ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2015 р. Справа № 917/1362/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислова компанія Промімпекс" (вул. Сирецька, буд. 96, м. Київ, 04073)

до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (вул.Івана Приходька, буд. 141, м. Кременчук, Полтавська область, 39621)

про стягнення 57623,62 грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Розглядається позовна заява про стягнення 57623,62 грн., у тому числі 30904,01грн. заборгованості за товар, поставлений згідно договору поставки № 0610-СН від 05.12.2013р., 2782,08грн. - неустойки, 1264,00грн. - 3 % річних, 22673,53грн. - інфляційних.

Відповідач відзив на позов не надав.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою позивача від 12.08.2015р. та поштовими повідомленнями від 02.07.2015р., від 14.08.2015р. про вручення судової ухвали відповідачу.

Відповідач засобами електронного зв'язку направив суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що не має можливості направити в судове засідання свого компетентного представника в зв'язку з відрядженням останнього.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Дана позовна заява надійшла до суду 30.06.2015р. Таким чином, 31.08.2015р. строк вирішення спору, встановлений ст. 69 ГПК України, закінчується. Клопотання про продовження цього строку жодною із сторін суду не подано.

Зважаючи на те, що 1) строк розгляду справи закінчується; 2) ухвалою від 12.08.2015р. розгляд справи відкладався для надання можливості відповідачу подати відзив на позов; 3) про час і місце слухання справи відповідач був повідомлений належним чином та за своєчасно; 4) надання повноважень на представництво інтересів сторони в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб, 5) явка представників сторін судом обов'язковою не визнавалася; 6) відповідач не був позбавлений права подати свої заперечення після отримання ухвали про порушення провадження у справі або разом з вказаним клопотанням, - отже, клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 31.08.2015р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислова компанія Промімпекс" (позивачем) та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" (відповідачем) був укладений договір поставки товару № 0610-СН від 05.12.2013р. (далі - Договір); (а.с.15-18).

За умовами цього Договору позивач як постачальник зобов'язався поставити і передати у власність відповідачу (покупцю) товар - рукав «PLE/PL 15 16/35» Semperit, а покупець зобов'язався прийняти цей товар та своєчасно його оплатити.

За п. 2.4 Договору датою поставки вважається дата підписання видаткової накладної або дата на товарно-транспортній накладній перевізника. За п. 9.2 Договору товар приймається покупцем згідно видаткової накладної. Відвантаження товару покупцю здійснюється після пред'явлення останнім довіреності на право отримання товарно-матеріальних цінностей.

За п. 13.2 Договору строк його дії встановлений до 31.12.2014р.

На виконання Договору позивач поставив відповідачу товар (рукав «PLE/PL 15 16/35» Semperit) на загальну суму 27984,00 грн. Зазначене підтверджується двостороннє підписаними видатковими накладними № ТП-КВ-11993 від 26.12.2013р., № ТП-КВ-0113 від 13.01.2014р., № ТП-КВ-11993 від 26.12.2013р., № ТП-КВ-1208 від 18.02.2014р., довіреностями відповідача № від 23.12.2013р., № від 18.02.2014р. (а.с.19, 21, 23-24, 29-32).

У вказаних накладних та довіреностях наявна відмітка про те, що даний товар постачається за Договором № 0610-СН від 05.12.2013р.

Також за двостороннє підписаною видатковою накладною № ТП-КГ-00369 від 22.01.2014р. та довіреністю відповідача № від 21.01.2014р. позивач поставив відповідачу товар (рукав 4SH д.25 CES M42х2 L-6200) на суму 2920,01 грн. (а.с.25-28). В даній накладній відсутні посилання на те, що товар був поставлений за спірним Договором.

Отже, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 30904,01 грн.

Згідно з п. 6.1 Договору розрахунки за товар здійснюються у національній валюті на протязі 30 календарних днів від дати поставки.

За ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідач розрахунку за отриманий товар не провів. Таким чином, заборгованість відповідача становить 30904,01 грн.

При цьому, надані докази свідчать про те, що товар - рукав «PLE/PL 15 16/35» Semperit постачався відповідачу на підставі Договором № 0610-СН від 05.12.2013р., а товар - рукав 4SH д.25 CES M42х2 L-6200 постачався на підставі усної угоди купівлі продажу за видатковою накладною № ТП-КГ-00369 від 22.01.2014р., оскільки останній вид товару не був предметом спірного Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 509, ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Згідно ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. Разом з тим, за ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Тобто, недодержання простої письмової форми, якщо такий наслідок прямо не передбачений законом, не тягне за собою недійсність правочину, а лише позбавляє сторони права у разі виникнення спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Надані в матеріали справи двостороннє підписана накладна № ТП-КГ-00369 від 22.01.2014р. з зазначенням виду, кількості, ціни та загальної вартості товару, видана відповідачем довіреність № від 21.01.2014р. своєму представнику на одержання матеріальних цінностей від позивача, свідчать про те, що між сторонами в даному випадку склалися правовідносини з купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України).

Факт отримання товару відповідачем і видаткова накладна, надана позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Заборгованість в сумі 30904,01 грн. відповідачем не сплачена.

Відповідно до ст.4-3, ст.33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів в спростування вищевикладеного відповідач суду не надав.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 30904,01 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3, ст. 4 Закону).

В п.10.6 Договору сторони узгодили, що у випадку порушення покупцем строку розрахунку за поставлений товар, останній сплачує на користь постачальника неустойку у розмірі подвійної облікової ставки, що діяла під час порушення грошового зобов'язання від суми неустойки за кожен день прострочення.

За ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на викладене, визначена в п. 10.6 Договору неустойка фактично є пенею.

На підставі вказаних положень позивачем заявлені вимоги про стягнення 2782,08 грн. неустойки (пені), у тому числі: 1298,99 грн. пені за період 26.01.2014р. - 25.07.2014р. за накладною № ТП-КВ-11993, 430,32 грн. пені за період 13.02.2014р. - 13.08.2014р. за накладною № ТП-КВ-0113, 269,44 грн. пені за період 22.02.2014р. - 14.11.2014р. за накладною № ТП-КГ-00369, 783,33 грн. пені за період 21.03.2014р. - 14.09.2014р. за накладною № ТП-КВ-1208 від 18.02.2014р. (а.с.13-14).

Проте, пеня була нарахована позивачем на всю суму заборгованості без врахування того, що товар за видатковою накладною № ТП-КГ-00369 від 22.01.2014р. був поставлений не на підставі Договору, а за усною угодою.

За ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Право чин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Стосовно спірних правовідносин законом розмір штрафних санкцій не встановлено, отже необхідною умовою їх нарахування та стягнення є визначення підстав сплати та розміру санкцій в договорі, укладеному між сторонами.

В Договорі сторони передбачили відповідальності покупця у вигляді нарахування пені за неоплату (несвоєчасну оплату) одержаного товару - рукава «PLE/PL 15 16/35» Semperit.

Умови щодо застосування пені за неоплату товару - рукава 4SH д.25 CES M42х2 L-6200, що постачався за видатковою накладною № ТП-КГ-00369 від 22.01.2014р., сторони не узгоджували.

Отже, відсутні підстави для нарахування пені за неоплату товару, що постачався за видатковою накладною № ТП-КГ-00369 від 22.01.2014р.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення 269,44 грн. пені за зобов'язаннями за накладною № ТП-КГ-00369 слід відхилити за їх безпідставністю.

При обчисленні пені за товар, поставлений згідно Договору, позивачем не враховано наступне.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно з п. 6.1 Договору розрахунки за товар здійснюються на протязі 30 календарних днів від дати поставки товару.

Оскільки визначений договором строк оплати за накладною № ТП-КВ-11993 від 26.12.2013р. закінчується 25.01.2014р., який є суботою, отже останнім днем строку платежу є 27.01.2014р. (понеділок), а прострочення зобов'язання починається 28.01.2014р.

Заяви про застосування позовної давності відповідачем суду не подавалося.

Після проведення перевірки судом встановлено, що належна до стягнення сума пені становить 2418,76 грн. (у тому числі: 1277,23 грн. за період 28.01.2014р. - 25.07.2014р. за накладною № ТП-КВ-11993, 394,59 грн. за період 13.02.2014р. - 13.08.2014р. за накладною № ТП-КВ-0113, 746,94 грн. за період 31.03.2014р. - 14.09.2014р. за накладною № ТП-КВ-1208). В цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині - вимоги щодо пені слід відхилити за їх безпідставністю.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі даної норми позивачем нараховано 1264,00 грн. - 3 % річних за період 25.01.2014р. - 25.06.2015р. (поетапно), 22673,53грн. - інфляційних за період лютий 2014р. - травень 2015р. (а.с.10-12).

В п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зазначене не було враховано позивачем при нарахуванні інфляційних за видатковою накладною № ТП-КВ-0113 від 13.01.2014р. А при нарахуванні 3 % річних за накладною № ТП-КВ-11993 від 26.12.2013р. позивачем не вірно визначено початкову дату прострочення оплати.

Після проведення перевірки правильності нарахування процентів, судом встановлено, що належна до стягнення сума 3% річних становить 1260,81 грн. за період 28.01.2014р. - 25.06.2015р. (поетапно), а належна до стягнення сума інфляційних становить 22635,86 грн. за період лютий 2014р. - травень 2015р. (поетапно). Розрахунок суду залучено до справи. Позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині вимоги про стягнення інфляційних та річних слід відхилити як необґрунтовані.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

В разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, на підставі ст. 117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (адреса: вул. Івана Приходька, буд. 141, м. Кременчук, Полтавська область, 39621, ідентифікаційний код 05756783) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислова компанія Промімпекс" (вул. Сирецька, буд. 96, м. Київ, 04073; ідентифікаційний код 38233883) 30904грн. 01коп. основного боргу, 2418грн. 76 коп. пені, 1260грн. 81 коп. річних, 22635грн. 86 коп. інфляційних, 1827грн. 00 коп. витрат з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині - у позові відмовити.

Повне рішення складено та підписано: 01.09.2015р.

Суддя Безрук Т. М.