ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2015 р.Справа № 922/3420/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Омельченко К.А.

розглянувши справу

за позовом ТОВ НВП "Поліпром", м. Дніпропетровськ
до ТОВ "Будмен Інтер", м. Харків
про стягнення коштів в сумі 106528,27 грн.
за участю сторін:

позивача - Солодухін Г.Й.

відповідача - Міщенко Д.О.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю НВП "Поліпром", м. Дніпропетровськ, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Будмен Інтер", м. Харків про стягнення заборгованості у розмірі 106528,27 грн., яка складається з:

- 64133,93грн. сума основного боргу;

- 1363,98 грн. сума 3% річних;

- 29910,51 грн. інфляційні витрати;

- 11119,85грн. пеня та судовий збір в розмірі 2130,58 грн.

27.07.2015 року позивач надав заяву про зменшення позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача :

5096,81 грн. - основного боргу;

2306,46 грн. - 3 % річних.;

44467,51 грн. - інфляційних втрат;

14228,61 грн. - пені . ( а.с.140-154).

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 102-572-DA10 від 01.12.2010 року, в частині повної та своєчасної сплати за поставлений товар; в якості правових підстав позову - на положення ст.ст. 525, 625, 692 Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. Зміна позивачем підстав і предмету позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасно їх зміна неможлива.

Суд продовжує розгляд справи з урахуванням уточнених позовних вимог.

Відповідач проти заявлених вимог заперечує та просить суд відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки згідно п.81. Договору, позивач зобов*язався сплатити за поставлений товар не раніше як після реалізації кожної одиниці товару третім особам, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок з посиланням на ст. 692 ЦК України.

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 11.08.2015 року до 18.08.20015 року до 11 години.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОВ науково-виробничим підприємством "Поліпром" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будмен Інтер" (відповідач, покупець) було укладено договір поставки товару на реалізацію № 102-572-DА10 з протоколом врегулювання розбіжностей № 1 (далі - договір). ( а.с.26-42).

Відповідно до п. 1.1. договору позивач зобов*язався передати у власність, а відповідач прийняти та оплатити поставлений товар .

Згідно п. 1.2. договору позивач зобов*язався здійснювати поставку товару відповідачу партіями у відповідності з підписаними сторонами специфікаціями на поставку окремої партії товару . В специфікації вказується найменування товару, його ціна та кількість, які підлягають поставці позивачем. Сторони домовились, що у відповідності до ст. 207 Цивільного кодексу України підписання сторонами специфікації може здійснюватися як безпосередньо , так і шляхом його передачі за допомогою поштового зв*язку, електронної пошти або факсограмою , що зазначено у розділі 13 договору .

В пункті 5.1 договору сторони погодили, що Позивач зобов*язується вивезти товар з ТЦ відповідача, якщо товар не реалізований у разі:

- якщо товар або його частина залишається нереалізованою відповідачем більше строку реалізації, 365 днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної ;

- якщо відповідач поставив товар без документів , передбачених п. 3.4 договору;

- даний договір розірваний, однією із сторін;

- якщо позивач поставив неякісний товар, позивач зобов*язаний також прийняти та вивезти товар переданий в якості зразка, якщо він не реалізований.

- в разі відмови позивача від прийняття товару по причинам, передбачених в розділі 4 даного договору ( порядок здачі-приймання товару по кількості та якості).

- за вимогою позивача, в разі, якщо відповідач не може реалізувати поставлений товар на протязі 50 календарних днів з моменту поставки.

Матеріалами справи, а саме видатковими накладними, підтверджено, що на виконання умов договору позивач протягом дії договору у період з 28.01.2014 року по 19.01.2015 рік передав відповідачу на реалізацію товар на загальну суму 87391,98 грн.

Протягом дії договору відповідач повернув позивачеві непроданий товар на загальну суму 68539,98 грн., що підтверджується накладними про повернення товару.

Крім того, відповідачем були здійснені оплати на рахунок позивача за проданий товар у сумі 148661,40 грн.

Як зазначає, позивач у позовній заяві у відповідача є борг у період поставки ще за 2013 рік , що становить суму боргу 134906,25 грн.

Таким чином, як свідчить позивач на момент розгляду справи відповідачем не повернутий та неоплачений товар на загальну суму 5096,81 грн. ( з урахуванням уточнених позовних вимог).

Відповідач в обгрунтування свої заперечень надав інвентиразаційну відомість товаро-матеріальних цінностей від 23.24.06.2015 року у відповідності до якої визначена вартість товару, яка на день проведення перевірки не була продана, що становить суму 43036,62 грн.

При перевірці матеріалів справи, судом встановлено, що позовна заява в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 54 Господарського процесуального кодексу України не містить обгрунтованого розрахунку сум, що стягуються чи оспорюються.

В підтвердження заборгованості, позивач надав копію Акту звірки взаєморозрахунків між сторонами по договору від 01.01.2015 р. в якому зазначено, що станом на 01.01.2015 р. сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 104393,85 грн. ( а.с. 23).

Згідно ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами, відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за своєю суттю принцип належності доказів означає спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Принцип допустимості доказів, в свою чергу, означає, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до приписів чинного законодавства акт звірки - є документом, за яким підприємства звіряють бухгалтерський облік операцій, а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами (договором, розрахунками, тощо). Відповідно, акт звірки не може використовуватись як письмова форма визнання боргу. Первинні документи повинні містити дату здійснення господарської операції, суму платежу або суму на яку проведено залік, інші реквізити. Саме такі первинні документи, а не складені на їх підставі акти звірки взаємних розрахунків, виступають належними доказами у підтвердження проведення тієї чи іншої господарської операції, здійснення тих чи інших дій, виконання цивільних прав та обов'язків.

На підставі викладеного, суд зазначає, що наданий позивачем акт звірки не може бути прийнятий в якості належного доказу в підтвердження розміру заборгованості відповідача.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий Господарський Суд України в Постанові Вищого Господарського Суду України від 14.04.2014 р. у справі № 908/3427/13.

Крім того, зазначений акт звірки не містить посилання на прибуткові накладні за 2013 рік. , оскільки вони є предметом розгляду у відповідності до позовної заяви.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що товар, який він отримував за спірними видатковими накладними на теперішній час є не реалізованим.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 664 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця поставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Пунктом 14.1.202 Податкового кодексу України визначено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Відповідачем до матеріалів справи надані копії інвентаризаційного опису не проданих товаро-матеріальних цінностей від 23.06.2015 року (т.1 а.с. 123-128).

Враховуючи, що позивач передавав на реалізацію індивідуально визначене майно, а відповідач зобов'язаний був перераховувати кошти лише за проданий товар, суд вважає що позивач не довів , що на час пред*явлення позову у нього вже існувало зобов'язання по оплаті товару раніше отриманого на реалізацію, крім того, позивач вказує на борг за товар поставлений в 2013 році.

Крім того згідно пункту 5.1 договору сторони погодили, що Позивач зобов*язується вивезти товар з ТЦ відповідача, якщо товар не реалізований у разі:

- якщо товар або його частина залишається нереалізованою відповідачем більше строку реалізації, 365 днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної ;

- якщо відповідач поставив товар без документів , передбачених п. 3.4 договору;

- даний договір розірваний, однією із сторін;

- якщо позивач поставив неякісний товар, позивач зобов*язаний також прийняти та вивезти товар переданий в якості зразка, якщо він не реалізований.

- в разі відмови позивача від прийняття товару по причинам, передбачених в розділі 4 даного договору ( порядок здачі-приймання товару по кількості та якості).

- за вимогою позивача, в разі, якщо відповідач не може реалізувати поставлений товар на протязі 50 календарних днів з моменту поставки.

Позивач в своє обгрунтування надає лист від 27.11.2014 року та від 26.06.2015 року на підставі яких просить відповідача, повернути поставлений та не оплачений товар по договору поставки № 102-572-D10 від 01.12.2010 року. ( т2. а.с.88-92).

Застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України суд вважає безпідставним, оскільки сторони встановили в договорі поставки умови та строки оплати товару. Матеріалами справи не доведено дотримання позивачем умов договору, визначених сторонами щодо порядку розрахунків за цим договором.

Тому застосування позивачем приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України з посиланням на невстановлення сторонами строків виконання боржником обов'язку за договором є безпідставним.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене , суд відмовляє в задоволені позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.1,2,33,44,82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Прийняти до розгляду заяву про зменшення позовних вимог .

В задоволені позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 18.08.2015 р.

Суддя Л.С. Лаврова