РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015Справа № 910/16675/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву приватного акціонерного товариства «АГРО-СОЮЗ» до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» про внесення змін до кредитного договору, за участю представників сторін:
від позивача Жаботинська КА. (довіреність від 09.03.2015 б/н);
від відповідача Ковальов В.М. (довіреність від 28.01.2015 № 36),

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року до Господарського суду міста Києва звернулося приватне акціонерне товариство «АГРО-СОЮЗ» (далі позивач / ПАТ «АГРО-СОЮЗ» / позичальник) з позовом до публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» (далі відповідач / ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» / банк), яким заявлені вимоги про внесення змін до кредитного договору від 23.04.2013 № 4/13/к шляхом виключення пунктів 3.11 та 3.12, які надають право банку списувати на його користь з поточних рахунків позичальника кошти у разі невиконання останнім зобов`язань, а також про викладення п. 1.3.2 у такій редакції: «п: « 1.3.2. Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі у термін до 22 лютого 2016 року».
Позов мотивований тим, що пункти 3.11 та 3.12 кредитного договору від 23.04.2013 № 4/13/к обмежують право позивача на вільне розпорядження своїми коштами. Також позивач, посилаючись на приписи статей 1074 та 1066 Цивільного кодексу України, стверджує, що вказані норми права прямо забороняють банкам визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта.
Обґрунтовуючи вимогу про відстрочення терміну повернення кредиту, позивач зазначає, що ним було надано Збройним Силам України самоскид КАМАЗ 6511 у зв`язку з проведенням Антитерористичної операції на сході України, і дана обставина стала наслідком неможливості здійснення позивачем господарської діяльності у тих обсягах, які були ним заплановані в момент укладення кредитного договору, та зменшення прибутку.
Відповідач, скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, подав до суду відзив, яким позовні вимоги відхилив повністю з тих підстав, що спірні пункти кредитного договору не носять односторонній характер, позивач, підписуючи кредитний договір, власноруч надав доручення банку здійснювати договірне списання коштів зі своїх рахунків (п. 3.11) та погодив механізм договірного списання заборгованості за кредитом (п. 3.12). ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» не обмежує прав клієнта, використовує своє право на договірне списання, яке передбачено як кредитним договором, так і законом, що повністю відповідає вимогам статей 1066,1071 ЦК України.
Щодо внесення змін до п. 1.3.2 кредитного договору відповідач зазначив, що передача автомобіля не зупиняє господарську діяльність позивача, а також останній не довів, що проведення Антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях впливає на господарську діяльність ПАТ «АГРО-СОЮЗ», у той час, коли виробничі потужності позивача знаходяться в Дніпропетровській області. Крім того, відповідач стверджує, що пролонгація строку користування кредитом буде підставою для припинення договору поруки, укладеного із фізичною особою, оскільки збільшиться відповідальність останньої.
Крім того, відповідач щодо скрутного фінансового становища позивача зазначив, що останній не надав жодного доказу перерахування грошових коштів в якості гуманітарної допомоги. При цьому, благодійна діяльність в Україні є добровільною, позивач мав і має повну свободу волі при прийнятті рішення про надання допомоги.
В судовому засіданні 12 серпня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважних представників сторін, судом встановлено таке.
Між ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та ПАТ «АГРО-СОЮЗ» укладено кредитний договір від 23.04.2013 № 4/13/к про надання кредиту у формі відновлювальної кредитної лінії, а також договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 05.11.2013 № 1 та від 31.03.2014 № 2 (далі кредитний договір), у відповідності до предмета якого банк відкриває позичальникові відновлювальну кредитну лінію (далі кредит) з загальним лімітом в сумі 21500000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у межах строку кредитування з 23.04.2013 по 30.03.2014 у розмірі 16,5 % річних, а в межах строку кредитування з 31.03.2014 по 22.02.2015 у розмірі 22 % річних (п. 1.1 кредитного договору).
Згідно з підпунктом 1.3.1 кредитного договору кредитна лінія відкривається з 23 квітня 2013 року по 22 лютого 2015 року. Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний провернути кредит у повному обсязі у термін до 22 лютого 2015 року (підпункт 1.3.2 кредитного договору).
Як вбачається з пункту 3.11 кредитного договору, з підписанням цього договору позичальник надає банку доручення здійснювати договірне списання коштів з поточних рахунків позичальника в національній та іноземній валютах, банківських металах, а саме: у разі невиконання позичальником зобов`язань списувати на користь банку з поточних рахунків позичальника у ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» та будь-яких інших поточних рахунків у національній та іноземній валютах, банківських металах, що будуть відкриті позичальником в ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», будь-яку заборгованість позичальника перед банком, що виникла відповідно до умов цього договору, у тому числі комісій, процентів, суму заборгованості по кредиту, суми пені, штрафів, всіх видатків понесених банком під час виконання умов договору та/або інших договорів про надання банківських послуг, згідно з їх умовами.
Відповідно до п. 3.12 кредитного договору, у разі відсутності або недостатності коштів на поточному рахунку позичальника у національній валюті, позичальник доручає банку від імені та за рахунок позичальника здійснити списання коштів з поточних рахунків позичальника в іноземних валютах, відкритих у ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», або з інших рахунків позичальника у сумі еквівалентній сумі заборгованості позичальника за цим договором, по комерційному (поточному) курсу на день проведення операції та сумі комісії за здійснення операції продажу іноземної валюти, здійснити продаж списаної іноземної валюти на Міжбанківському валютному ринку України та/або міжнародних валютних ринках за поточним (комерційним) курсом на день здійснення продажу з коштів, отриманих від продажу іноземної валюти, утримати комісію за тарифами банку, передбаченими договором банківського(их) рахунку(ів) № 1074 в іноземній валюті(ах) від 06.09.2011, або іншими договорами банківських рахунків, укладеними позивальником з банком; здійснити операції продажу та отриманий гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти в національній валюті України за мінусом суми комісії перерахувати на поточний рахунок позичальника у національній валюті, відкритий у ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК».
Позичальник доручає банку за здійснення операції з продажу валюти списати кошти в еквіваленті суми комісії банку за здійснення відповідної операції з поточних рахунків позичальника в банку, відкритого, відповідно до договору банківського рахунку від 06.09.2011 № 1074, укладеного з банком.
Так, спір між сторонами справи виник у зв`язку із такими обставинами.
Позивач, посилаючись на приписи ч. 3 ст. 1066 та ст. 1074 ЦК України, стверджує, що умови, передбачені пунктами 3.11 та 3.12 кредитного договору, обмежують право позивача на вільне розпорядження своїми коштами, у той час, коли наведені норми матеріального права забороняють банкам визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта. Таким чином, позивачем заявлена вимога про внесення змін до кредитного договору шляхом укладення додаткової угоди про виключення пунктів 3.11 та 3.12 кредитного договору.
Крім того, позивачем заявлена вимога про внесення змін до кредитного договору шляхом викладення підпункту 1.3.2 кредитного договору у такій редакції: « 1.3.2. Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі у термін по 22 лютого 2016 року».
Дану вимогу позивач мотивує таким.
У зв`язку з проведенням Антитерористичної операції на сході України позичальник надав до Збройних Сил України самоскид КАМАЗ 6511 із державним номерним знаком НОМЕР_1 , 2000 року випуску у придатному технічному стані, а також позивач періодично перераховував грошові кошти в якості гуманітарної допомоги. У підтвердження наведених обставин позивач надав суду засвідчені копії списку машин та водіїв, відібраних для військової частини, довідки про прийом машини до Збройних Сил України від 10.08.2014 та платіжного доручення від 21.11.2014 № 4121. Враховуючи наведені обставини позивач стверджує, що не міг передбачити виникнення військових дій на території України під час укладення кредитного договору, а також не міг передбачити, що машини, які належать позивачеві на праві власності та використовуються позивачем для здійснення господарської діяльності, можуть бути вилучені для потреб Збройних сил України. Тобто позивач, в момент укладення кредитного договору, виходив із того, що така зміна обставин не настане. Крім того, позивач стверджує, що мобілізація техніки призвела до неможливості здійснення позивачем господарської діяльності в обсягах, які були ним заплановані в момент укладення кредитного договору, і, як наслідок, суттєво зменшився прибуток. Зміна обставин зумовлена причинами, які позивач не міг і не може усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися. Виконання кредитного договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б позивача того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору. Отже, позивач вважає, що до підпункту 1.3.2 кредитного договору слід внести зміни, оскільки із суті кредитного договору не випливає, що ризик зміни обставин несе позивач.
Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.
Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).
Укладений між сторонами договір є кредитним договором із елементом договору доручення.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя (ч. 1 ст. 1000 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Аналогічні положення закріплені у ч. 4 ст. 179 ГК України.
Так, розглядаючи спір щодо виключення з кредитного договору пунктів 3.11 та 3.12 суд виходить з такого.
У відповідності до ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Як встановлено вище, сторонами спору укладено кредитний договір, за умовами якого (пункти 3.11 та 3.12) позивач доручив відповідачеві здійснювати договірне списання грошових коштів з поточних рахунків позичальника, у разі порушення останнім грошових зобов`язань за кредитним договором.
Позивач, в обґрунтування своїх вимог, посилається на приписи ч. 3 ст. 1066 ЦК України та ст. 1074 ЦК України, якими встановлено таке.
Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (ч. 3 ст. 1066 ЦК України).
Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом (ст. 1074 ЦК України).
Виходячи з аналізу наведених норм права, суд робить висновок, що банк на власний розсуд, крім як за рішенням суду та випадків, встановлених законом, не має права будь-яким чином втручатися у користування клієнтом його грошовими коштами.
При цьому, ч. 2 ст. 1071 ЦК України унормовано, що грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», відповідно до якої платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.
Поняття договірного списання визначено у пункті 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», а саме, це списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.
Пунктом 26.4 ст. 26 названого Закону передбачено, що у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.
Як вбачається з пункту 6.1. Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 (далі Інструкція), банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг.
Отже, виходячи з наведених вище норм чинного законодавства України, сторони мають право передбачити, у тому числі й у кредитному договорі договірне списання грошових коштів зі своїх рахунків на користь банку, який є кредитором позичальника за кредитним договором.
Як встановлено вище, таке застереження сторонами передбачено у спірних пунктах 3.11 та 3.12 кредитного договору. Відтак, списання банком грошових коштів, які перебувають на поточних рахунках відповідача, здійснюється відповідачем не на власний розсуд, а на підставі волевиявлення позивача у вигляді доручення, яке відобразилося у спірних пунктах 3.11 та 3.12 кредитного договору.
Таким чином, підсумовуючи вищевикладені обставини справи і норми права, суд дійшов до таких висновків: по-перше, банк здійснює списання грошових коштів з рахунків позивача не на власний розсуд, таке право надано позивачем відповідачеві пунктами 3.11 та 3.12 кредитного договору; доказів вчинення спірного правочину під будь-яким впливом, який згідно із чинним законодавством тягне за собою визнання договору недійсним, сторонами спору суду не надано; по-друге, за спірними умовами договору банк має право на списання коштів позивача лише за умови порушення останнім грошових зобов`язань за кредитним договором, тобто дії банку з безакцептного списання коштів позивача перебувають у прямій залежності від виконання позивачем його зобов`язань за кредитним договором, позивач має можливість своїм належним виконанням кредитного договору уникнути безакцептного списання банком коштів; по-третє, умови кредитного договору, які закріплені у пунктах 3.11 та 3.12, не порушують норм чинного законодавства України.
Отже позовна вимога про внесення змін до кредитного договору від 23.04.2013 № 4/13/к шляхом виключення пунктів 3.11 та 3.12 та зобов`язання відповідача підписати відповідний договір задоволенню не підлягає.
Так, розглядаючи спір про внесення змін до підпунктів 1.3.2 кредитного договору у такій редакції: « 1.3.2. Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі у термін по 22 лютого 2016 року», суд виходить з такого.
У відповідності до ч. 1 ст. 651 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (ч. 4 названої статті).
Так, як зазначалося вище, позивач пов`язує необхідність у відстроченні терміну повернення кредиту зі зменшенням його прибутку у зв`язку з вилученням транспортного засобу позичальника, який використовувався у його господарській діяльності, для потреб Збройних сил України.
Позивач стверджує, що не міг передбачити виникнення військових дій на території України, а також не міг передбачити, що транспортний засіб, який належить позивачеві на праві приватної власності та використовуються останнім для здійснення господарської діяльності, можуть бути вилучені для потреб Збройних сил України. Тобто, як зазначає позивач, останній в момент укладення кредитного договору виходив із того, що така зміна обставин не настане.
Отже, виходячи з наведених норм права і обставин справи, суд зазначає таке.
Так, дійсно, при укладенні сторонами спору кредитного договору від 23.04.2013 № 4/13к, останні не могли передбачити настання антитерористичної операції, однак позивачем жодним чином не доведено суду того факту, що, по-перше, ПАТ «АГРО-СОЮЗ» здійснює свою господарську діяльність лише за рахунок вилученого транспортного засобу; по-друге, фінансові результати позивача залежать від вказаного транспорту; по-третє, різницю фінансових результатів позичальника до і після вилучення зазначеного рухомого майна. Враховуючи наведене, позивачем не доведено суду належним чином те, що та обставина, яка полягає у проведенні антитерористичної операції, будь-яким чином впливає на правовідносини сторін спору, які ґрунтуються на кредитному договорі.
У той же час суд враховує той факт, що місцезнаходження позивача (52511, Дніпропетровська обл., Синельниківський район, село Майське, провулок Радгоспний, будинок 5) не входить до зони проведення антитерористичної операції.
Таким чином, перші дві складові, які безумовно повинні бути наявні для внесення змін до договору, відсутні.
Крім того, з урахуванням п. 3 ч. 2 ст. 651 ЦК України, суд зазначає, що виходячи зі змісту кредитного договору, позивач при укладенні договору розраховував на отримання від відповідача кредиту і доказів не отримання позивачем цих коштів суду не надано. Наведене свідчить про те, що позивач досяг тієї мети, на яку останній розраховував при укладенні договору.
Суд звертає увагу на те, що сторонами, на момент вирішення даного спору по суті, вже двічі продовжувався термін повернення відповідачем кредиту, а саме: з 22 жовтня 2013 року до 22 лютого 2014 року і до 22 лютого 2015 року. Тобто, у даному випадку позовна вимога про відстрочення терміну повернення кредиту до 22 лютого 2016 року позбавляє саме відповідача того, на що останній розраховував при укладенні договору, а саме повернення кредиту із відповідними відсотками за його користування.
Таким чином, третя складова, яка безумовно повинна бути наявна для внесення змін договору також відсутня.
Щодо четвертої складової суд зазначає, що, як зазначалося вище, позивачем не доведено того факту, що настання антитерористичної операції та вилучення у ПАТ «АГРО-СОЮЗ» транспортного засобу будь-якимось чином вплинуло на фінансові результати останнього.
Водночас суд звертає увагу позивача на те, що підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 34 ГПК).
Підсумовуючи сукупність вищенаведених фактичних обставин даної справи і норм права, суд дійшов висновку про безпідставність і недоведеність позовних вимог, а отже позов ПАТ «АГРО-СОЮЗ» задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19 серпня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань