донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

25.08.2015 справа №908/3374/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 не зявився; не зявився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міського комунального підприємства Основаніє, м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від15 червня 2015 р. (повний текст рішення підписано 25.06.2015 р.)
у справі№ 908/3374/15 (суддя Серкіз В.Г.)
за позовом доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Запоріжжя Міського комунального підприємства Основаніє, м. Запоріжжя
простягнення 94 200,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4, м. Запоріжжя (далі позивач) звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Міського комунального підприємства Основаніє, м. Запоріжжя (далі відповідач) про стягнення подвійної плати за користування приміщеннями після закінчення строку дії договору оренди б/н від 29.12.2012 р. у розмірі 94 200,00 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 15 червня 2015 р. у справі № 908/3374/15 позовні вимоги задоволені в повному обсязі: стягнуто з відповідача на користь позивача 94 200,00 грн. подвійної плати за користування приміщеннями після закінчення строку дії договору оренди нерухомого майна б/н від 29.12.2012 р.

Рішення суду вмотивоване тим, що орендовані приміщення не були повернуті відповідачем позивачеві після закінчення строку дії договору оренди, доказів повернення нежитлових приміщень відповідачем до суду не надано, а також тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 15 червня 2015 р. у справі № 908/3374/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Зокрема, скаржник вважає, що при винесенні рішення місцевим судом було не в повній мірі зясовано обставини, що мають значення для справи. Також, апелянт зазначає, що договір оренди нерухомого майна б/н від 29.12.2012 р., на який посиалається позивач, не відповідає істотним умовам вимог закону, а тому є недійсним. Одночасно, відповідач вважає, що місцевий суд прийняв рішення без врахування вимог ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 28.07.2015 р. порушено апеляційне провадження із призначенням розгляду скарги на 20.08.2015 р.

У судовому засіданні 20.08.2015 р. оголошено перерву до 25.08.2015 р.

Представник позивача у попередньому судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, про що зазначив у відзиві на апеляційну скаргу.

Представники відповідача у попередньому судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та просили рішення господарського суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Сторони наданим їм правом не скористались у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду скарги були повідомлені належним чином та попереджені, що у разі незявлення їх представників у судове засідання, апеляційна скарга буде розглянута за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України - справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає обґрунтованим та правомірним висновок місцевого суду на рахунок того, що позивач вважається таким, що правомірно набув право власності на обєкти нерухомого майна за адресою: м. Запоріжжя, вул. 40 років Перемоги, 9-А. з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивачу на праві власності належить нерухоме майно, розташоване по пр. 40-річчя Перемоги, буд. 9-А, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 21.12.2012р. № 36886898, технічною документацією, рішенням господарського суду Запорізької області від 03.12.2012р. у справі № 5009/4420/12.

Згідно пояснень сторін, рішення господарського суду Запорізької області від 03.12.2012р. у справі № 5009/4420/12 до теперішнього часу жодною особою не оскаржено і у встановленому законом порядку не скасовано.

Зі змісту судового рішення по справі № 5009/4420/12 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 26.10.2005 р. № 393/3 було надано дозвіл ФОП ОСОБА_4 на проектування та реконструкцію недобудованого кафе під адміністративно-торгівельний комплекс. Згідно зазначеного рішення, ФОП ОСОБА_4 отримано дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю на виконання будівельних робіт № 656 від 16.10.2007р. При розгляді справи №5009/4420/12 судом досліджено висновок Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту НІІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ, відповідно до якого після виконання всіх необхідних будівельних робіт по реконструкції недобудованого приміщення кафе, будівля була переобладнана в адміністративно-торгівельний комплекс загальною площею 1557,8 кв.м. За змістом даного висновку, обстежений адміністративно-торгівельний комплекс за адресою м. Запоріжжя, вул. 40-річчя Перемоги, 9-А, літ. А-3, є об'єктом нерухомості, та за своїми конструктивними характеристиками, об'ємно-планувальному рішенню, використаним будівельним матеріалам, не протирічить вимогам ДБН В.2.2-23-2009 Будинки та споруди. Підприємства торгівлі.. Обстеження не виявило деформацій та пошкоджень, які знижують несучу здатність та експлуатаційну природність основних несучих та огороджуючих конструкцій. Порушень виробництва будівельних робіт за діючими технічними нормативами не виявлено. Досліджувана споруда є придатною для експлуатації та забезпечує безпечні для життя умови.

Відповідно до ст. ст. 316 320 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В силу ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідачем не надано доказів незаконності набуття позивачем права власності на нежитлові приміщення, які передавались відповідачу в орендне користування.

В подальшому, 29.12.2012 р. між позивачем, в якості орендодавця, відповідачем, в якості орендаря, був укладений договір оренди нерухомого майна (далі Договір) б/н, згідно з п. 1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 72,7 кв. м, літ. А-3, за адресою: м. Запоріжжя, вул. 40 років Перемоги, 9-А, а саме: насосну №1 площею 44,8 кв. м. (першого поверху); бойлерну № 4 площею 27,9 кв. м (підвального поверху).

Крім зазначених приміщень в сумісне користування орендарю передаються приміщення загальною площею 192 кв. м, а саме: технічні приміщення 1,2,3,5,8,9 відображені в експлікації підвальних приміщень.

Відповідно до п. 1.3. Договору він вважається укладеним з моменту досягнення домовленості по всім істотним умовам і підписанням сторонами тексту договору.

Пунктом 2.1. - 2.2. сторони передбачили, що вступ орендаря в користування приміщеннями настає одночасно з підписанням сторонами цього Договору і Акту приймання-передачі приміщень. Передача приміщень в оренду не тягне за собою виникнення у орендаря права власності на це майно. Орендар користується ним протягом строку дії Договору.

Орендна плата за користування приміщеннями складає 4710,00 грн. на місяць (п. 3.1 договору).

Пунктом 4.6 договору передбачено, що у випадку припинення строку дії договору оренди або його розірвання орендар зобовязаний повернути орендодавцю приміщення в належному стані, не гірше, ніж на момент передачі в оренду, з урахуванням нормального зносу.

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв відповідні орендовані приміщення, а саме : насосну №1 площею 44,8 кв. м.; бойлерну № 4 площею 27,9 кв. м. та технічні приміщення 1,2,3,5,8,9 відображені в експлікації підвальних приміщень загальною площею 192 кв. м. в загальне користування, що підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом приймання-передачі від 29.12.2012 р., який є додатком № 1 до Договору.

Згідно статті 629 Цвиільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 759 Цвиільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (п. 1. ст. 762 Цивільного кодексу України).

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язанням у свою чергу є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на статтю 785 Цивільного кодексу, відповідно до якої у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі та зазначав, що орендовані приміщення не були повернуті відповідачем позивачеві після закінчення строку дії договору оренди, доказів повернення нежитлових приміщень відповідачем суду не надано.

Однак, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду з вищевказаним висновком господарського суду не погоджується та вважає його помилковим, враховуючи наступне.

Частиною 4 статті 284 Господарського кодексу України передбачено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди також передбачені статтею 764 Цивільного кодексу України та опосередковано нормою частини четвертої статті 291 Господарського кодексу України, згідно з якими правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому такі заперечення мають бути висловлені ним як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення цього строку.

Також, Постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 р. Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна, а саме п. 4.1. зазначено, що зі змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

Отже, для правильного вирішення даного спору необхідно встановити термін, на який було укладено договір, та наявність чи відсутність відповідного волевиявлення орендодавця, вчиненого до закінчення строку, передбаченого законодавством.

В п. 9. 1-9. 2 договору зазначено, що він діє з 01.01.2013р. по 31.12.2013 р., зміна або розірвання договору оренди може здійснюватись тільки за згодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно листа від 18.11.2013р., що наданий відповідачу до закінчення строку дії договору, позивач просив відповідача визначитися з намірами про продовження строку дії договору оренди або ж розірвання договору. Однак, у вказаному листі відсутнє пряме волевиявлення позивача щодо припинення терміну дії Договору та вимога про повернення орендованих приміщень відповідачем, тільки зазначено про те, що строк договору спливає.

Листом від 04.02.2014р. Позивач повідомив про сплив строку дії договору, у звязку з чим знов запропонував Відповідачу висловитись щодо продовження дії договору або його розірвання та звільнення приміщення. Одночасно, доказів надсилання/вручення вказаного листа Позивачем суду не представлено.

Таким чином, позивачем не надано суду доказів висловлення заперечень щодо продовження строку дії Договору як до закінчення терміну його дії, так і протягом одного місяця після закінчення його дії.

Отже, матеріалами справи не підтверджується вчинення орендодавцем необхідних дій, які були б спрямовані на припинення дії Договору.

За таких обставин, керуючись ст. 764 Цивільного кодексу України та вищезгаданою Постановою Пленуму Вищого господарського суду України, колегія суддів вважає, що Договір був пролонгований сторонами на той самий строк, на який він укладався, а тому у позивача відсутні правові підстави вимагати сплати відповідачем неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованими приміщеннями за період з січня 2014 р. по жовтень 2014 р. відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України.

З викладених вище підстав, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Запорізької області від 15 червня 2015 р. у справі № 908/3374/15 скасуванню з винесенням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Одночасно, колегія суддів не приймає твердження апелянта на рахунок того, що приймаючи рішення, суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.

Приписами статті 79 ГПК України встановлено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку з'ясовує як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також те, чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Як зазначено в п. 3.16. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення і унеможливлюють розгляд спору до вирішення справи іншим судом.

Разом з тим, при належному доведенні підстав, на які посилається відповідач, зацікавлена сторона спору не позбавлена права звернення до суду щодо перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті державного мита по апеляційній скарзі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства Основаніє, м. Запоріжжя, - задовольнити.

Рішення господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 р. у справі № 908/3374/15- скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Запоріжжя до Міського комунального підприємства Основаніє, м. Запоріжжя про стягнення 94 200,00 грн. відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Запоріжжя (69095, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Міського комунального підприємства Основаніє, м. Запоріжжя (69095, м. Запоріжжя, вул. Українська, буд. 29-А, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 942,00 грн.

Господарському суду Запорізької області видати накази у відповідності до вимог, які встановлені до виконавчого документу Законом України Про виконавче провадження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Зубченко І.В.

ОСОБА_3