номер провадження справи 32/93/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2015 Справа № 908/3552/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до відповідача 1 Приватного підприємства "Наукове промислово-комерційне об'єднання "ТАТА" (69118, м. Запоріжжя, вул. Новокузнецька, буд. 4)

до відповідача 2 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2)

про визнання недійсним пункту 4.3. Договору про надання зворотної безпроцентної фінансової допомоги № 76 від 01.06.2011 р. у вигляді третейської угоди

Суддя Колодій Н.А.

Представники:

Від позивача - ОСОБА_1 - особисто

Від відповідача 1 - Сідельникова О.Л., довіреність б/н від 24.06.2015 р.

Від відповідача 2 - ОСОБА_4, довіреність б/н від 21.08.2015 р.

Розглядається позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Наукове промислово-комерційне об'єднання "ТАТА" та до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту 4.3. Договору про надання зворотної безпроцентної фінансової допомоги № 76 від 01.06.2011 р., який укладено між ПП "Наукове промислово-комерційне об'єднання "ТАТА" та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, в особі представника за довіреністю ОСОБА_5 у вигляді третейської угоди.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.06.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/3552/15, присвоєно номер провадження справи 32/93/15, з призначенням судового засідання на 22.07.2015 р. Ухвала направлялась на адресу сторін в установленому законом порядку.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 22.07.2015 р. строк розгляду справи продовжено, розгляд справи відкладено на 19.08.2015 р.

Ухвалою суду від 19.08.2015 р. розгляд справи було відкладено на 25.08.2015 р.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та обґрунтовує їх ст. ст. 203, 215, 238, 241, 232, 548 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", Постановою Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання право чинів (господарських договорів) недійсними".

В судовому засіданні 25.08.2015 р. представники відповідача 1, 2 підтримали свою позицію щодо невизнання позовних вимог з мотивів, що викладені в письмових відгуках які містяться в матеріалах справи.

Судовий процес завершено 25.08.2014 р. оголошенням вступної та резолютивної частин рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2011 р. між Приватним підприємством "Наукове промислово-комерційне об'єднання "ТАТА"- Кредитор та Фізичною особою -підприємцем ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності від 04.12.2008 р. № 902 - Отримувач укладено Договір № 76 про надання зворотної безпроцентної фінансової допомоги.

Відповідно до п. 1.1. кредитор надає отримувачу зворотну безпроцентну фінансову допомогу у розмірі 520 000 грн.

Отримувач зобов'язався повернути кредитору фінансову допомогу у строки встановленому у договорі (п. 1.2 договору).

Згідно п. 4.3 Договору усі спори, що можуть виникнути між сторонами вирішуються шляхом переговорів. Спори по договору, що неврегульовані шляхом переговорів, сторони передають на вирішення Харківського міжобласного третейського суду (постійно діючого) при Асоціації "Міжрегіональний юридичний союз" (адреса суду: 61022, м. Харків, вул. Сумська, 39). Порядок розгляду спорів третейським судом по договору визначається Законом України "Про третейські суди" та регламентом третейського суду, який діє на момент розгляду спору та зареєстрований у встановленому порядку.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним пункту 4.3. Договору про надання зворотної безпроцентної фінансової допомоги № 76 від 01.06.2011 р. з тих підстав, що представник позивача ОСОБА_5 не мала права, на підставі довіреності підписувати від його імені третейське застереження, яке міститься в оскаржуваному договорі, а також в третейському застереженні не визначено предмет спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши приписи чинного законодавства України у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Як встановлено судом в провадженні господарського суду Запорізької області перебувала справа № 908/2333/13 за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Наукове промислово-комерційне об'єднання "Тата", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_5 про визнання недійсними договору поруки № 29/п від 01.06.2010 р. та додаткового договору № 1 від 07.09.2012 р. Підстави позову обґрунтовані тим, що договір поруки та додатковий договір вчинено з перевищенням повноважень представника СПД-ФО ОСОБА_1 та внаслідок зловмисної домовленості останнього з ПП "НПКО "Тата".

За результатами вирішення спору у справі № 908/2333/13 судом було відмовлено Суб'єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_1 в задоволенні позову з тих підстав, що оспорюваний договір поруки від 01.06.2010 р. та додатковий договір № 1 від 07.09.2012 р. підписані від імені поручителя представником ОСОБА_5, яка, відповідно до нотаріально посвідчених довіреностей від 04.12.2008 р. № 902 та від 22.12.2011 р. № 5113, уповноважена представляти інтереси СПД-ФО ОСОБА_1, зокрема, щодо укладання та підписання комерційних договорів. ОСОБА_5 діяла в межах наданих їй повноважень та за відсутності порушень з її боку прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Доводи позивача про те, що ОСОБА_5 діяла з перевищенням повноважень, наданих їй згідно довіреності № 902 від 04.12.2008 р. не знайшли документального підтвердження та спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи. Позивачем недоведено належними і допустимими доказами обставини, на які він посилається як на підставу заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору поруки № 29/п від 01.06.2010 р. та додаткового договору № 1 від 07.09.2012 р.

Рішення господарського суду Запорізької області від 10.09.2013 р. по справі № 908/2333/13 не оскаржено та набрало законної сили.

Частиною 2 ст. 35 ГПК України встановлено, що факти, встановленні рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно з ст., ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зважаючи на встановлені факти, доводи позивача про те, що представник позивача ОСОБА_5 не мала права, на підставі довіреності підписувати від його імені третейське застереження, суд визнав хибними.

Стосовно посилання позивача про визнання недійсним пункту 4.3. Договору про надання зворотної безпроцентної фінансової допомоги № 76 від 01.06.2011 р., у зв'язку з тим, що в третейському застереженні не визначено предмет спору, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох сторін, що направлена на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а ст. 627 цього ж кодексу встановлено, що сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору, з урахуванням вимог, визначених цим кодексом, іншими актами цивільного законодавства, звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості.

Як визначено ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання недійсним правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені основні вимоги для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 2 ст.1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд Регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Регламент третейської суду затверджується його засновником і публікується (ст. 10 Закону України "Про третейські суди"). За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Згідно з пунктом 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Як свідчать матеріали справи, Договір про надання зворотної безпроцентної фінансової допомоги № 76 від 01.06.2011 р. підписаний уповноваженими представниками Сторін без розбіжностей і зауважень.

Статтею 2 Закону України "Про третейські суди" визначено поняття третейської угоди як угоди сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Регламент постійно діючого третейського суду - документ, яким визначаються порядок та правила вирішення спорів у третейському суді, правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, інші питання, пов'язані з вирішенням спорів третейським судом.

За приписами ч. 7 ст. 12 Закону України "Про третейські суди", у разі недодержання правил, передбачених цією статтею третейська угода є недійсною.

Аналіз укладеного сторонами третейського застереження свідчить про його відповідність вимогам ст. 203 ЦК України та ст. 12 Закону України "Про третейські суди".

Спірне третейське застереження, викладене у п. 4.3. договору за формою і змістом вимогам чинного законодавства України не суперечить.

Зазначені позивачем підстави не є такими, що тягнуть недійсність укладеного третейського застереження, як такого, що не відповідає приписам законодавства.

За приписами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів невідповідності третейського застереження, що міститься в п. 4.3. Договору вимогам Цивільного кодексу України.

За таких обставин, суд не вбачає підстав визнання недійсним в п. 4.3. Договору № 76 про надання зворотної безпроцентної фінансової допомоги, відтак в задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відмовляється.

Згідно ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст., ст. 84, 85 ГПК України "27" серпня 2015 р.

Суддя Н.А. Колодій

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.