донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

18.08.2015р. справа №908/2060/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_5 (за довіреністю №308 від 02.01.2015р.);
від відповідача: ОСОБА_6 (за довіреністю №3 від 17.09.2015р.)
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Улісс-тур» м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від18.06.2015р. (повний текст підписано 30.06.2015р.)
по справі№ 908/2060/15-г (суддя Попова І.А.)
за позовомМіського комунального підприємства «Основаніє» м. Запоріжжя
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Улісс-тур» м. Запоріжжя
простягнення 34 578,13грн. заборгованості
В С Т А Н О В И В:

30.03.2015р. Міське комунальне підприємство «Основаніє» м. Запоріжжя (Позивач) звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Улісс-тур» м. Запоріжжя (Відповідача) про стягнення 10607,33грн. основного боргу за договором № 2082 від 04.09.2006р. про спільне володіння та дольову участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території.

В перебігу розгляду справи Позивач змінив розмір позовних вимог, збільшивши в порядку ст.22 Господарського процесуального кодексу України їх розмір заявою від 09.06.2015р. (а.с.а.с.57-59) і остаточно вимагаючи стягнення 34578,13грн., нарахованих за період з січня 2007р. по лютий 2015р. включно.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 18.06.2015р. позовні вимоги були задоволені частково, а саме: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Улісс-Тур" на користь Міського комунального підприємства "Основаніє" 9 356,40грн. основного боргу, 494,39грн. судового збору. В задоволенні іншої частини позову було відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду вмотивоване доведенням факту заборгованості Відповідача перед Позивачем за договором № 2082 від 04.09.2006р. про спільне володіння та дольову участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території, та застосуванням за заявою Відповідача (а.с.а.с.73, 74) наслідків спливу строку позовної давності в порядку ч.ч.3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України до стягуваної заборгованості, яку було сформовано у період з січня 2007 р. по січень 2012 р.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Улісс-тур», не погодившись з прийнятим рішенням суду, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 18.06.2015р. в частині задоволених позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції Апелянт зазначає відсутність підстав для виникнення грошових зобовязань, за якими нарахована стягувана заборгованість, через неукладеність договору № 2082 від 04.09.2006р. у розумінні ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», неналежність сторін такого договору та відсутності первинних документів на підтвердження факту надання послуг/виконання робіт Позивачем за цим договором.

За результатами автоматизованого розподілу справи сформовано колегію суддів у наступному складі: головуючий (суддя-доповідач) Попков Д.О., Марченко О.А., Зубченко І.В.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 03.08.2015р порушене апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 18.08.2015р. о 10.00год.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги, встановленому ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Представник Скаржника у судовому засіданні 18.08.2015р. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги у повному обсягу.

Представник Позивача у судовому засіданні 18.08.2015р. підтримав позицію, викладену у наданих запереченнях проти апеляційної скарги.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як було встановлено місцевим судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 04.09.2006р. між Комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове обєднання №13» (КП «ВРЕЖО №13») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Улісс-тур» (Співвласник) був укладений Договір № 2082 (Договір - а.с.9) предметом якого є спільне володіння 5-поверховим житловим будинком, розташованим за адресою: вул. 40 років Радянської України, 72 нежитловим приміщенням підвалу, загальною площею 496кв.м та пайову участь співвласника в затратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території згідно з договором купівлі-продажу від 19.08.2006р. Згідно вказаного договору купівлі-продажу (а.с.а.с.60, 61) Відповідач набув у власність нежитлові приміщення загальною площею 496кв.м. у вказаному вище будинку.

Положеннями п.2.1. договору визначені обовязки КП «ВРЕЖО №13», серед яких, утримання та експлуатація житлового будинку та прибудинкової території, тоді як п. 2.2. договору до обовязків Співвласника відносить, у тому числі, внесення плати за експлуатаційні витрати не пізніше 20 числа поточного місяця у розмірі 259,9грн. з розрахунку 0,524грн. за 1кв.м. (а.с.а.с.62-64), та укласти до 01.10.2006р. прямі договори з постачальниками комунальних послуг.

Відповідно до п.4.3. договору реорганізації кожної із сторін не є підставою для зміни його умов або припинення.

Запорізькою міською радою прийнято рішення № 5 від 27.04.5012р. (а.с.а.с.65-66), згідно якого діяльність Комунального підприємства «ВРЕЖО № 1-4, 6, 9-11,13» «РЕПОГ», «Сприяння» припинена шляхом їх приєднання до Міського комунального підприємства «Основаніє», яке п.1.7. Статуту в редакції змін, зареєстрованих 28.08.2013р. (а.с.25) визначено їх повним правонаступником.

В перебігу правовідносин за договором Позивачем складено, зокрема, акт виконаних робіт за червень 2015р. (а.с.81) та відповідний рахунок (а.с.80), проте, як вбачається з акту комісії 16.06.2015р. (а.с.79) приналежне Відповідачеві приміщення закрито щомісячні платіжні документи доставлялись за іншою адресою до офісу фізичної особи керівника Відповідача, так само, як і проект додаткової угоди (а.с.а.с.83, 84) до договору, що передбачає викладення договору в іншій редакції з огляду на поточні вимоги законодавства, про зо складено комісійний акт від 21.01.2015р. (а.с.82).

Заважаючи на невиконання Відповідачем грошових зобовязань за вказаним договором, Позивач як правонаступник КП «ВРЕЖО №13» звернувся до суду, вимагаючи стягнення заборгованості, нарахованої за період з лютого 2007р. по лютий 2015р. в сумі 34578,13грн. При цьому, зі змісту розрахунку (а.с.59) вбачається здійснення Відповідачем оплати за договором у загальному розмірі 7126грн., яка було враховано при визначені суми позовних вимог.

Відповідач, не визнаючи правомірності позовних вимог, зокрема, з причин невідповідності договору умовам діючого законодавства щодо необхідності узгодження всіх істотних для даного виду договорів умов, заявив про застосування строку позовної давності (а.с.73).

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази сплати Відповідачем стягуваної заборгованості за договором № 2082 від 04.09.2006р., місцевий суд, відхиливши доводи Відповідача щодо неукладеності такого договору, позов задовольнив частково, застосувавши до періоду з січня 2007р. по січень 2012р. позовну давність, у звязку з чим у стягненні 25221,73 грн. за зазначений період було відмовлено.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як правильно визначено місцевим судом, виходячи із змісту прав і обов'язків сторін та предмету спірного договору, правовідносини сторін регламентуються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також відповідними приписами Цивільного кодексу України щодо надання послуг.

Укладений між сторонами договір про спільне володіння та дольову участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території є належною у розумінні ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України та ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків.

Зауваження Скаржника щодо неукладеності договору через відсутність домовленості за певними переліком визначених ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» істотних умов не спростовують означеного висновку суду, оскільки за змістом ст.ст.180, 181 Господарського кодексу України узгодження істотних умов стосується саме стадії укладання договору, а не його виконання довкола чого, наразі, розглядається спір. Беручи до уваги, що матеріали справи не містять доказів невиконання вказаного договору, зокрема претензій Відповідача як споживача послуг в порядку ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», як справедливо зазначив місцевий суд, або доказів спростування визначеної за змістом розрахунку позовних вимог обставини здійснення Відповідачем платежів за цим договором, обовязок з надання яких (доказів) останнім визначений ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України, заперечення факту його укладенності після вчинення дій з виконання сторонами є безпідставним. Такий висновок апеляційного суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25.06.2011р. №3-58гс11, яка є обовязковою до застосування в силу ч.1 ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Наразі, зміст договору №2082 від 04.09.2006р. достатньою мірою визначає сутність предмет та умови грошового зобовязання, довкола виконання якого виник розглядуваний спір, адже розмір і порядок внесення платежу за експлуатаційні витрати Позивача з утримання будинку і прибудинкової території визначений п.2.6. договору у цілковитій відповідності із вимогами п.2 ч.1 ст.13 та ч.2 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Апеляційний суд також відхиляє доводи Скаржника відносно неналежності визначеного статуту сторін за договором, адже термін «Співвласник» за змістом умов договору визначає саме Відповідача і до Позивача не застосовується. Помилкове застосування в преамбулі договору цього терміну у множині у світлі сукупного тлумачення та співставлення із іншими пунктами цього договору за правилами ч.3 ст.213 Цивільного кодексу України не дають підстав для висновку що Позивач (його право попередник) визначається одним з співвласників будинку, щодо якого він має надавати послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відтак, не здійснюючи щомісячні платежі згідно умов п. 2.6. договору, Відповідач кожного 21 числа місяця вказаного періоду формування стягуваної заборгованості з січня 2007р. по лютий 2015р. допускав порушення у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України грошового зобовязання у розмірі 259,9грн. за кожен місяць. При цьому, умови договору не покладають здійснення таких платежів у залежність від попереднього виставлення рахунку чи складання акту приймання-передачі наданих послуг аргументи Відповідача з цього приводу не відповідають дійсним обставинам справи.

В свою чергу, кожне 21 числа місяця вказаного періоду розрахунку, за який не здійснено платіж, є першим днем прострочення з боку Відповідача такого платежу відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України та, відповідно, першим днем відліку трирічного строку позовної давності щодо такого щомісячного платежу згідно із ст.257 та ч.1 ст.261 цього Кодексу.

Наслідком порушення грошових зобовязань у вигляді прострочення їх сплати відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України є стягнення відповідної заборгованості. Однак, пропущення строку позовної давності згідно із ч.ч.3, 4 ст.267 цього Кодексу є підставою для відмови у задоволення вимог щодо яких такий строк сплинув у разі подання заяви про його застосування Відповідачем. Беручи до уваги подання заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, враховуючи подання розглядуваного позову до суду 30.03.2015р., проміжок часу в межах визначеного Позивачем періоду нарахування боргу з січня 2007р. по лютий 2015р., щодо якого строк позовної давності не сплив, відповідно становить квітень 2012р. лютий 2015р. Між тим, суд першої інстанції помилково визначив цей період проміжком часу з лютого 2012р. по лютий 2015р., тоді як прострочення оплати та початок перебігу строку позовної давності за лютий 2012р. і березень 2012р. відповідно має підліковуватися з 21 лютого 2012р. та 21 березня 2012р. відповідно тобто більше, ніж за 3 роки до моменту подачі позову. При цьому, розмір фактично задоволених місцевим судом вимог відповідає періоду з березня 2012р. по лютий 2015р., виходячи із розрахунку 259,9грн. за місяць.

Здійснивши розрахунок розміру позовних вимог, які мають бути задоволені в межах строку позовної давності, апеляційний суд дійшов висновку, що позов має бути задоволений у розмірі 9096,5грн., що має наслідком часткове скасуванні оскаржуваного рішення в частині безпідставного стягнення 259,9грн. та новий розподіл судових витрат за позовною завою.

Враховуючи частковість задоволення апеляційних вимог, витрати Скаржника зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України розподіляються між сторонами пропорційно результатам апеляційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Улісс-тур» м. Запоріжжя на рішення Господарського суду Запорізької області від 18.06.2015р. (повний текст підписано 30.06.2015р.) по справі №908/2060/15-г задовольнити частково.

2.Рішення Господарського суду Запорізької області від 18.06.2015р. (повний текст підписано 30.06.2015р.) у справі № 908/2060/15-г скасувати в частині задоволення позовних вимог у розмірі 259,9грн. за березень 2012р. та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства "Основаніє" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Улісс-Тур" про стягнення заборгованості в сумі 259,9грн. за березень 2012р.

3. Викласти абзац другий резолютивної частини рішення Господарського суду Запорізької області від 18.06.2015р. (повний текст підписано 30.06.2015р.) у справі № 908/2060/15-г в наступній редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Улісс-Тур" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 17; пошт. адреса: 69035, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 31970760) на користь Міського комунального підприємства "Основаніє" (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29-а, ідентифікаційний код 20485152) 9096,5грн. основного боргу та 480,66грн. судового збору.»

4. Стягнути з Міського комунального підприємства "Основаніє" (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, 29-а, ідентифікаційний код 20485152) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Улісс-Тур" (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 17; пошт. адреса: 69035, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 31970760) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 16,92грн.

5. Доручити Господарському суду Запорізької області видати наказ на примусове виконання цієї постанови, оформивши його у відповідності до приписів ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

6. Постанова апеляційної інстанції набирає сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя Д.О. Попков

Судді: О.А. Марченко

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.: 1,2 - сторонам, 3 - у справу, 4 - ДАГС, 5- ГСЗО