснює страхування предмета лізингу та страхових ризиків, пов'язаних з володінням і користуванням предметом лізингу, при цьому вигодонабувачем за договором страхування є лізингодавець. Предмет лізингу підлягає страхуванню лізингоодержувачем протягом всього строку дії договору.

За договором страхування предмет лізингу має бути застрахований від фізичного знищення або пошкодження, включаючи випадки пожежі, удар блискавки, вибух, падіння літальних апаратів, їх частин і багажу з них, стихійні явища - буря, град, повінь, землетрус, осідання грунту, зсув, обвал, протиправних дій третіх осіб, умисне пошкодження, грабіж, розбій аварії (п. 6.3 договору).

Згідно з п. 6.4 договору страховий поліс (його копія) має бути переданий лізингодавцю протягом 10 робочих днів з моменту його отримання.

Відповідно до п. 7.3 договору за порушення умов розділу 6 договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю штраф в розмірі 4% від невідшкодованої вартості предмета лізингу.

Додатками до договору №№ 1, 2, 4, 6, 8, 10 сторони погодили кількість, ціну, вартість предмету лізингу; графіки сплати лізингових платежів.

Між сторонами договору було підписано акти приймання-передачі сільськогосподарської техніки №№ 1, 2, 3 від 11.06.2013 р., в яких вказано про їх складення на підставі договору та відповідно до яких відповідачу передано сільськогосподарську техніку, що визначена додатком до договору № 1 та є предметом лізингу.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язань за договором зі страхування предмету лізингу, у зв'язку з чим прокурор і звернувся з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності й було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду).

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У відповідності з ст. 13 Закону України «Про фінансовий лізинг» з моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором. Предмет лізингу та/або пов'язані із виконанням лізингових договорів ризики підлягають страхуванню, у разі якщо їх обов'язковість встановлена законом або договором. Витрати на страхування за договором лізингу несе лізингоодержувач, якщо інше не встановлено договором.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач у судові засідання не з'явився, відзив на позов або докази здійснення страхування предмету лізингу суду не надав.

Отже, факт порушення відповідачем зобов'язань за договором судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Як зазначалося вище, згідно з п. 7.3 договору за порушення умов розділу 6 договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю штраф в розмірі 4% від невідшкодованої вартості предмета лізингу.

З урахуванням викладеного та встановлення судом факту наявності порушення зобов'язань відповідача за договором фінансового лізингу № 10-13-86 ств-фл/260 від 16.05.2013 р. в частині страхування предмету лізингу, не передання у визначений договором строк лізингодавцю страхового полісу, позовна вимога прокурора щодо стягнення з відповідача штрафу в розмірі 162943,24 грн. (4% від 4073580,88 грн. невідшкодованої вартості предмета лізингу) є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню судом.

Поряд з цим, похідна вимога прокурора про зобов'язання ТОВ «Миронівська ферма» застрахувати предмет лізингу, на виконання умов договору фінансового лізингу від 16.05.2013 р. № 10-13-86 ств-фл/260, укладеного між ДПАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» та ТОВ «Миронівська ферма», також підлягає задоволенню судом, з огляду на законність та обґрунтованість зазначеної вимоги.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» органи прокуратури при здійсненні своїх повноважень звільняються від сплати судового збору.

Згідно з п 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 р. № 7, приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход Державного бюджету України.

Водночас, як зазначено у п. 2.10 вказаної постанови Пленуму, у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з пунктом 3 статті 6 Закону підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру.

Як слідує з матеріалів справи, прокурором при зверненні до суду було заявлено одну майнову вимогу про стягнення 162943,24 грн. штрафу, за якою сплаті підлягає 3258,86 грн. судового збору, а також одну немайнову вимогу про зобов'язання вчинити дії, за якою сплаті підлягає 1218,00 грн. судового збору.

З огляду на викладене, згідно з ч. 3 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача шляхом стягнення до Державного бюджету України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миронівська ферма» (08822, Київська обл., Миронівський р-н, с. Тулинці, вул. Барвіночна, 15-Ж, код 37455576) на користь Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (01601, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, код 30401456) - 162943 (сто шістдесят дві тисячі дев'ятсот сорок три) грн. 24 коп. штрафу.

3. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Миронівська ферма» (08822, Київська обл., Миронівський р-н, с. Тулинці, вул. Барвіночна, 15-Ж, код 37455576) застрахувати предмет лізингу за договором фінансового лізингу від 16.05.2013 р. № 10-13-86 ств-фл/260.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миронівська ферма» (08822, Київська обл., Миронівський р-н, с. Тулинці, вул. Барвіночна, 15-Ж, код 37455576) в дохід Державного бюджету України - 4476 (чотири тисячі чотириста сімдесят шість) грн. 86 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 31.08.2015 р.

Суддя В.М. Бабкіна