ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2015 р. Справа № 925/1072/15

Господарський суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Єфіменка В.В.,

з секретарем судового засідання Литвин М.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - Ткаченко Г.В. за довіреністю;

від відповідача - Нестерко І.О. за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Черкаської області в м. Черкаси справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаська м'ясна компанія", м. Черкаси, до публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк", м. Київ,

про визнання договору застави недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про визнання договору застави №42/2-3 від 18.01.2010, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) "Черкаська м'ясна компанія" та публічним акціонерним товариством (далі-ПАТ) "Старокиївський банк" недійсним з тих мотивів, що право чин є фіктивним через те, що ПАТ «Старокиївський банк» не вносилися відомості про наявність обтяжень щодо предмета застави до реєстру обтяжень рухомого майна аж до 2015 року. При цьому сам договір застави №42/2-3 було укладено у січні 2010 року. Крім того, не визначено індивідуальні ознаки предмету правочину.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Подав суду додаткові письмові пояснення в обґрунтування заявлених вимог щодо відсутності індивідуальних ознак заставленого майна та фіктивність договору.

Відповідач у відзиві на позов та його представник у судовому засіданні заявлених вимог не визнав. Посилаючись на те, що позивачем не доведено наявність у Договорі застави ознак фіктивного правочину, а Договір застави є дійсним правочином, укладеним сторонами з намірами створити правові наслідки, які ним обумовлюються.

Що ж до строків дії Договору застави та користування Позивачем предметом застави, то ці питання врегульовані пунктами 3.2. та 7.1. Договору застави.

Згідно вказаних пунктів Договору застави сторони дійшли згоди щодо можливості заміни майна (предмета застави) на аналогічне ліквідне майно такої ж або більшої вартості, а строк дії Договору застави визначений моментом повного виконання зобов'язань Позичальником за Кредитним договором.

Відповідач вважає, що полеміка позивача є надуманою, а зловживаючи своїми процесуальними правами, Позивач має на меті лише затягування справи №925/836/15 про звернення стягнення на предмет застави за Договором застави, провадження в якій зупинене до розгляду цього спору.

Відповідач зазначив, що дійсно сторони при укладенні договору застави не описували колір, розмір та форму кожної окремої горошини, зернини тощо, а визначили вид сільськогосподарської культури та її кількість в кілограмах.

Представник відповідача вважає позов безпідставним і просить суд у позові відмовити повністю.

Суд вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази приходить до наступних висновків.

26.12.2008 між публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» та ПАТ «Сигнаївський КХП» було укладено кредитний договір №42-В, відповідно до умов якого ПАТ «Старокиївський банк» надав ПАТ «Сигнаївський КХП» кредит у розмірі 981882,00 доларів США строком до 26.01.2009.

В забезпечення виконання зобов'язань ПАТ «Сигнаївський КХП» перед ПАТ «Старокиївський банк» за договором №42-В від 26.12.2008 між ТОВ «Черкаська м'ясна компанія» та ПАТ «Старокиївський банк» було укладено договір застави товарів в обороті №42/2-3 від 18.01.2010 (далі-Договір) (а.с.10-13).

Предметом застави є виробничі запаси зернових культур вартістю 6977755 грн. 87 коп. визначені сторонами у додатку до договору застави (а.с.14-15).

Розділ 6 Договору містить третейську угоду (а.с12).

Аналізуючи зміст третейської угоди сторін суд приходить до такого висновку.

Закону України «Про третейські суди» передбачає виключне право, а не обов'язок сторін на звернення до цього суду. Окрім того, необхідна наявність волі обох сторін для виникнення у третейського суду підстав для розгляду спору по суті. При відсутності волі, в даному випадку, позивача, на звернення до третейського суду, чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його права на звернення до господарського суду.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, юридичним особами та суб'єктам підприємницької діяльності гарантовано право звернення до господарського суду, згідно із встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України у справі за №6-50цс12 про те, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізація права на захист своїх прав, приходить до висновку, що спір підвідомчий господарському суду.

Ст. 4 Закону України (далі-ЗУ) «Про заставу» визначено, що предметом застави може бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором.

За приписами ст. 12 ЗУ «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Посилання позивача на недотримання сторонами ЗУ «Про зерно та ринок зерна в Україні» суд оцінює критично тому, що цей закон визначає державну політику щодо розвитку ринку зерна як пріоритетного сектора економіки агропромислового комплексу України. Закон спрямований на створення правових, економічних та організаційних умов конкурентоспроможного виробництва і формування ринку зерна для забезпечення внутрішніх потреб держави у продовольчому, насіннєвому та фуражному зерні, нарощування його експортного потенціалу, а договір №42/2-3 не містить істотних умов, які б передбачали застосування ЗУ «Про зерно та ринок зерна в Україні» при взаємовідносинах сторін.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи позивача щодо недостатньої визначеності ознак предмету застави суд оцінює критично.

За приписами ст. 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

В додатку до договору сторони визначили вид сільськогосподарської культури (найменування зерна), його місцезнаходження, кількість у кілограмах та вартість у гривнях.

Суд приходить до висновку, що предметом застави є майно визначене родовими ознаками, яке є змінним.

Суд вважає обґрунтованим доводи відповідача про те, що враховуючи, замінність предмета застави, передбачену Договором застави, сторони достатньо індивідуалізували предмет правочину. Недостатність ступеню опису предмета застави є оціночним судженням позивача та не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

18.08.2015 представник позивача заявив клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів з мотивів надання додаткових пояснень. Доказів наявності виняткового випадку до клопотання не додано. Відтак, суд приходить до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів заявлених ним вимог і у позові необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду в порядку, визначеному ГПК України після складення повного тексту рішення.

Повне рішення складено 21.08.2015.

Суддя В.В.Єфіменко