КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р. Справа№ 910/3115/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Пашкіної С.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі : Богатчук К.І.

за участю представників :

позивача - Олішевський А.Л.

відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Науково-виробничої фірми у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Бріг" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Юрчук Єгора Володимировича

до Науково-виробничої фірми у формі Товариства з обмеженою

відповідальністю "Бріг"

про стягнення 133180,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 по справі №910/3115/15-г позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Науково-виробничої фірми у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Бріг" на користь Фізичної особи-підприємця Юрчук Єгора Володимировича заборгованість за комунальні послуги в розмірі 3715 грн. 35 коп., за електроенергію в розмірі 135 грн. 35 коп., за телекомунікаційні послуги в розмірі 1229 грн. 87 коп. та судовий збір в розмірі 133 грн. 94 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким припинити провадження у справі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Науково-виробничої фірми у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Бріг" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Сітайло Л.Г. судді: Баранець О.М., Пашкіна С.А.

Розпорядженням заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2015, в зв'язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., у відпустці, керуючись ст.ст. 4-6, 69 Господарського процесуального кодексу України, п.2.3.25. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 02.04.2015 №25, рішенням зборів суддів Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015, сформовано для розгляду апеляційної скарги по справі №910/3115/15-г колегію суддів у складі: головуючий суддя: Сітайло Л.Г., судді: Баранця О.М. Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2015, у складі колегії суддів: головуючий суддя: Сітайло Л.Г. судді: Баранець О.М., Руденко М.А., прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження, з призначенням розгляду справи 11.08.2015.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015, в зв'язку з перебуванням суддів Баранця О.М. та Руденко М.А. у відпустці, керуючись ст.ст. 4-6, 69 Господарського процесуального кодексу України, п.2.3.25. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 02.04.2015 №25, рішенням зборів суддів Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015, сформовано для розгляду апеляційних скарг по справі № 910/3115/15-г колегію суддів у складі: головуючий суддя: Сітайло Л.Г., судді: Пашкіна С.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 колегією суддів в зазначеному складі апеляційну скаргу прийнято до свого провадження.

11 серпня 2015 року, представником позивача подано пояснення на апеляційну скаргу, які долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2015 відкладено розгляд справи до 25.08.2015.

В судове засідання 25.08.2015 з'явився представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 року N18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представник відповідача повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представника відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

31 січня 2013 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір оренди нерухомого майна, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 48, кв. 10, загальною площею 68, 92 кв. м. (далі - Договір).

Згідно з п. 3.1. Договору, за домовленістю сторін щомісячна плата за користування Об'єктом нерухомості (орендна плата) вноситься в грошовій формі в розмірі 6 000, 00 грн. за кожен місяць користування Об'єктом нерухомості.

Відповідно до п. п. 3.1.4., 3.1.5., 3.1.7. Договору, оплата комунальних послуг, інших послуг (інтернет, охоронна сигналізація, водопостачання), що відноситься до Об'єкту нерухомості, а також оплата рахунків за телефонні переговори, здійснюється Відповідачем.

Пунктом 4.1. Договору встановлено термін дії цього Договору з 31.01.2013 по 31.01.2014.

Моментом закінчення фактичного використання Об'єкту нерухомості за даною угодою є підписання сторонами Акту здачі житлового приміщення (п. 4.1.2. Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору, позивач передав відповідачу приміщення розташоване за адресою: м. Київ, вул. Тургенєвська, 48, кв. 10, загальною площею 68, 92 кв. м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що строк дії договору закінчився 31.01.2014, а відтак відповідач повинен звільнити та передати Об'єкт нерухомості позивачу не пізніше 02.02.2014. Однак, станом на час розгляду судом даної справи, Об'єкт нерухомості відповідачем не звільнено та не передано позивачу в порядку, встановленому Договором.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За нормами ст. 763 Цивільного кодексу України Договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України, Договір оренди припиняється у разі:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- викупу (приватизації) об'єкта оренди;

- ліквідації суб'єкта господарювання - орендаря;

- загибелі (знищення)об'єкта оренди.

Відповідно до вимог п. 2.2.8. Договору, сторони передбачили, що орендар (Відповідач), відповідно до умов цього Договору, зобов'язується звільнити та здати Позивачу Об'єкт нерухомості в належному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу протягом двох днів з моменту закінчення терміну дії (розірвання) цього Договору, згідно з Актом здачі житлового приміщення.

Згідно з п. 2.1.10. Договору Позивач має право вимагати від Відповідача оплати неустойки у розмірі подвійної місячної орендної плати за весь час прострочення у випадку, якщо Відповідач після закінчення терміну дії Договору не передав Позивачу Об'єкт нерухомості згідно з Актом здачі житлового приміщення.

В той же час, згідно з ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України, в разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що позивач заперечив щодо продовження користування відповідачем об'єктом нерухомості. Натомість, як вірно встановлено місцевим господарським судом, відповідач сплачував орендну плату за користування об'єктом нерухомості за січень та лютий 2014. Доказів повернення коштів сплачених за орендну плату матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що Договір оренди нерухомого майна від 31.01.2013, укладений між Позивачем та Відповідачем вважається автоматично поновленим на строк, який був раніше встановлений Договором. Таким чином, позовні вимоги, в частині стягнення неустойки задоволенню не підлягають.

Також, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог, в частині стягнення сплати комунальних та інших послуг, відповідно до п. п. 3.1.4., 3.1.5., 3.1.7. Договору, оскільки, як зазначалося вище Договір автоматично поновив свою дію,

Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам. Вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Наслідки порушень зобов'язань за договором є правовою підставою, згідно зі ст.623 Цивільного кодексу України, для стягнення збитків.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що позивачем не доведено наявності збитків, в розумінні статей 22 Цивільного кодексу України та 224 Господарського кодексу України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог, в частині стягнення збитків.

Щодо посилання апелянта не те, що даний спір не підлягає вирішенню в господарським судом, колегією суддів визнано безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі ст. 12 Господарського процесуального кодексу України Господарським судам підвідомчі, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

Відповідно до 1 ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст. 1 цього Кодексу.

Так, в спірних правовідносинах, позивач виступає як суб'єкт підприємницької діяльності (фізична особа-підприємець), а укладений між сторонами Договір є господарським договором, на підставі якого між сторонами виникають правовідносини, що мають господарський характер.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, Науково-виробничої фірми у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Бріг" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Науково-виробничої фірми у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Бріг" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 по справі №910/3115/15-г - без змін.

Матеріали справи №910/3115/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.А. Пашкіна

Є.Ю. Пономаренко

Повний текст постанови виготовлено та підписано 27.08.15