РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2015 року Справа № 924/112/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Демянчук Ю.Г.

при секретарі Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник Смороднікова О. П.;

відповідача: представник Безрука Т. Л., Андрійчук О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" на рішення господарського суду Хмельницької області від 22.04.15р. у справі № 924/112/15 (суддя Яроцький А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр"

до відповідача Андрійчук Олени Іванівни

про визнання недійсним договору про погашення заборгованості від 29.04.2013р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області у справі №924/112/15 від 22.04.15р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що умови договору щодо визначення строку дії договору, обов'язків та відповідальності Андрійчук О.І. не порушують вимог чинного цивільного законодавства України, істотність їх визначення в договорі про погашення заборгованості від 29.04.2013р. не доведена позивачем.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 22.04.15р. у справі 924/112/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім того, апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що в оскаржуваному рішенні суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність тяжкої обставини, під впливом якої перебував ТОВ "Октант-центр", зокрема загрози банкрутства. Суд постановив, що з винесенням ухвали про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство не можна пов'язувати загрозу банкрутства. Однак, відповідні висновки господарським судом зроблені за неповного дослідження обставин справи та доводів сторін. Суд упереджено не оцінив подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням та не врахував, що існує факт набуття майна без відповідної правової підстави. Суд при розгляді справи та прийняття судового рішення не взято до уваги та не надано належної правової оцінки всім доказам у справі в їх сукупності.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить суд рішення господарського суду Хмельницької області від 22.04.15р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з підстав, викладених у відзиві.

Розгляд справи відбувся в режимі відеоконференції.

Представник позивача у судовому засіданні 20.08.2015р. підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення суду першої інстанції від 22.04.2015р. незаконним та необґрунтованим, у зв'язку з чим просить його скасувати та прийняти новий судовий акт, яким позов задоволити.

Представник відповідача заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 22.04.2015р. є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм чинного законодавства, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Андрійчук О.І. підтримала позицію представника Безрукої Т.Л. у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 22.04.15р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, колегією суддів апеляційної інстанції взято до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р. у справі №2-2218/1430/11 присуджено до стягнення з ЗАТ "Октант" на користь Андрійчук О.І. грошових коштів в розмірі 456 839,20 грн., що були внесені в якості інвестицій та 101 005,22 грн. - 10% річних компенсації за невиконання умов договору, 5000 грн. витрат за правову допомогу, 1700 грн. судового збору та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Відповідно до ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ст. 368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

У разі невиконання боржником рішення суду у добровільному порядку, кредитор наділений правом пред'явити до відповідного органу виконавчої служби виданий судом, який прийняв рішення, виконавчий лист.

Вищезазначене свідчить про обов'язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Пунктом 3 ст.3, ст. 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 11, ст. 509 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків сторін є укладення між ними договору. В силу зобов'язання боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, тобто, сплати коштів.

29.04.2013р. між громадянкою Андрійчук Оленою Іванівною (кредитор) та ТОВ "Октант-центр" (боржник) укладено договір про погашення заборгованості, згідно зі змістом якого сторони встановили, що на день набуття чинності цим договором у боржника існує несплачена заборгованість перед кредитором, загальна сума якої становить 592 119,92 грн.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

З метою забезпечення правильного та однакового застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ про визнання правочинів недійсними Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення у постанові №9 від 06.11.2009р.

Зокрема у п. п. 19, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. №6-2цс14).

З огляду на вищевикладене, для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідною є наявність двох умов: вчинення правочину (укладення договору) під впливом тяжкої для особи обставини і на вкрай невигідних умовах. Доказуванню піддягає наявність причинно-наслідкового зв'язку між існуючою тяжкою обставиною та вчиненим на вкрай невигідних умовах правочином.

Як вбачається з матеріалів позовного провадження, позивачем не доведено наявності тяжкої обставини, під впливом якої перебував ТОВ "Октант-центр", зокрема загрози банкрутства, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі Закону) банкрутство, це визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Відповідно до цього Закону щодо боржника застосовуються такі судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника; мирова угода; санація (відновлення платоспроможності) боржника; ліквідація банкрута (ст. 7 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд у судовому засіданні за участю сторін приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців.

Тобто визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність виникає лише після винесення постанови у справі про банкрутство та відкриття ліквідаційної процедури.

При цьому позивач посилаючись на ухвалу від 18.04.2013р. №924/550/13 про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство ТОВ "Октант-центр" вказує про перебування ТОВ "Октант-центр" під впливом тяжкої обставини, зокрема загрози банкрутства.

Однак з винесенням ухвали про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство не можна пов'язувати загрозу банкрутства, оскільки за змістом приписів статей 12 - 16 Закону прийняття заяви про порушення справи про банкрутство і порушення провадження у справі про банкрутство є відокремленими одна від одної процесуальними діями.

У першій з них господарський суд вирішує питання про прийняття заяви до розгляду або про відмову в її прийнятті чи повернення заяви, а у другій - питання про порушення провадження у справі про банкрутство або про відмову в такому порушенні.

Так, зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону у разі відсутності підстав для відмови у прийнятті або для повернення заяви про порушення справи про банкрутство господарський суд приймає заяву до розгляду, про що не пізніше п'яти днів з дня її надходження виносить ухвалу.

Проте питання про порушення провадження у справі про банкрутство вирішується судом у підготовчому засіданні, яке відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону проводиться не пізніше чотирнадцятого дня з дня винесення ухвали про прийняття заяви про порушення справи про банкрутство, а за наявності поважних причин (здійснення сплати грошових зобов'язань кредиторам тощо) - не пізніше тридцятого дня.

Окремо враховується зміст п. 13 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4212-VI) яким роз'яснено, що завдання підготовчого засідання господарського суду у справі про банкрутство полягає у перевірці обґрунтованості заяви кредитора або боржника щодо наявності ознак неплатоспроможності. Крім того, господарський суд перевіряє правовий статус боржника та відсутність перешкод для порушення провадження у справі про банкрутство. При цьому звернуто увагу на те, що боржник може задовольнити (частково чи повністю) вимоги кредиторів до підготовчого засідання суду, оскільки мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться лише за результатами підготовчого засідання господарського суду. Якщо до підготовчого засідання вимоги кредитора (кредиторів) задоволено боржником частково і загальна сума безспірних грошових вимог складає менше встановленого Законом розміру (частина третя статті 10 Закону), господарський суд відмовляє у порушенні провадження у справі про банкрутство.

При цьому лише з винесенням ухвали про порушення провадження у справі про банкрутство пов'язуються певні правові наслідки, зокрема, введення процедури розпорядження майном.

Під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, проведення аналізу його фінансового становища, а також визначення наступної оптимальної процедури (санації, мирової угоди чи ліквідації) для задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів. (ст. 22 Закону)

Стаття 5 Закону визначає, що засновниками (учасниками, акціонерами) боржника, власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) боржника, кредиторами боржника, іншими особами в межах заходів щодо запобігання банкрутству боржника може бути надана фінансова допомога в розмірі, достатньому для погашення грошових зобов'язань боржника перед кредиторами, у тому числі зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування і відновлення платоспроможності боржника (санація боржника до порушення провадження у справі про банкрутство).

Згідно з ч. 2 ст. 25 Закону у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, у тому числі щодо яких були заперечення боржника і які не були внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, а також ті, що визнані боржником та внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів, і вирішує питання про його затвердження.

Відповідно до ст. 27 Закону перехід до наступної судової процедури (процедури санації, ліквідації, мирової угоди) або припиняється провадження у справі здійснюється у підсумковому засіданні суду у процедурі розпорядження майном боржника.

З огляду на наведені норми Закону посилання позивача на загрозу банкрутства станом на дату укладення спірного договору є передчасним, а тому до уваги не приймається.

При цьому враховується і те, що ухвалою господарського суду Хмельницької області від 20.05.2013р. у справі заяву громадянки Андрійчук О.І., м. Хмельницький про порушення провадження у справі №924/550/13 про банкрутство від 15.04.2013р. залишено без розгляду в зв'язку з відкликанням.

Заборгованість позивача перед відповідачем визначена рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06.05.2011р. у справі №2-2218/1430/11, яке набрало законної сили. Оскільки ТОВ "Октант-центр" не виконано вищевказане рішення суду, громадянкою Андрійчук О.І. як кредитором укладено з позивачем 29.04.2013р. договір про погашення заборгованості, яким сторони погодили розстрочення заборгованості в сумі 564 664,42 грн. шляхом сплати суми боргу частинами щомісячно протягом дев'яти місяців.

Суд дійшов до висновку, що підписаний сторонами оспорюваний договір про погашення заборгованості від 29.04.2013р. укладено в інтересах позивача та за відсутності вкрай невигідних умов у змісті договору для позивача.

Позивач в позові зазначив про часткове погашення заборгованості за вказаним договором в розмірі 185 200,00 грн. за період з квітня по грудень 2013р. відповідно до погодженого сторонами графіку погашення заборгованості, що додатково свідчить про відсутність вкрай невигідних умов станом на момент укладення договору, до виконання якого приступив позивач.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Умова щодо крайньої невигідності умов договору є оціночним поняттям та передбачає явну невигідність для особи та неспіврозмірність втрат з набутим за правочином.

Сторони погодили в договорі про погашення боргу від 29.04.2013р. строки та розмір платежів належних до сплати боржником та відповідальність останнього за несвоєчасне погашення заборгованості у вигляді пені в розмірі одного відсотка від суми несвоєчасно здійсненого платежу за кожен день прострочення.

Виходячи із змісту ст.ст. 546, 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Проаналізувавши зміст оспорюваного договору, суд не вбачає укладення останнього на вкрай невигідних умовах для позивача, оскільки рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Уклавши договір про погашення боргу від 29.04.2013р. строки надали можливість позивачу уникнути примусового виконання рішення суду державною виконавчою службою, обов'язок по виконанню якого настав ще в червні 2011р. При цьому у разі дотримання позивачем погодженого сторонами графіку погашення боргу відповідальність за несвоєчасне виконання умов договору, у вигляді пені, не настає.

Стосовно тверджень позивача про те, що оспорюваний договір не містить усіх істотних умов договору, зокрема обов'язків та відповідальності кредитора - відповідача, строку дії договору, останні судом не приймаються.

Зазначене обґрунтування місцевий господарський суд відхилив правомірно, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

У п. 4.1 договору сторони передбачили, що цей договір набуває чинності з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за ним.

Кредитор зобов'язується приймати виконання боржником взятих на себе зобов'язань за цим договором, в т.ч. якщо таке виконання буде достроковим (п. 2.1 договору).

Висновки, які зроблені судом першої інстанції з приводу відмови у задоволенні позову, оскільки договір про погашення боргу від 29.04.2013р. укладений між сторонами, про визнання недійсним якого звернувся ТОВ "Октант-центр", не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, не порушує прав та законних інтересів сторін, враховуючи не підтвердження вкрай невигідних умов для позивача при укладенні оспорюваного договору, відповідають чинному законодавству.

Відповідно до статей 33-34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Октант-центр" від 18.06.15р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 22 квітня 2015 року у справі №924/112/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №924/112/15 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Демянчук Ю.Г.