номер провадження справи 32/103/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015 Справа № 908/3851/15

за позовом Приватного акціонерного товариства Дніпропетровський інженерно-технічний центр Контакт, (49006, м. Дніпропетровськ, вул. Кабардинська, 5)

до відповідача Державного підприємства Національна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі відокремленого підрозділу Атоменергомаш, (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, 52)

про стягнення боргу в розмірі 132 934,83 грн.

Суддя Н.А. Колодій

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 1/2 від 12.01.2015 р.

від відповідача: не зявився

До господарського суду Запорізької області звернулось Приватне акціонерне товариства Дніпропетровський інженерно-технічний центр Контакт з позовною заявою до Державного підприємства Національна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі відокремленого підрозділу Атоменергомаш про стягнення 132 934,83 грн., які складаються з 111 766,68 грн. основного боргу, 20332,88 грн. втрат від інфляції та 835,27 грн. 3% річних.

Згідно Протоколу автоматичного розподілу справи між суддями від 25.06.2015 р. справу № 908/3851/15 призначено до розгляду судді Колодій Н.А.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.06.2015 р. порушено провадження у справі № 908/3851/15, справі № 908/3851/15 присвоєний номер провадження 32/103/15, справа призначена до розгляду на 12.08.2015 р., у сторін витребувані документи і матеріали, необхідні для вирішення спору.

Ухвала направлялась на адресу сторін в установленому законом порядку.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та обґрунтовує ст. ст. 526, 655, 692 Цивільного кодексу України та умовами Договору поставки № 20/05/130.

Відповідач заявлені позовні вимоги не спростував, представник відповідача в судове засідання за викликом не зявився, правом надати відзив на позов не скористався.

Згідно п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України. За змістом зазначеної статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Ухвала суду від 30.06.2015 р. про порушення провадження по даній справі, яка направлялася на адресу відповідача, не повернута органом зв'язку, тому з урахуванням обставин справи вважається належним виконанням господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу щодо вчинення судом певних процесуальних дій.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Оскільки всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду, проте не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обовязком сторони, суд дійшов висновку про можливість розгляду позовної заяви по суті в судовому засіданні 12.08.2015 року за відсутності представника відповідача.

Згідно ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З урахуванням викладеного, суд вважає за доцільне розглянути справу по-суті за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті, за відсутністю відповідача.

У засіданні суду 12.08.2015 р., на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

18 вересня 2014 р. між Приватним акціонерним товариством Дніпропетровський інженерно-технічний центр Контакт, (постачальник, позивач) та Державним підприємством Національна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі відокремленого підрозділу Атоменергомаш, (покупець, відповідач) було укладено Договір поставки № 20/05/130 (далі за текстом договір).

За умовами п. 1.1. Договору, позивач зобовязався поставити в передбачені даним договором строки відповідачу продукцію згідно зі специфікацією, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити вказану продукцію.

Згідно зі ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Сторонами договору поставки є постачальник і покупець, які здійснюють підприємницьку діяльність.

Предметом (обєктом) договору поставки є товар, призначений для підприємницької діяльності або інших цілей, не повязаних з особистим та іншим споживанням Зокрема, це продукція, призначена для виробничого споживання (обладнання, матеріали тощо).

Договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як і будь-який інший консенсуальний договір, він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо істотних умов. Цей договір є двостороннім, бо права та відповідні обовязки виникають для обох сторін договору. Оплатний характер цього договору полягає в тому, що одержану від постачальника продукцію покупець оплачує за погодженими цінами.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальна сума договору складає 232057,80 грн., в т.ч. ПДВ 38676,30 грн. Ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін. (п. п 3.1., 3.2. договору).

Відповідно до специфікації ( Додаток № 1 до договору поставки) позивач поставляє продукцію, загальна сума якої з ПДВ становить 232057,80 грн.

Позивач передав відповідачу товар на загальну суму 111766,68 грн., що підтверджується видатковими накладними: № К15-00247 від 21.01.2015 р. (на суму 102 017,50 грн.) та № К14-07526 від 04.12.2014 р. (на суму 9749,18 грн.), товарно- транспортними накладними та довіреностями на отримання матеріальних цінностей № 004 від 21.01.2015 р. та № 586 від 04.12.2015 р., копії містяться в матеріалах справи).

Зазначені видаткові накладні, товарно- транспортні накладні та довіреності узгоджені сторонами та підтверджує факт прийняття відповідачем продукції без жодних зауважень та претензій, про що свідчать підписи сторін на вказаних документах.

Пунктом 4.1. договору сторони узгодили, що оплата поставленої продукції відповідачем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, зазначений в даному договорі, протягом двох місяців після отримання відповідачем партії продукції.

Відповідач свої зобовязання по оплаті продукції не виконав, внаслідок цього у нього виникла заборгованість в сумі 111766,68 грн., що підтверджується матеріалами справи.

У звязку з цим, позивач на адресу відповідача надіслав претензію ( вих. № 347 від 26.05.2015 р.) з вимогою погасити існуючу заборгованість.

Суд вважає, що відповідач необґрунтовано залишив без задоволення вимогу позивача про оплату заборгованості за договором.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України та 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні приписи містять ст.ст. 525, 526 ЦК України.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідач доказів виконання зобовязання і перерахування позивачу заявленої до стягнення суми не надав.

Приймаючи до уваги, що, на момент розгляду справи в суді, відповідач має заборгованість за отриману продукцію в сумі 111766,68 грн., доказів її погашення не надав, вимога позивача про стягнення 111766,68 грн. основного боргу є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи і підлягає задоволенню.

У звязку з простроченням відповідачем грошового зобовязання позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 20332,88 грн. втрат від інфляції та 835,27 грн. 3% річних.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено правильність нарахування 3% річних та втрат від інфляції та встановлено, що розрахунок позивачем виконано вірно, тому вимоги позивача про стягнення 20332,88 грн. втрат від інфляції та 835,27 грн. 3% річних є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства Дніпропетровський інженерно-технічний центр Контакт до Державного підприємства Національна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі відокремленого підрозділу Атоменергомаш про стягнення 132 934,83 грн. задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства Національна енергогенеруюча компанія Енергоатом в особі відокремленого підрозділу Атоменергомаш, (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, 52, ) на користь Приватного акціонерного товариства Дніпропетровський інженерно-технічний центр Контакт, (49006, м. Дніпропетровськ, вул. Кабардинська, 5, ) 111 766 (сто одинадцять тисяч сімсот шістдесят шість) грн. 68 коп. основного боргу, 20332 (двадцять тисяч триста тридцять дві) грн. 88 коп. втрат від інфляції та 835 (вісімсот тридцять пять) грн. 27 коп. 3% річних та судовий збір у розмірі 2658 (дві тисячі шістсот пятдесят вісім) грн. 68 коп. Видати наказ.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст., ст. 84, 85 ГПК України 14 серпня 2015 р.

Суддя Н.А. Колодій

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.