ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р. Справа № 921/286/15-г/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрченка Я. О.

суддів Давид Л. Л. Данко Л.С.

при секретарі судового засідання Лялька Н.Р.,

за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

розглянувши матеріали апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес", б/н від 24.06.2015

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.06.2015 (суддя Хома С.О.)

у справі № 921/286/15-г/16

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Барель ЛТД", с. Олешин Хмельницької області

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес", с. Токи Тернопільської області

про стягнення коштів.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Барель ЛТД" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Агробізнес" про стягнення 146 300, 00 грн основного боргу, 10 165, 81 грн пені, 812, 80 грн 3% річних та 12 529, 57 грн інфляційних втрат. Позов заявлено на підставі договору поставки № 040214/2-ХМ від 04.02.2014, укладеного позивачем з відповідачем.

Під час розгляду справи місцевим господарським судом позивач уточнив свої вимоги та просив стягнути з відповідача 12 811, 23 грн пені, 945, 07 грн 3% річних та 29 552, 60 грн індексу інфляції. Від вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 146 300, 00 грн позивач відмовився, оскільки відповідачем 25.03.2015 перераховано вказані кошти на рахунок позивача.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.06.15 у справі № 921/286/15-г/16 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 11 217, 71 грн. пені, 928, 94 грн. 3% річних, 26 204, 30 грн інфляційних нарахувань та 1 617, 85 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В частині позовних вимог про стягнення 146 300, 00 грн основного боргу провадження у справі припинено.

В решті позову відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив, зокрема з того, що позивачем представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження позовних вимог, а відповідач позов не заперечив та не спростував документально.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ТОВ "Агробізнес" звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.06.2015 в частині стягнення 26 204, 30 грн інфляційних нарахувань та 11 217, 71 грн пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача 24 432, 10 грн інфляційних нарахувань та 1 000, 00 грн пені, мотивуючи свої доводи порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права.

Зокрема, покликається на те, що при розрахунку інфляційних втрат місцевий господарський суд вийшов за межі позовних вимог та безпідставно не зменшив розмір нарахованої пені.

В судове засідання сторони участі своїх представників не забезпечили, причини неявки суду не повідомили, хоча про час, дату та місце розгляду даної справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.06.2015 у справі № 921/286/15-г/16 - залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 4 лютого 2014 року ТОВ "БАРЕЛЬ ЛТД", (постачальник) та ТОВ "Агробізнес" (покупець) було укладено договір поставки №040214/2-ХМ, згідно з п.1.1. якого постачальник передає у власність покупцю нафтопродукти (надалі - товар), а покупець приймає і сплачує їх вартість на умовах даного договору.

Кількість, асортимент та ціна товару зазначається у специфікаціях (форма специфікації затверджується сторонами додатком № 1), що складаються покупцем та підтверджується шляхом підписання постачальником на умовах даного договору. Кожна специфікація є невід'ємною частиною даного договору. Кожна наступна специфікація не відміняє і не припиняє дію попередніх специфікацій ні повністю, ні частково, якщо інше не зазначено в ній.

Відповідно до п. 2.2 договору передача покупцю товару здійснюється в разі надання покупцем довіреності на отримання зазначеної кількості товару. Датою виникнення права власності на товар у покупця є дата підписання видаткової накладної та/або товарно - транспортної накладної з подальшою передачею видаткової накладної.

Як визначається в п. 3.1 договору ціна на товар формується постачальником кожний день і обумовлена сторонами, на день підписання специфікації, зазначається у специфікації.

Ціна даного договору складається з загальної вартості товару, що поставляється за даним договором протягом терміну його дії.

Згідно з п. 3.2 договору покупець оплачує товар 100% передоплатою відповідно виставленого постачальником рахунку протягом терміну його дії. Рахунок виписується постачальником на підставі заявленої специфікацією кількості покупцем. Поставка товару при цьому здійснюється тільки після надходження всієї суми передоплати.

Відповідно до п. 3.3 договору постачальник має право відвантажити товар без попередньої оплати, а покупець зобов'язаний оплатити товар у термін, що не перевищує 3 банківських днів від дня переходу права власності на товар до покупця.

Згідно з п. 3.6 договору розрахунок покупцем за товар здійснюється у національній валюті України - гривні, шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на розрахунковий (поточний) рахунок постачальника.

У п. 3.9 договору зазначено, що сторони прийшли до згоди вважати датою проведення розрахунку дату зарахування грошових коштів на розрахунковий (поточний) рахунок постачальника.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у випадку ненадходження від покупця повної оплати за відвантажений товар протягом терміну зазначеному у пп. 3.3 даного договору та з урахуванням ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України постачальник має право нарахувати, а покупець зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання грошового зобов'язання.

4 лютого 2014 року сторонами було укладено протокол узгодження розбіжностей до договору поставки № 040214/2-ХМ від 04.02.2014, відповідно до якого сторони дійшли згоди п. 4.4 з п.п. 4.4.1, 4.4.2, 4.4.3, 4.4.4 виключити; п. 4.10 викладено в новій редакції, п. 4.11 виключено, також додано п. 4.13.

13 січня 2015 року сторонами було укладено додаток № 1 специфікацію до договору поставки № 040214/2-ХМ від 04.02.2014, відповідно до п. 1 якої покупець має намір оплатити та прийняти, а постачальник готовий поставити, при умові виконання покупцем умов договору поставки, нафтопродкути в наступній кількості:

Диз. паливо та/або пічне паливо, одиниці виміру - л., кількість - 13 000, ціна без ПДВ - 12, 58, вартість без ПДВ - 163 583, 33;

В п. 2 специфікації вказано, що загальна сума за специфікацією 163 583, 00 грн, крім того ПДВ - 32 716, 67 грн, всього до сплати - 196 300, 00 грн.

Згідно з п. 3 специфікації строк оплати: 3 днів з моменту виникнення права власності та товар.

На виконання взятих на себе договірних зобов'язань позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 196 300, 00 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-0000010 від 13.01.2015 на суму 196 300, 00 грн та товарно-транспортною накладною № від 13.01.2015 на суму 196 300, 00 грн, а представник відповідача по довіреності Фулей І.М. отримав вказаний товар.

Дані обставини, як вбачається з матеріалів справи не заперечуються обома сторонами.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з апеляційної скарги, скаржник не погоджується з рішенням місцевого господарського суду лише в частині інфляційних нарахувань, а саме, вважає, що місцевий господарський суд вийшов за межі позовних вимог та просить зменшити пеню.

Переглядаючи рішення в цій частині судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що в контрозрахунку індексу інфляції (а.с. 93) таку скаржник нараховував на суму 146 300, 00, однак з урахуванням умов договору та проплат, з 17.01.2015 по 15.02.2015 інфляційні втрати нараховуватись повинні на суму 196 300, 00 грн, оскільки проплата в сумі 50 000, 00 грн здійснена відповідачем лише 16.02.2015, а лише за період з 17.02.2015 по 24.03.2015 інфляційні нараховуються на суму 146 300, 00 грн.

Відтак, місцевим господарським судом правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 26 204, 30 грн інфляційних нарахувань, а доводи скаржника про вихід суду за межі позовних вимог є безпідставними, оскільки такий не вийшов за межі визначеного позивачем періоду часу та максимального розміру інфляційних втрат.

Щодо зменшення пені, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу скаржника, що реалізація судом п. 3 ст. 83 ГПК України є правом суду, а не обов'язком. Більше того, вказана стаття надає суду можливість скористатись таким правом лише за наявності виняткових випадків.

Зі змісту наведеної норми випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Згідно з ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо відсутності виняткових обставин, з якими законодавець пов'язує можливість суду зменшити неустойку, оскільки розмін пені не є надмірно великим в порівняні з сумою основної заборгованості, прострочення платежу становить 67 календарних днів, відповідач є прибутковим товариством, а його прибуток за 1 квартал 2015 року становить 559 тис. грн.

Більше того, слід дотримувати баланс інтересів обох сторін.

Позивачем посеред іншого, долучено до матеріалів справи листи, з яких вбачається, що саме у зв'язку з несвоєчасним розрахунком відповідача, позивач не виконує свої обов'язки перед іншими контрагентами, відтак, такий поніс збитки.

Крім того, перевіривши правильність нарахування позивачем 3%, колегія суддів погоджується з правомірністю задоволення позовних вимог та стягненню з відповідача на користь позивача крім 11 217, 71 грн пені та 26 204, 30 грн інфляційних нарахувань, також 928, 94 грн 3% річних.

Також, колегія суддів погоджується з підставністю припинення провадження в частині стягнення основної заборгованості в сумі 146 300, 00 грн, оскільки позивач відмовився від такої вимоги, з огляду на здійснену відповідачем 25.03.2015 проплату на вказану суму.

Відтак, з огляду на викладене, доводи скаржника спростовуються вищевказаним, отже, не потребують подвійного спростування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували неправомірність та безпідставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Тернопільської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.06.2015 у справі № 921/286/15-г/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 31.08.2015

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Давид Л.Л.

Суддя Данко Л.С.