КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р. Справа№ 910/11797/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Калатай Н.Ф.

Гончарова С.А.

за участю представників:

від позивача - представник не прибув;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2015 у справі № 910/11797/15 (суддя Домнічева І.О.) за позовом Харківського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про зобов'язання виконати платіжні доручення.

ВСТАНОВИВ:

Харківське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про зобов'язання публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" виконати платіжні доручення.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.06.2015 у справі № 910/11797/15 у задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні зазначеного рішення суд дійшов висновку про те, що на зобов'язання банку поширюється обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2015 у справі № 910/11797/15 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що його вимоги до відповідача не є майновими, а позивач, відповідно, не є кредитором відповідача на якого поширюються обмеження встановлені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Також, апелянт зазначає про те, що оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою про виконання платіжних доручень ще до введення у банку тимчасової адміністрації, то обмеження встановлені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не підлягають застосуванню.

Сторони правом на участь представників в судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім в даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Разом з тим, апелянтом подано до суду заяву, в якій він просив розглядати справу за відсутності його представника.

Враховуючи наведене вище, а також те, що саме позивачем подана апеляційна скарга, а отже його позиція є викладеною та зрозумілою, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Харківським обласним відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Чугуївської міжрайонної виконавчої дирекції (клієнт) та публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" (банк) 27.10.2011 року було укладено договір банківського рахунку №1а, відповідно до п. 1.1 якого банк відкриває клієнту поточні рахунки: №0010, №0012, №0011, №0014 у гривні для зберігання коштів та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та законодавства України, та зобов'язується приймати та зараховувати на рахунок грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій з рахунком, що передбачені чинним законодавством України.

Крім цього, 27.10.2011 року між сторонами було укладено договір №3 про встановлення та обслуговування системи дистанційного обслуговування "Клієнт - Банк".

Позивачем були надані відповідачу для виконання наступні платіжні доручення: № 13 від 29.01.15р., № 16 від 03.02.15р., № 15 від 03.02.15р. , № 17 від 03.02.15р.; платіжні доручення від 27.01.15р. №№ 213, 216, 214, 215, 228, 224, 225, 229, 234, 230, 2353, 232, 231, 236, 233.

Банком з рахунку № 1012 здійснено договірне списання коштів шляхом оформлення меморіальних ордерів № 181496746 від 02.02.15р.

Згідно із виписками по рахунках, зазначені вище платіжні документи були проведені відповідачем в день їх подання, проте згідно із виписками по рахунках, кошти в загальній сумі 82 855,13 грн. були повернуті відповідачем.

Враховуючи невиконання відповідачем платіжних доручень позивач звернувся з даним позовом до суду.

Судом першої інстанції у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням позивач звернувся до апеляційного суду зі скаргою, у якій зазначає про те, що на зобов'язання банку, обмеження встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не поширюється.

Колегія суддів з наведеними доводами позивача не погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно частин 1 та 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Постановою правління Національного банку України від 05 лютого 2015 року №83 ПАТ "Комерційний банк "Надра" віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 лютого 2015 року № 26 розпочато процедуру виведення ПАТ "Комерційний банк "Надра" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 06 лютого 2015 року по 05 травня 2015 року включно.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.04.2015 р. № 85 продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Комерційний банк "Надра" по 05.06.2015 р. (включно).

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 р. № 113 припинено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Комерційний банк "Надра" з 05.06.2015 р. та розпочато процедуру ліквідації із зазначеної дати.

Пунктом 16 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Апелянт вважає, що його вимоги до відповідача не є майновими, а позивач, відповідно, не є кредитором відповідача на якого поширюються обмеження встановлені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Проте, з таким висновком погодитися не можна, оскільки на підставі положень ЦК України, Законів України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та "Про банки і банківську діяльність" між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Таким чином, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником.

Тому, оскільки позивач звернувся до відповідача з позовною вимогою про здійснення переказу грошових коштів за договором банківського рахунку у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції чинній на час виникнення спору.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України, зокрема, в постановах від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15, від 27.05.2015 у справі 3-217гс15 та від 01.04.2015 у справі №3-25гс15.

З огляду на викладене, враховуючи обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості виконання відповідачем платіжних доручень у період запровадження у банку тимчасової адміністрації.

При цьому, слід зазначити, що звернення позивача до відповідача з вимогою про виконання платіжних доручень ще до введення у банку тимчасової адміністрації не може бути підставою для задоволення позову, оскільки його обґрунтованість перевіряється саме на момент подання позову.

Враховуючи те, що як на час звернення з даним позовом, так і на момент прийняття оскаржуваного рішення виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", наведена обставини виключає можливість задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, доводи апелянта в наведеній частині є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2015 у справі № 910/11797/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/11797/15 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Н.Ф. Калатай

С.А. Гончаров