ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2015 р.Справа № 915/818/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.

При секретарі судового засідання: Молодові В.С.

Представники сторін в судове засідання не з'явились. Про час, дату та місце його проведення повідомлені належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Олімпійський»

на рішення господарського суду Миколаївської області від 07.07.2015р.

по справі № 915/818/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Олімпійський»

про стягнення 33 206,00 грн.

Встановила:

У травні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Олімпійський» 33 206,00 грн заборгованості, з яких: з яких: 20 000,00 грн. основний боргу, 1 134,00 грн. - 3% річних, 1 552,00 грн. пеня та 10520,00 грн. збитків від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням з боку відповідача умов договору поставки №06 від 20.01.2014р. укладеного між сторонами.

У липні 2015 року відповідачем до суду першої інстанції подана заява про застосування строків позовної давності.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 07.07.2015р. (суддя Мавродієва М.В.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Олімпійський» на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 20 000,00 грн. основного боргу, 889,60 грн. пені, 10 520,36 грн. збитків від інфляції, 743,01 грн. - 3% річних та 1805,07 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення в частині задоволення вимог щодо стягнення основного боргу місцевий господарський суд послався на норми статей 526, 530, 655 Цивільного Кодексу України та статті 193 Господарського Кодексу України і дійшов до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості є правомірними.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені та 3 % річних посилаючись на власний розрахунок штрафних санкцій.

При цьому, місцевий господарський суд задовольнивши частково вимогу щодо стягнення пені дійшов висновку про те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення пені в розмірі 718,90 грн. за період з 14.02.2014р. по 12.05.2014р. Нарахування 3 % річних суд першої інстанції здійснив з 14.02.2014р. по 12.05.2015р.

Перерахувавши інфляційні втрати господарський суд встановив їх розмір у сумі 16 510,14 грн., однак врахувавши принцип диспозитивності, не вийшов за межі позовних вимог та задовольнив суму яку просив позивач стягнути з відповідача.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Сільськогосподарський виробничий кооператив «Олімпійський» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати повністю та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач послався на те, що суд першої інстанції не з'ясував дату виконання відповідачем зобов'язання з повернення грошових коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, не скористались наданим їм ст. 22 ГПК України правом та повноважних представників не направили.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

27 серпня 2015 року до канцелярії суду від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі.

Апеляційною інстанцією також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов'язковою.

Відповідно до приписів п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду від 15.03.2010р. № 01-08/140 „Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Задовольнивши зазначене клопотання, судова колегія дійшла висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 101 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 20.01.2014 між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Олімпійський» було укладено договір поставки товару №06 (надалі - Договір №06) (а.с.8), згідно якого продавець (позивач) зобов'язався передати у власність товар (розкидач мінеральних добрив РМД-3000 «Урожай»-1шт.) за ціною 62 000,00 грн., а покупець (відповідач) зобов'язався прийняти та оплатити товар (п.1, 2 Договору №06).

Відповідно до пункту 3 Договору № 06 покупець сплачує частку вартості придбаного товару у сумі 20 000,0 грн. на протязі 3 банківських днів з дня відвантаження, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позивача, а решту коштів 42 000,00 грн. до 14.02.2014р.

Згідно із пунктом 6 Договору, право власності на придбаний товар від позивача до відповідача переходить у момент підписання акту прийому-передачі та накладної на даний товар.

Договором встановлено, що він набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

На виконання умов позивач здійснив поставку товару відповідачу на суму 62 000,0 грн., що підтверджується видатковою накладною №7-00000006 від 20.01.2014р. (а.с.9). Термін оплати за вказаною накладною становить до 14.02.2014.

Видаткова накладна підписана уповноваженими представниками сторін без зауважень та заперечень.

Викладене свідчить, що позивач, передавши відповідачеві товар на підставі вказаної накладної, належним чином виконав свої зобов'язання за договором.

В порушення умов договору, відповідач здійснив лише часткову оплату вказаного товару сплативши за нього позивачеві 42 000,00 грн. наступними платежами:

- 20.01.2014р. в сумі 18 600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №52 (а.с.28);

- 23.09.2014р. в сумі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3 (а.с.27);

- 11.11.2014р. в сумі 13 400,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №203 (а.с.26).

Крім того, листом від 21.01.2015р. відповідач гарантував відповідачу оплату заборгованості строк до 10.03.2015 (а.с.12).

Однак, відповідач оплату заборгованості не здійснив, внаслідок чого позивач звернувся до суду.

Статтею 509 Цивільного кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу ч.1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За вимогами ст. 712 ЦК України, які кореспондуються з вимогами ст. 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Оскільки до договору поставки застосовуються загальні положення як до договору купівлі-продажу, то згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Згідно ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Зі змісту ст. 663 ЦК України вбачається, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме поставив відповідачу товар на обумовлених та зазначених в договорі умовах, що підтверджується видатковою накладною, яка підписана обома сторонами, а відповідач виконав свої зобов'язання лише частково.

На підставі ст.ст. 629, 525, 526 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Доказів сплати за отриманий товар відповідач до суду не надав, таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо існування заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 20 000,00 грн., що підлягає стягненню.

Пунктом 7 Договору сторони визначили, що відповідач сплачує пеню у розмірі 0,5% від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем нарахована пеня за період з 14.02.2014р. по 13.08.2014р. у сумі 889,60 грн. (а.с.25).

Врахувавши заяву відповідача про застосування строків позовної давності суд першої інстанції відмовив позивачу у стягненні пені за період з 14.02.2014р. по 12.05.2014р. у зв'язку з пропуском строку для звернення до суду з цією вимогою.

Згідно зі статтями 251, 253 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Статтями 256, 257 цього Кодексу встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи положення норм чинного законодавства України та умови договору, колегія суддів перевірила правильність розрахунку пені за період з 13.05.2014р. по 13.08.2014р. за допомогою методики визначеної у програмно-технічному комплексі „Законодавство" та дійшла до висновку, що судом першої інстанції вірно зроблений розрахунок пені, який складає 1 060,27 грн.

За приписами пункту 2 частини 2 статті 83 ГПК України, господарський суд має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Тобто, вихід за межі позовних вимог означає збільшення кількісного показника розміру заявлених позивачем вимог.

Оскільки вищезазначене клопотання про збільшення позовних вимог в матеріалах справи відсутнє, місцевий суд правомірно задовольнив позовну вимогу про стягнення пені у сумі 889,60 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3 % річних здійснений місцевим господарським судом за період з 14.02.2014р. по 12.05.2015р., судова колегія дійшла висновку щодо правильності нарахування суми.

Отже, вимога позивача щодо стягнення з відповідача 3 % річних є правомірною, однак підлягає частковому задоволенню у зв'язку з методологічною помилкою в її нарахуванні.

Також, апеляційний господарський суд погоджується з судом першої інстанції, що інфляційні витрати за період з лютого 2014 року по квітень 2015 року складають 16 510,14 грн.

Оскільки у позові, позивач просив стягнути з відповідача збитки від інфляції у сумі 10 520,0 грн., місцевий господарський суд правомірно задовольнив зазначену суму не виходячи за межі позовних вимог.

Апелянтом не наведено суду будь-яких доводів та не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які б по суті спростовували висновки суду першої інстанції та доводили б помилковість оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги відносно порушень судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права не приймаються до уваги, оскільки скаржник не зазначив, у чому саме полягає порушення судом норм процесуального права і яким чином зазначене вплинуло на правильність рішення у справі.

Твердження апелянта відносно того, суд першої інстанції не з'ясував дату виконання відповідачем зобов'язання з повернення грошових коштів не приймається судовою колегією до уваги, оскільки спростовується матеріалами справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд всебічно та повно дослідив всі обставини справи, дав належну оцінку наявним у ній доказам і правильно застосувавши норми матеріального права обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача в повному обсягу і правові підстави для скасування або зміни цього рішення відсутні.

У зв'язку з таким апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.99, 101, 103 п.1, 105 ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Олімпійський» - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 07.07.2015р. по справі № 915/818/15 - залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 01.09.2015р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Г.П. Разюк

Суддя М.С. Петров