КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р. Справа№ 914/3941/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Рудченка С.Г.

Рябухи В.І.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача - Гуцул А.Д. (довіреність №10/00-58 від 16.06.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «Дизайн Полідрук»

на рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015 р.

у справі №914/3941/14 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Приватного підприємства «Дизайн Полідрук»

до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»

про визнання недійсним кредитного договору

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Дизайн Полідрук» звернулось до господарського суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсним кредитного договору №1-0023/13/22-KL від 08.11.2013 р. укладеного між ПАТ «Банк Форум» та ПП «Дизайн Полідрук».

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.05.2015 р. у позові Приватного підприємства «Дизайн Полідрук» до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду повністю та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги та визнати кредитний договір №1-0023/13/22-KL від 08.11.2013 р. укладений між ПАТ «Банк Форум» та ПП «Дизайн Полідрук» на суму 3500000 грн. недійсним в силу ст. 230 ЦК УКраїни.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення було порушено норми матеріального та процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання 25.08.2015 р. не з'явився про причини неявки суд не повідомив.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами від 02.07.2015 р., 13.07.2015 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представника позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

08.11.2013 р. між Приватним підприємством «Дизайн Полідрук» (позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» (кредитор) укладено кредитний договір №1-0023/13/22- KL.

Відповідно до п.1.1 договору кредитор, на умовах, визначених цим договором, відкриває відновлювальну кредитну лінію, в рамках якої надає позичальнику кредитні кошти окремими частинами - «Вибірки» на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах визначеної п. 1.2 договору граничної суми коштів (кредитний ліміт), а позичальник зобов'язувався вчасно погашати кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі, в строки (терміни) та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.1.2 договору, протягом всього періоду дії цього договору максимальна заборгованість позичальника не може перевищувати кредитний ліміт в сумі 4000000,00 грн.

Кредит надається з метою (на цілі): поповнення оборотних коштів позичальника (п.1.3 договору).

Відповідно до п. 1.4 договору кінцевий термін, до настання якого (включно) здійснюється надання кредиту та має бути повністю погашена заборгованість за кредитом, встановлюється 07.11.2014 р.

За користування кредитом позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою, яка встановлюється на весь період дії договору в розмірі 19,7% річних (п. 3.2 кредитного договору).

Згідно п.10.8 кредитного договору він набирає чинності з моменту його укладення та діє до повного остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

12.11.2013 р. між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до якого сторони доповнили п. 5.2.10 кредитного договору підпунктом 5.2.10.3: «підтримувати співвідношення ЕВІТ до показника відсоткові витрати на рівні не нижчому ніж 1,2, де: ЕВІТ - чистий дохід, відсоткові витрати - дані розшифровки рядку 2250 звіту про фінансові результати».

Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, Приватне підприємство «Дизайн Полідрук» вказує, що умови кредитного договору суперечать вимогам ст. 203 ЦК україни, оскільки останній укладений під впливом тяжких обставин, в яких перебував позивач, на вкрай невигідних для позичальника умовах, а також не спрямований на реальне виконання його істотних умов, а саме надання в користування коштів за кредитним договором у термін, відмінний від того, який визначено кредитним договором.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р., вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

На виконання вимог чинного законодавства України та умов кредитного договору банк протягом всього строку дії кредитного договору надавав ПП «Дизайн Полідрук» кредитні кошти згідно з його заявками (вибірками), які наявні в матеріалах справи, а саме: № 1 від 13.11.2013 р., № 2 від 14.11.2013 р., № 3 від 18.11.2013 р., №4 від 19.11.2013 р., №5 від 28.11.2013 р., що підтверджується наявними меморіальними ордерами №235112 від 13.11.2013 р., №271825 від 14.11.2013 р., №340234 від 18.11.2013 р., №380319 від 20.11.2013 р. та №597261 від 28.11.2013 р.

Як вбачається з матеріалів справи, а також підтверджено представником відповідача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного надання відповідачем банківських послуг відсутні.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст кредитного договору, який оскаржується позивачем, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що договір містить всі необхідні істотні умови, передбачені законом: мета, сума і строк кредиту; умови, порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права та відповідальність сторін, що узгоджується з вимогами ст.ст. 638, 1054, 1046 ЦК України, ст. 47 Закону «Про банки і банківську діяльність».

Зазначений кредитний договір був укладений сторонами, скріплений підписами уповноважених осіб і печатками підприємств, та, як вже встановлено судом, мав своїм наслідком реальне виконання.

Отже, сторони на час укладення кредитного договору досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та вказаний договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Позивач у позовній заяві зазначає, що на момент укладення оспорюваного кредитного договору його фінансовий стан був тяжкий. В обгрунтування чого зазначає, що підприємство протягом 2011-2013 років постійно здійснювало свою діяльність із залученням додаткових кредитів. На момент отримання кредиту було неліквідне та не в повній мірі могло покривати свої витрати та забезпечквати виробничий процес, а тому потребувало вкладення додаткових коштів у розвиток бізнесу, та забезпечення його безперебійного функцірнування, утримуючи робочі місця, забезпечуючи сплату податків та неоподаткованих платежів до бюджету.

Також, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на момент укладення спірного кредитного договору банк належав до категорії неплатоспроможних банків, який уклавши кредитні договори на значні суми, тим самим сприяв додатковому завищенню своїх зобов'язальних активів, що в результаті вплинуло на пришвидшення застосування тимчасової адміністрації.

Судом встановлено згідно матеріалів справи, що Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 14.03.2014 р. прийнято рішення № 14 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Банк Форум». Вказане рішення було прийнято на підставі постанови Правління Національного банку України від 13.03.2014 р. № 135 «Про віднесення ПАТ «Банк Форум» до категорії неплатоспроможних». У подальшому постановою Правління Національного банку України від 13.06.2014 р. № 355 було відкликано ліцензію ПАТ «Банк Форум» та прийнято рішення про його ліквідацію. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.06.2014 р. № 49 розпочато ліквідацію ПАТ «Банк Форум».

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2014 року, прийнятого у справі № 757/16901/14-ц, згідно якого було встановлено наявність висновків внутрішнього аудиту щодо перевірки процесів адміністрування (супроводження) кредитів, звітні документи про фінансові показники діяльності банку, які досліджувались під час розгляду справи, відтак, за твердженнями позивача, на момент укладення оспорюваного кредитного договору відповідач передбачав можливість настання наслідків своєї неплатоспроможності та майбутньої ліквідації, а отже, передбачав обмеження в силу діючого банківського законодавства можливостей позичальника в погашенні кредиту за рахунок заставного майна, передбачав обов'язкове поступлення лише готівкових коштів в силу Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та обов'язків Кредитора за цим договором. Проте, як стверджує позивач, відповідач приховав від позивача дану обставину, чим порушив вимоги ст. 230 Цивільного кодексу України, внаслідок чого позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно приписів ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Абзацом 5 підпункту 3.10 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р., ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Також, за твердженням позивача, спірний кредитний договір був укладений як договір перекредитування кредитного договору позичальника, укладеного з ПАТ «Златобанк» 22.02.2013 р., з терміном дії до 21.02.2014 р. Останній, в свою чергу, також був договором перекредитування ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Фольксбанк».

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЦК України, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Позивачем не надано доказів того, що на момент укладення спірного договору позичальник перебував у скрутному фінансовому становищі, яке б виражалось у відсутності коштів для нормального ведення господарської діяльності, чи для нього існувала загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти такий правочин.

Судом встановлено, що за весь час дії спірного договору питання про банкрутство ПП «Дизайн Полідрук» не порушувалось ні самим підприємством, ні його кредиторами, а також, позивач не перебуває в стадії припинення.

У відповідності до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими та бажаними для однієї зі сторін.

За змістом статей 229 - 233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом про визнання кредитного договору № 1-0023/13/22-KL від 08.11.2013 р. недійсним на підставі статей 229, 230 ЦК України, позивач посилався на те, що представник відповідача - заступник директора Відділення № 2400 «Львівська дирекція з корпоративного бізнесу ПАТ «Банк Форум» на момент укладення оспорюваного договору був достовірно обізнаний про неможливість кредитора дотриматись істотних умов Кредитного договору, проте жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту позивачем суду не надано. Також не надано позивачем жодних доказів на підтвердження фактів навмисного приховування відповідачем обставин, які мали істотне значення під час укладення кредитного договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Також, п.10.1 кредитного договору сторони передбачили, що укладенням цього договору сторони фіксують досягнення згоди з усіх його істотних умов і підтверджують відсутність жодних претензій одна до одної з цього приводу. Цей договір відображає повне розуміння сторонами предмета цього договору та інших його умов.

Судом не приймаються до уваги доводи позивача про наявність обману, які ґрунтуються насамперед на його твердженнях, що якби відповідач повідомив позивача при укладенні кредитного договору про введення тимчасової адміністрації в банку, позивачем договір рефінансування з ПАТ «Банк Форум» укладений би не був.

В той же час, суд звертає увагу, що позивач при укладенні оспорюваного кредитного договору діяв за своїм вільним волевиявленням. При цьому, доцільність укладення правочинів не може оцінюватися судом.

Оскільки, позивач не надав доказів того, що при укладанні кредитного договору він помилявся (був ведений в оману) щодо природи правочину, прав та обов'язків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем ні самого факту введення його в оману відповідачем при укладанні кредитного договору № 1-0023/13/22-KL від 08.11.2013 р., ні наявності умислу в діях відповідача. А також, що за відсутності тяжкої обставини кредитний договір ним би не укладався взагалі або укладався на не таких умовах, так само як і не доведено того факту, що банк скористався впливом якихось тяжких обставин на позивача, а тому уклав спірний кредитний договір.

Згідно п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», в силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

В свою чергу, вищенаведене свідчить про недоведеність обставин, передбачених ст.ст. 229, 230 та ст. 233 ЦК України, тобто позивачем належними засобами доказування не доведено наявність підстав недійсності оспорюваного кредитного договору, зокрема, не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження того, що спірний договір суперечить вимогам приписів Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору №1-0023/13/22-KL від 08.11.2013 р., укладеного між сторонами, з підстав, викладених в позові, тому вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Дизайн Полідрук» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 12.05.2015 р. у справі №914/3941/14 залишити без змін.

Справу №910/3941/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Г. Рудченко

В.І. Рябуха