ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.08.15р. Справа № 904/6779/15

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Трест "Дніпроводбуд" (смт. Ювілейне, Дніпропетровської області)

до Приватного підприємства "Престиж-Авто" (смт. Ювілейне, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором оренди № 05/13 нежитлових приміщень від 01.04.2013 та договором оренди № 19/14 нежитлових приміщень від 01.08.2014 у загальному розмірі 263 073 грн. 54 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 128 від 12.08.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Трест "Дніпроводбуд" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Приватного підприємства "Престиж-Авто" (далі - відповідач) заборгованість за договором оренди № 05/13 нежитлових приміщень від 01.04.2013 та договором оренди № 19/14 нежитлових приміщень від 01.08.2014 у загальному розмірі 263 073 грн. 54 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 192 468 грн. 00 коп. - основний борг;

- 56 998 грн. 68 коп. - пеня;

- 8 149 грн. 21 коп. - інфляційні втрати;

- 5 457 грн. 65 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором оренди № 05/13 нежитлових приміщень від 01.04.2013 та договором оренди № 19/14 нежитлових приміщень від 01.08.2014 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за користування орендованими нежитловими приміщеннями в період з 01.07.2014 по 30.06.2015, у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 192 468 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 6.3.2. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 20.11.2014 по 30.06.2015 в сумі 56 998 грн. 68 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період прострочення з червня 2014 року по травень 2015 року у сумі 8 149 грн. 21 коп. та 3% річних за період прострочення з 20.07.2015 по 30.06.2015 у сумі 5 457 грн. 65 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 17.08.2015.

У судове засідання 17.08.2015 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 30.07.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 52005, Дніпропетровська область, смт. Ювілейне, вулиця Виробнича, будинок 5, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2015 була отримана відповідачем 07.08.2015, що підтверджується поштовим повідомленням № 706 64).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 30.07.2015 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвала суду від 30.07.2015 була надіслана на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 30.07.2015 та отримана відповідачем завчасно.

За таких обставин, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Крім того, представник позивача заперечував проти відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що інфляційні процеси в економіці держави негативним чином відображаються на його фінансовому стані, а затягування моменту прийняття рішення, з урахуванням вказаних обставин, порушує його права. Крім того, у судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що матеріали справи містять всі необхідні докази та матеріали для прийняття обґрунтованого рішення у справі, а дії відповідача свідчать про затягування процесу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач протягом більше одного року не погашає існуючу заборгованість, що призводить до подальшого порушення прав позивача.

Так, у судовому засіданні 17.08.2015 позивачем було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Крім того, позивачем надані письмові пояснення (вх.суду 53284/15 від 17.08.2015) у яких він повідомляє суд, що при розрахунку 3% річних за формулою: 345 днів - це проміжок часу, в який утворилась заборгованість по орендній платі, тобто період нарахування з 20.07.2014 по 30.06.2015.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 17.08.2015 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 01.04.2013 між Публічним акціонерним товариством "Дніпроводбуд", правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю "Трест "Дніпроводбуд" (далі - орендодавець, позивач) та Приватним підприємством "Престиж-Авто" (далі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди № 05/13 нежитлових приміщень (далі - договір-1) (а.с.14-18), відповідно до умов якого орендодавець зобов'язався передати, а орендар зобов'язався прийняти в строкове оплатне користування на умовах, в порядку та в строк, визначений у договорі, нежитлові приміщення, зазначені у пункті 1.2. договору, які розташовані за адресою: Дніпропетровська обл. Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Виробнича, 6 (пункт 1.1. договору-1).

Об'єкт оренди складається з наступних нежитлових приміщень: профілакторій літ. Д, інв. № 1438 - 752,8 кв.м.; склад з електротельфером літ. Ж, інв. № 1461, який складається з складських приміщень № 1 площею 37,4 кв. м., № 2 площею 5,3 кв.м., № 3 площею 22,6 кв.м., № 4 площею 68,7 кв.м.. гараж-профілакторій літ. Е, який складається з виробничого приміщення № 3 площею 338,3 кв.м., бокса № 4 площею 4,4 кв.м., електромайстерня №№ 7-8, площею 3,3 кв.м. та 5,3 кв.м., відповідно, майстерня №№ 9,10 площею 10,5 кв.м. та 3,4 кв.м. відповідно: майстерня № 11 площею 5,5 кв.м., тамбур № 12 площею 1,2 кв.м.; офісна кімната № 13 площею 12 кв.м.; офісна кімната № 14 площею 12,9 кв.м.; коридор № 15 площею 5,8 кв.м.; офісне приміщення № 16 площею 12,2 кв.м., коридор № 17 площею 16,0 кв.м., майстерня № 18 площею 31,6 кв.м., майстерня № 19 площею 22,1 кв.м., офісне приміщення № 20 площею 5,8 кв.м.; побутові приміщення №№ 21,22,25 площею 3,9 кв.м., 4,1 кв.м. та 5,5 кв.м. відповідно; коридор № 23 площею 4,9 кв.м.; офісне приміщення № 27 площею 13,6 кв.м.; котельня № 26 площею 4,8 кв.м.; виробниче приміщення № 28 площею 63,3 кв.м.; виробниче приміщення № 29 площею 21,6 кв.м.; складське приміщення № 30 площею 3,6 кв.м.; виробниче приміщення № 31 площею 13,9 кв.м. Площадка мостіння 7 520 кв. м. (пункт 1.2. договору-1).

Відповідно до пункту 2.1. договору-1 об'єкт оренди надається орендарю для організації своєї власної господарської діяльності з урахуванням положень договору, з правом здачі частини майнового комплексу в суборенду.

За приписами пунктів 3.1., 3.2., 3.3, 3.4. договору-1 передбачено, що передача та повернення об'єкта оренди здійснюється двосторонньою комісією, яка складається з повноважних представників сторін. При передачі та поверненні об'єкта оренди сторони складають акти приймання-передачі, які підписуються уповноваженими представниками сторін, вказаними в пункті 3.1. договору. Об'єкт оренди передається орендодавцем орендарю протягом п'яти днів з моменту підписання договору за актом приймання-передачі. Повернення орендарем об'єкта оренди орендодавцю має відбуватися також в день підписання акту приймання-передачі між ними протягом п'яти днів з моменту закінчення терміну договору або ж його дострокового розірвання. Об'єкт оренди вважається переданим/прийнятим в користування чи повернутим з користування в момент підписання сторонами акту приймання-передачі. За відсутності такого акту сторони не мають права посилатися на інші докази часу приймання/передачі об'єкта оренди.

На виконання умов договору-1 01.04.2013 між орендодавцем (позивачем) та орендарем (відповідачем) було підписано акт прийому-передачі до договору-1, за яким позивач передав відповідачу, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення та площадку для мостіння за адресою: Дніпропетровська обл. Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Виробнича, 6. (а.с. 19).

У пунктах 7.1. та 7.3. договору-1 сторони визначили, що договір набирає чинності з дати підписання сторонами акту приймання-передачі та діє протягом 12 місяців. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, в тому числі за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань, що мали місце під час дії договору.

Пунктом 7.3. договору-1 сторони погодили, що у випадку закінчення строку дії договору орендар має першочергове право на його укладення (пролонгацію).

Так, відповідач скористався цим правом та 01.08.2014 між Публічним акціонерним товариством "Дніпроводбуд", правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю "Трест "Дніпроводбуд" (далі - орендодавець, позивач) та Приватним підприємством "Престиж-Авто" (далі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди № 19/14 нежитлових приміщень (далі - договір-2) (а.с.20-24), відповідно до умов якого орендодавець зобов'язався передати, а орендар зобов'язався прийняти в строкове оплатне користування на умовах, в порядку та в строк, визначений у договорі, нежитлові приміщення, зазначені у пункті 1.2. договору, які розташовані за адресою: Дніпропетровська обл. Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Виробнича, 6 (пункт 1.1. договору-2).

Об'єкт оренди складається з наступних нежитлових приміщень: профілакторій літ. Д, інв. № 1438 - 752,8 кв.м.; склад з електротельфером літ. Ж, інв. № 1461, який складається з складських приміщень № 1 площею 37,4 кв. м., № 2 площею 5,3 кв.м., № 3 площею 22,6 кв.м., № 4 площею 68,7 кв.м.. гараж-профілакторій літ. Е, який складається з виробничого приміщення № 3 площею 338,3 кв.м., бокса № 4 площею 4,4 кв.м., електромайстерня №№ 7-8, площею 3,3 кв.м. та 5,3 кв.м., відповідно, майстерня №№ 9,10 площею 10,5 кв.м. та 3,4 кв.м. відповідно: майстерня № 11 площею 5,5 кв.м., тамбур № 12 площею 1,2 кв.м.; офісна кімната № 13 площею 12 кв.м.; офісна кімната № 14 площею 12,9 кв.м.; коридор № 15 площею 5,8 кв.м.; офісне приміщення № 16 площею 12,2 кв.м., коридор № 17 площею 16,0 кв.м., майстерня № 18 площею 31,6 кв.м., майстерня № 19 площею 22,1 кв.м., офісне приміщення № 20 площею 5,8 кв.м.; побутові приміщення №№ 21,22,25 площею 3,9 кв.м., 4,1 кв.м. та 5,5 кв.м. відповідно; коридор № 23 площею 4,9 кв.м.; офісне приміщення № 27 площею 13,6 кв.м.; котельня № 26 площею 4,8 кв.м.; виробниче приміщення № 28 площею 63,3 кв.м.; виробниче приміщення № 29 площею 21,6 кв.м.; складське приміщення № 30 площею 3,6 кв.м.; виробниче приміщення № 31 площею 13,9 кв.м. Площадка мостіння 7 520 кв. м. (пункт 1.2. договору-2).

Відповідно до пункту 2.1. договору-2 об'єкт оренди надається орендарю для організації своєї власної господарської діяльності з урахуванням положень договору, з правом здачі частини майнового комплексу в суборенду.

За приписами пунктів 3.1., 3.2., 3.3, 3.4. договору-1 передбачено, що передача та повернення об'єкта оренди здійснюється двосторонньою комісією, яка складається з повноважних представників сторін. При передачі та поверненні об'єкта оренди сторони складають акти приймання-передачі, які підписуються уповноваженими представниками сторін, вказаними в пункті 3.1. договору. Об'єкт оренди передається орендодавцем орендарю протягом п'яти днів з моменту підписання договору за актом приймання-передачі. Повернення орендарем об'єкта оренди орендодавцю має відбуватися також в день підписання акту приймання-передачі між ними протягом п'яти днів з моменту закінчення терміну договору або ж його дострокового розірвання. Об'єкт оренди вважається переданим/прийнятим в користування чи повернутим з користування в момент підписання сторонами акту приймання-передачі. За відсутності такого акту сторони не мають права посилатися на інші докази часу приймання/передачі об'єкта оренди.

01.08.2014 позивачем в складі комісії трьох осіб складений акт на підтвердження відмови від підписання акту прийому-передачі орендованого майна за договором № 19/14 від 01.08.2014, в якому засвідчили факт відмови уповноваженою особи - ОСОБА_2 від підписання акту приймання-передачі вказаного майна за спірним договором (а.с. 26). При цьому, докази повернення переданого за договором № 05/13 нежитлових приміщень від 01.04.2013 в матеріалах справи також відсутні.

У пунктах 7.1. та 7.3. договору-1 сторони визначили, що договір набирає чинності з дати підписання сторонами акту приймання-передачі та діє протягом 12 місяців. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, в тому числі за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань, що мали місце під час дії договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладені правочини за своїм змістом та правовою природою є договорами оренди, які підпадають під правове регулювання норм § 1 глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказані договори оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме: майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічні положення містяться в статті 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

Враховуючи положення укладених договорів від 01.04.2013 та від 01.08.2014 та приймаючи до уваги підписання сторонами акту прийому-передачі майна від 01.04.2013, а також відсутність акту щодо повернення переданого в оренду майна, суд дійшов висновку стосовно належного виконання орендодавцем обов'язку щодо надання відповідачу в оренду приміщень, які знаходяться за адресою: Дніпропетровська обл. Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Виробнича, 6.

Відповідно до пункту 4.4. договору-1 та договору-2 рахунки на сплату орендної плати надаються орендодавцем представнику орендаря під підпис. Рахунок орендодавця, переданий орендарю за допомогою факсимільного зв'язку, набуває силу оригіналу, врученого орендарю, але неотримання орендарем з будь-яких причин рахунку не є причиною для несплати орендної плати.

При цьому, на підтвердження виконання умов договору-1 та догвору-2 позивачем надсилались відповідачу відповідні рахунки в період з липня 2014 року по червень 2015 року на загальну суму 192 468 грн. 00 коп.:

- рахунок-фактура № СФ- від 17.07.2014 на суму 86 399 грн. 04 коп. (а.с.31);

- рахунок-фактура № СФ- від 11.08.2014 на суму 18 002 грн. 23 коп. (а.с.32);

- рахунок-фактура № СФ- від 12.09.2014 на суму 18 145 грн. 20 коп. (а.с.33);

- рахунок-фактура № СФ- від 13.10.2014 на суму 18 671 грн. 21 коп. (а.с.34);

- рахунок-фактура № СФ-370 від 10.11.2014 на суму 19 119 грн. 31 коп. (а.с.35);

- рахунок-фактура № СФ-405 від 16.12.2014 на суму 19 482 грн. 58 коп. (а.с.36);

- рахунок-фактура № СФ- від 20.01.2015 на суму 20 067 грн. 05 коп. (а.с.37);

- рахунок-фактура № СФ- від 09.02.2015 на суму 20 107 грн. 18 коп. (а.с.38);

- рахунок-фактура № СФ- від 10.03.2015 на суму 21 172 грн. 88 коп. (а.с.39);

- рахунок-фактура № СФ-015 від 16.04.2015 на суму 23 459 грн. 56 коп. (а.с.40);

- рахунок-фактура № СФ-033 від 13.05.2015 на суму 26 743 грн. 90 коп. (а.с.41).

Так, на виконання умов договору позивачем виставлялися відповідачу відповідні рахунки на оплату, вручення яких підтверджується наступними доказами:

- реєстром рахунків-фактур за оплату оренди за договором оренди № 05/13 від 01.04.2013 за липень 2014 року, який виписаний орендодавцем - 17.07.2014, отриманий орендарем - 22.07.2014 (а.с. 42);

- реєстром рахунків-фактур за оплату оренди за договором оренди № 19/14 від 01.08.2014 за період вручення серпень 2014 року по березень 2015 року (а.с. 43):

- за серпень 2014 року: виписаний орендодавцем - 11.08.2014, отриманий орендарем - 20.08.2014;

- за вересень 2014 року: виписаний орендодавцем - 12.09.2014, отриманий орендарем - 30.09.2014;

- за жовтень 2014 року: виписаний орендодавцем - 13.10.2014, отриманий орендарем - 16.10.2014;

- за листопад 2014 року: виписаний орендодавцем - 10.11.2014, отриманий орендарем - 10.11.2014;

- за грудень 2014 року: виписаний орендодавцем - 16.12.2014, отриманий орендарем - 16.12.2014;

- за січень 2015 року: виписаний орендодавцем - 20.01.2015, отриманий орендарем - 20.01.2015;

- за лютий 2015 року: виписаний орендодавцем - 17.02.2015, отриманий орендарем - 17.02.2015;

- за березень 2015 року: виписаний орендодавцем - 10.03.2014, отриманий орендарем - 11.03.2015.

Крім того, на підтвердження користування орендованим майном відповідачем на підставі договору оренди, позивачем неодноразово складалися відповідні акти огляду території орендованої площадки, в яких зафіксовано факт того, що відповідач веде господарську діяльність; територія завантажена великогабаритною технікою, автотранспортом та фактично відповідач використовує орендоване майно. Акти складені в складі комісії із трьох осіб, а саме:

- акт огляду території орендованої площадки за договором оренди № 19/14 від 01.08.2014, який складений та підписаний - 03.04.2014 (а.с. 25);

- акт огляду території орендованої площадки за договором оренди № 19/14 від 01.08.2014, який складений та підписаний - 04.08.2014 (а.с. 27);

- акт огляду території орендованої площадки за договором оренди № 19/14 від 01.08.2014, який складений та підписаний - 03.12.2014 (а.с. 28);

- акт огляду території орендованої площадки за договором оренди № 19/14 від 01.08.2014, який складений та підписаний - 12.03.2015 (а.с. 29);

- акт огляду території орендованої площадки за договором оренди № 19/14 від 01.08.2014, який складений та підписаний - 18.06.2014 (а.с. 30).

При цьому, згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За змістом частини 3 статті 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі вплачувати орендну плату.

Відповідно до частини 1, частини 4 статті 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Так, при укладенні договорів-1,2 у розділі 4 договорів позивачем та відповідачем були визначені умови щодо розміру та порядку сплати орендної плати.

Зокрема, відповідно до пунктів 4.1., 4.5., 4.6. та 4.7 договору-1 та договору-2 розмір орендної плати за один повний місяць оренди об'єкту оренди складає 16 039 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ. Зазначена сума повинна бути сплачена до 20 числа звітного місяця. Орендна плата сплачується орендарем в національній валюті України (гривні) безготівковим шляхом на поточний рахунок орендодавця та коригується з урахуванням індексу інфляції щомісячно. У випадку неможливості використання об'єкта оренди орендарем через перешкоди орендодавця за весь строк такого вимушеного невикористання орендна плата не нараховується, а орендодавець сплачує компенсацію орендарю за вимушений простій. Нарахування орендної плати починається з 1 квітня 2013 року (пункт 4.7. договору-1) та з 1 серпня 2013 року (пункт 4.7. договору-2). При цьому, судом зауважено, що сторонами помилково у вказаному пункті було визначено 2013 рік, оскільки із системного аналізу умов договорів вбачається, що, фактично, сторони мали на увазі 1 серпня 2014 року (оскільки досягли цієї згоди з дати укладання договору - 01.08.2014).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, в установлений договорами-1,2 строк зобовязання по сплаті орендної плати за користування орендованим майном за адресою: Дніпропетровська обл. Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вул. Виробнича, 6 за період з липня 2014 року по червень 2015 року у загальній сумі 192 468 грн. 00 коп. відповідачем не виконано.

З огляду на положення пунктів 4.1. договорів-1,2 строк оплати орендної плати за спірний період у сумі 192 468 грн. 00 коп. є таким, що настав.

Враховуючи викладене, суд вважає факт наявності основного боргу у відповідача перед позивачем в сумі 198 468 грн. 00 коп. належним чином доведеним, документально підтвердженим і відповідачем не спростованим, а відтак, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 198 468 грн. 00 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Отже, доказів перерахування орендної плати за користування спірним майном відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період користування обєктами оренди у сумі 192 468 грн. 00 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

За наведеного, є правомірними та підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у сумі 192 468 грн. 00 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 6.3.2. договору-1 та договору-2 сторони погодили, що у випадку несвоєчасної (затримка у проведенні розрахунку більш ніж три банківські дні) чи неповної сплати орендної плати, несвоєчасного чи неповного відшкодування витрат по сплаті комунальних послуг, що визначено в розділі 4 договору, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за загальний період прострочення з 20.11.2014 по 30.06.2015 у загальному розмірі 56 998 грн. 68 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що наведений в позовній заяві, судом встановлено, що він здійснений з порушеннями, а саме: розрахунок проведено на 3 суми, які не підтверджуються обставинами справи, а не окремо по кожному місяцю, в якому було допущено прострочення.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за липень 2014 року, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 21.07.2014, а отже, в період прострочення з 20.11.2014 по 22.01.2015 (початок періоду визначений позивачем у розрахунку, а кінець визначений судом з урахуванням положень пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України) пеня складає 787 грн. 45 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за серпень 2014 року - 19.08.2014, а отже, в період прострочення з 20.11.2014 по 20.02.2015 (початок періоду визначений позивачем у розрахунку, а кінець визначений судом з урахуванням положень пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України) пеня складає 1 216 грн. 77 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за вересень 2014 року - 19.09.2014, а отже, в період прострочення з 20.11.2014 по 20.03.2015 (початок періоду визначений позивачем у розрахунку, а кінець визначений судом з урахуванням положень пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України) пеня складає 1 853 грн. 49 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за жовтень 2014 року, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 20.10.2014, а отже, в період прострочення з 20.11.2014 по 21.04.2015 (початок періоду визначений позивачем у розрахунку, а кінець визначений судом з урахуванням положень пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України) пеня складає 2 697 грн. 19 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за листопад 2014 року - 19.11.2014, а отже, в період прострочення з 20.11.2014 по 20.05.2015 (початок періоду визначений позивачем у розрахунку, а кінець визначений судом з урахуванням положень пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України) пеня складає 3 461 грн. 79 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за грудень 2014 року - 19.12.2014, а отже, в період прострочення з 20.12.2014 по 20.06.2015 пеня складає 3 910 грн. 00 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за січень 2015 року - 19.01.2015, а отже, в період прострочення з 20.01.2015 по 30.06.2015 пеня складає 3 792 грн. 24 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за лютий 2015 року - 19.02.2015, а отже, в період прострочення з 20.02.2015 по 30.06.2015 пеня складає 3 343 грн. 14 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за березень 2015 року - 19.03.2015, а отже, в період прострочення з 20.03.2015 по 30.06.2015 пеня складає 2 715 грн. 64 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за квітень 2015 року, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 20.04.2015, а отже, в період прострочення з 21.04.2015 по 30.06.2015 пеня складає 1 871 грн. 95 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за травень 2015 року - 19.05.2015, а отже, в період прострочення з 20.05.2015 по 30.06.2015 пеня складає 1 107 грн. 35 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за червень 2015 року - 19.06.2015, а отже, в період прострочення з 20.06.2015 по 30.06.2015 пеня складає 290 грн. 02 коп., а всього 27 047 грн. 03 коп.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 27 047 грн. 03 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за поставлений товар у строк, визначений умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані інфляційні втрати за період з червня 2014 року по травень 2015 року в сумі 8 149 грн. 21 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наведеного розрахунку.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що він не відповідає вищевказаним вимогам та фактичним обставинам справи, а отже, також визнається судом необґрунтованим.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши положення частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за фактичний загальний період прострочення з серпня 2014 року по травень 2015 року, провівши його по кожному місяцю окремо, судом було визначено розмір інфляційних втрат, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних втрат в розмірі 8 149 грн. 21 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 8 149 грн. 21 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в загальний період з 20.07.2015 по 30.06.2015 у сумі 5 457 грн. 65 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, що наведений в позовній заяві, судом встановлено, що він містить такі ж помилки, що і розрахунок пені, а саме: розрахунок здійснено на загальну суму заборгованості - 192 468 грн. 00 коп. за 345 днів, з урахуванням письмових пояснень - з 20.07.2014 по 30.06.2015, а не окремо по кожному місяцю, в якому було допущено прострочення, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, крім того, позивачем не були враховані положення частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, в даному випадку - 21.07.2014, а отже періодом прострочення зі сплати орендної плати за липень 2014 року є період з 22.07.2014, а не з 20.07.2014, як визначив позивач.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за липень 2014 року, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 21.07.2014, а отже, в період прострочення з 22.07.2014 по 30.06.2015 3% річних складають 453 грн. 49 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за серпень 2014 року - 19.08.2014, а отже, в період прострочення з 20.08.2014 по 30.06.2015 3% річних складають 415 грн. 26 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за вересень 2014 року - 19.09.2014, а отже, в період прострочення з 20.09.2014 по 30.06.2015 3% річних складають 374 грн. 39 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за жовтень 2014 року, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 20.10.2014, а отже, в період прострочення з 21.10.2014 по 30.06.2015 3% річних складають 333 грн. 52 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за листопад 2014 року - 19.11.2014, а отже, в період прострочення з 20.11.2014 по 30.06.2015 3% річних складають 293 грн. 98 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за грудень 2014 року - 19.12.2014, а отже, в період прострочення з 20.12.2014 по 30.06.2015 3% річних складають 254 грн. 43 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за січень 2015 року - 19.01.2015, а отже, в період прострочення з 20.01.2015 по 30.06.2015 3% річних складають 213 грн. 56 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за лютий 2015 року - 19.02.2015, а отже, в період прострочення з 20.02.2015 по 30.06.2015 3% річних складають 172 грн. 69 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за березень 2015 року - 19.03.2015, а отже, в період прострочення з 20.03.2015 по 30.06.2015 3% річних складають 135 грн. 78 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за квітень 2015 року, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, - 20.04.2015, а отже, в період прострочення з 21.04.2015 по 30.06.2015 3% річних складають 93 грн. 60 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за травень 2015 року - 19.05.2015, а отже, в період прострочення з 20.05.2015 по 30.06.2015 3% річних складають 55 грн. 37 коп.;

- граничний строк сплати орендної плати в сумі 16 039 грн. 00 коп. за червень 2015 року - 19.06.2015, а отже, в період прострочення з 20.06.2015 по 30.06.2015 3% річних складають 14 грн. 50 коп., а всього 2 810 грн. 57 коп.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 2 810 грн. 57 коп.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "Престиж-Авто" (52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вулиця Виробнича, будинок 6; ідентифікаційний код 37383114) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Трест "Дніпроводбуд" (52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт. Ювілейне, вулиця Виробнича, будинок 3; ідентифікаційний код 01035673) - 192 468 грн. 00 коп. - основного боргу, 27 047 грн. 03 коп. - пені, 8 149 грн. 21 коп. - інфляційних втрат, 2 810 грн. 57 коп. - 3% річних, 4 609 грн. 50 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.08.2015.

Суддя ОСОБА_3