РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015Справа № 910/16614/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні при секретарі Змієвській Т.П. справу за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «ПОЛТАВАТЕПЛОЕНЕРГО» до публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» про стягнення 6297,63 грн, за участю представників:

від позивача - не з'явилися;

від відповідача - Долгопола І.С. (довіреність від 08.07.2015 № 292),

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року до Господарського суду міста Києва звернулося Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «ПОЛТАВАТЕПЛОЕНЕРГО» (далі - позивач / КП «ПОЛТАВАТЕПЛОЕНЕРГО» / теплопостачальник) із позовом до публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» (далі - відповідач / ПАТ «ВТБ БАНК» / споживач), яким заявлено позовні вимоги про стягнення з останнього 6297,63 грн, з яких: 3124,72 грн - сума основної заборгованості; 2713,20 грн - пеня; 22,25 грн - 3 % річних; 437,46 грн - втрати від інфляції.

Позов мотивований порушенням відповідачем грошового зобов'язання за договором від 01.09.2010 № 3056 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води за період часу з 01 січня по 06 березня 2015 року.

Відповідач, скориставшись своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, подав 11 серпня 2015 року до суду відзив на позов, яким позовні вимоги відхилив у повному обсязі з тих підстав, що відповідач був орендарем приміщення, у якому забезпечувалося позивачем на підставі договору від 01.09.2010 № 3056 опалення, і таке приміщення було повернуто його власникові у грудні 2014 року, відтак відповідач у спірний період не споживав теплову енергію. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що після повернення приміщення споживачем теплової енергії є власник. Також відповідач стверджує, що останній не отримував від позивача рахунок та акт наданих послуг за лютий 2015 року у зв'язку із чим, ПАТ «ВТБ БАНК» не мало можливості розглянути рахунок. Крім того відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів виставлення рахунку за опалення приміщення у лютому 2015 року.

Представник позивача у судові засідання не з'явився у зв'язку із, як зазначає позивач у своїх письмових поясненнях від 21.07.2015 № 29-01/6305 та від 06.08.2015 № 29-01/6469, скрутним фінансовим становищем.

В судовому засіданні 12 серпня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважного представника відповідача, судом встановлено таке.

Між КП «ПОЛТАВАТЕПЛОЕНЕРГО», як теплопостачальником, та ПАТ «ВТБ БАНК», як споживачем, укладено договір від 01.09.2010 № 3056 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води та додаткові угоди від 30.09.2011 № 1 та від 10.10.2011 № 2 (далі - договір теплопостачання), у відповідності до п. 1 якого теплопостачальник бере на себе постачання теплової енергії у вигляді гарячої води з метою забезпечення опалення приміщень споживача до межі розподілу будівель, зокрема, по вул. Жовтнева, 46 у м. Полтава - відділення банку.

Згідно з п. 15 договору теплопостачання оплата вартості теплової енергії, визначеної розрахунковим способом в п. 3 Додатку «Розрахунок обсягу теплової енергії», проводиться споживачем плановим платежем до 30 числа поточного місяця. Кінцевий розрахунок вартості теплової енергії визначеної з урахуванням фактичної температури повітря, проводиться споживачем до 15 числа місяця наступного за розрахунковим на підставі виписаного рахунку.

Факт отримання споживачем теплової енергії фіксується щомісячно актом приймання-передачі теплової енергії, який складається сторонами відповідно до вимог чинного законодавства і договору. У разі неповернення споживачем акту приймання-передачі теплової енергії в 5-денний строк, як це передбачено пунктом 9ж договору, він, підписаний теплопостачальником в односторонньому порядку, вважається оформленим відповідно до вимог чинного законодавства і підтверджує факт надання споживачеві теплової енергії (п. 16 договору теплопостачання).

Відповідно до п. 17 договору теплопостачання у випадку несплати у вказані в договорі строки нараховується пеня в розмірі 1,0 % за кожний день прострочки платежу, але не більше 100% боргу згідно із Законом України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати, за спожиті комунальні послуги» від 20.05.99 № 686-ХІ, а також стягуються 3 % річних та інфляційні витрати з простроченої суми згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як визначено у п. 22 договору теплопостачання, даний договір укладений на період: а) для опалення з 01 вересня 2010 року по 31 грудня 2015 року; б) в частині розрахунків - до їх повного завершення.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами даного спору договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу теплової енергії.

Пунктом 1 ст. 275 Господарського кодексу України встановлено за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

У відповідності до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, судом встановлено, що позивачем виставлено відповідачеві рахунки на оплату наданої теплової енергії на загальну суму 6550,38 грн, а саме: від 31.01.2015 № АВ-1208 на суму 3425,66 грн та від 28.02.2015 № АВ-2735 на суму 3124,72 грн. Також позивачем надано складено акти приймання-передачі теплової енергії від 31.01.2015 № АВ-2407 та від 28.02.2015 № АВ-5435. Вказані документи за січень 2015 року позивачем було надіслано відповідачеві 23 лютого 2015 року, про що свідчить відповідний реєстр за січень 2015 року та фіскальний чек від 23.02.2015 № 6278, виданий відділенням поштового зв'язку, а документи за лютий 2015 року отримав представник відповідача 06 березня 2015 року, що підтверджується реєстром за лютий 2015 року. Засвідчені копії вказаних рахунків, актів та реєстрів містяться у матеріалах справи.

Спір між сторонами справи, як стверджує позивач, виник внаслідок порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором теплопостачання, споживач оплатив теплову енергію лише за січень 2015 року, про що свідчить меморіальний ордер від 06.03.2015 № 16116 на суму 3425,66 грн, засвідчена копія якого міститься у матеріалах справи. З наведеного слідує, що спожита відповідачем теплова енергія у лютому 2015 року на суму 3124,72 грн є неоплаченою у встановлений договором термін.

Зважаючи на вищенаведені обставини справи, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості за договором теплопостачання в сумі 3124,72 грн, а також пені та нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З приводу доводів, наведених відповідачем у відзиві, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідач на підставі договору найму нежилого приміщення від 03.07.2007, укладеного із Солдатенко Оленою Олексіївною, як орендодавцем, є орендарем нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: по вул. Жовтнева, 46 у м. Полтава (далі - нежитлове приміщення). З наведеного слідує, що позивачем здійснювалося теплопостачання у нежитлове приміщення, яке орендовано відповідачем.

Відповідач стверджує, що 26 грудня 2014 року повернув орендодавцеві орендоване нежитлове приміщення. У підтвердження наведеної обставини відповідач надав суду засвідчену копію акту приймання-передачі від 26.12.2014, який є додатком № 8 до договору оренди від 03.07.2007.

Також у матеріалах справи міститься засвідчена копія листа позивача від 10.11.2014 № 3492/400-2, зі змісту якого вбачається, що у зв'язку із закінченням дії договору оренди нежитлового приміщення, відділення ПАТ «ВТБ БАНК» просить позивача видалити вказаний об'єкт з договору № 3056 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води починаючи з 26 грудня 2014 року.

Таким чином, посилаючись на вищенаведені обставини, відповідач зазначає, що не орендував приміщення у спірному періоді, а відтак й не споживав теплову енергію, за якою виникла заборгованість.

Однак, суд заперечення відповідача проти позовних вимог до уваги не приймає, з урахуванням такого.

У пункті 24 договору теплопостачання сторони передбачили, що розірвання договору з ініціативи споживача проводиться за узгодженням сторін і за наявності технічної можливості на вимогу споживача за умови попередження теплопостачальника за один місяць і проведення, із згоди теплопостачальника, заходів по відключенню систем.

Також пунктом 10 договору теплопостачання передбачено, що споживач, який користується об'єктом, що опалюється, на підставі договору оренди (суборенди), при звільненні його зобов'язаний своєчасно, не пізніше 3 (трьох) днів з моменту підписання акту приймання-передачі, повідомити теплопостачальника відповідним підтвердженням, оформленим двома підписами: того, хто здає, і того, хто приймає, із зазначенням нових реквізитів.

Статтею 188 Господарського кодексу України унормовано, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Виходячи з наведених вище умов договору та норм права, з метою припинення зобов'язань відповідача за договором теплопостачання, останній був зобов'язаний за місяць до передачі орендованого нежитлового приміщення його власникові, тобто до 26 листопада 2014 року, повідомити позивача про свій намір розірвати договір теплопостачання від 01.09.2010 № 3056.

Однак, доказів дотримання відповідачем порядку розірвання договору теплопостачання, встановленого п. 24 договору, матеріали справи не містять.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист-відповідь позивача від 17.11.2014 № 30.1-13/3093 на лист відповідача від 10.11.2014 № 3492/400-2, зі змісту якого вбачається, що відповідачем, у порушення п. 10 договору теплопостачання, не надано позивачеві жодного документу, який би давав підстави для розірвання вказаного договору або для внесення до нього змін. Враховуючи наведене, позивач просив відповідача надати відповідні докази.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт надання відповідачем позивачеві доказів повернення орендованого нежитлового приміщення, що опалюється на підставі договору теплопостачання.

Зважаючи на вищенаведені обставини, суд робить висновок, що договір теплопостачання є діючим і зобов'язання відповідача за ним не є припиненими, а тому правовідносини сторін у спірний період регулюються умовами договору від 01.09.2010 № 3056. Також суд зазначає, що жодного рішення суду про розірвання договору від 01.09.2010 № 3056 сторонами спору суду не надано.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 34 ГПК).

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з урахуванням такого.

Частиною 6 названої статті Закону унормовано, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У відповідності до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд відзначає, що жодного підтвердження щодо факту оплати відповідачем теплової енергії в сумі 3124,72 грн у встановлений п. 15 договору теплопостачання термін сторонами спору суду не надано.

Підсумовуючи сукупність встановлених вище фактичних обставин і норм права, суд дійшов висновку, що позовна вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію в сумі 3124,72 грн є правомірною, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі, з тих підстав, що позов в цій частині позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

З огляду на те, що відповідач своїми діями порушив зобов'язання за договором (ст. 610 ЦК України), тому він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Відповідно ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» встановлено таке: установити, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності, за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи, що у правовідносинах сторін договору теплопостачання має місце допущене відповідачем порушення грошового зобов'язання, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені та нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є правомірними та підлягають задоволенню.

Однак, суд, дослідивши розрахунок вимог про стягнення з відповідача пені і 3 % річних, здійснений позивачем, дійшов висновку про його арифметичну невірність.

У відповідності до ч. 2 ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Отже, за розрахунками суду (наведено у таблиці далі по тексту), здійснених з урахуванням наведених вище норм права та обставин справи, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню в сумі 2647,69 грн; 3 % річних - 21,76 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача втрат від інфляції підлягає задоволенню у повному обсязі, тобто в сумі 437,46 грн.

РахунокСума боргу (грн)Період простроченняПеня у розмірі 1 % (грн)3 % річних (грн)
від 31.01.2015 № АВ-12083425,6616.02.2015-05.03.2015616,625,07
від 28.02.2015 № АВ-27353124,7216.03.2015-19.05.20152031,0716,69
2647,6921,76

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково.

За приписами ч. 5 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК»

(01004, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319, з будь-якого його рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «ПОЛТАВАТЕПЛОЕНЕРГО» (36008, м. Полтава, вул. Комарова, буд. 2-А; ідентифікаційний код 03338030, на будь-який його рахунок, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) основну заборгованість в сумі 3124,72 (три тисячі сто двадцять чотири) грн 72 коп.; пеню в сумі 2647,69 (дві тисячі шістсот сорок сім) грн 69 коп.; 3 % річних в сумі 21,76 (двадцять одна) грн 76 коп.; втрати від інфляції в сумі 437,46 (чотириста тридцять сім) грн 46 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 1807,85 (одна тисяча вісімсот сім) грн 85 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18 серпня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань