ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015 р. Справа №917/1540/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1,36029

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_2,36000

про стягнення 571 198 грн. заборгованості

Суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_3 дов. №1116 від 30.07.2015 року

від відповідача: не з'явився

В судовому засіданні 11.08.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату складання повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення грошових коштів в сумі 571 198,00 грн. за договором поставки №2-П від 01.07.2014 року, з яких: 329 095,20 грн. - сума основного боргу, 42 836,47 грн. - пеня, 189 177,08 грн. - інфляційні втрати, 10 089,25 грн. - 3% річних.

Одночасно із позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та на майно, яке знаходиться за її місцем проживання (арк. с. 35-36). В обґрунтування даної заяви позивач посилається на те, що у відповідача знаходиться у приватній власності нерухоме майно, а саме квартира за адресою АДРЕСА_3 та на майно, яке знаходиться за її місцем проживання. Позивачу стало відомо про можливість відчуження відповідачем даної квартири до моменту вирішення справи господарським судом про, що свідчить оголошення про продаж даної квартири у виданні Жовтої газети №53/1955 від 6-8 липня 2015 року. На думку позивача відчуження даної квартири зробить неможливим виконання рішення суду.

При вирішенні заяви про забезпечення позову суд виходить з наступного.

Згідно ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у ч. 3 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Предметом позову даній у справі є стягнення 571 198,00 грн. заборгованості за договором поставки №2-П від 01.07.2014 року.

Обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та на майно, яке знаходиться за її місцем проживання не співвідноситься з предметом позову, а отже відсутній зв'язок між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Крім того, позивачем не подано жодного доказу, що відповідач є власником квартири, на яку позивач просить суд накласти арешт.

Враховуючи наведене суд відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідач в судове засідання, призначене на 11.08.2015 року не з'явився, ухвала суду, яка направлялася відповідачу за адресою: АДРЕСА_2,36000, повернулася до суду з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

11.08.2015 року судом було зроблено Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців по відповідачу з якого вбачається, що місцем проживання відповідача є: АДРЕСА_2,36000, тобто адреса, зазначена у позовній заяві, на яку і здійснювалось направлення ухвали суду.

Відповідно до ч.3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою судом стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи наведене суд вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів наявних в матеріалах справи достатньо, господарський суд повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, а неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні виклав зміст позовних вимог та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані суду докази, суд встановив:

01 липня 2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (позивач, постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 2-П (арк. с. 15-16), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався передати, а покупець прийняти та оплатити продукцію на умовах даного договору ( п.1.1. договору).

Відповідно до п.1.2. договору найменування продукції вказується у видатковій накладній до кожної партії, яка підписується обома сторонами і є невід'ємною частиною даного договору.

Ціна однієї одиниці (шт.) продукції розраховується в національній валюті України гривні і вказується у видатковій накладній до кожної партії, яка підписується обома сторонами і є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно пункту 3.2. договору покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом п'яти банківських днів з моменту отримання продукції.

На виконання умов договору позивачем 01.07.2014 року було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 329 095,20 грн., що підтверджується підписаною між сторонами видатковою накладною №11 від 01.07.2014 року, товарно-транспортною накладною №000015 від 01.07.2014 року та довіреністю відповідача на отримання товарно-матеріальних цінностей №01/07 від 01.07.2014 року (арк. с. 17-20).

Як зазначає позивач, відповідач за отриману продукцію у визначені в договорі сторонки не розрахувався і за ним рахується заборгованість в розмірі 329 095,20 грн.

14.04.2015 р. позивачем на адресу відповідача ( АДРЕСА_2,36000) було направлено вимогу №9 від 14.04.2015 року про сплату заборгованості за договором поставки №2-П від 01.07.2014 року в сумі 329 095,20 грн. Дана вимога повернулась позивачу з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання" (арк. с. 21-23).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 571 198,00 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки №2-П, яка складається з : 329 095,20 грн. основного боргу , 42 836,47 грн. пені, 10 089,25 грн. 3% річних, 189 177,08 грн. інфляційних.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, на момент пред'явлення позову та розгляду справи, відповідач свої зобов'язання за договором поставки, не виконав і за ним рахується заборгованість в розмірі 329 095,20 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач направляв на адресу відповідача ( АДРЕСА_2,36000) вимогу №9 від 14.04.2015 року про сплату заборгованості за договором поставки №2-П від 01.07.2014 року в сумі 329 095,20 грн. Дана вимога повернулась позивачу з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання" (арк. с. 21-23).

Судом встановлено, що підписаною між сторонами видатковою накладною №11 від 01.07.2014 року, товарно-транспортною накладною №000015 від 01.07.2014 року та довіреністю відповідача на отримання товарно-матеріальних цінностей №01/07 від 01.07.2014 року (арк. с. 17-20) підтверджується факт поставки позивачем продукції відповідачу на суму 329 095,20 грн.

Отже, відповідач підписавши договір поставки №2-П від 01.07.2014 року, видаткову накладну №11 від 01.07.2014 року, товарно-транспортною накладною №000015 від 01.07.2014 року, видавши довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей №01/07 від 01.07.2014 року взяв на себе зобов'язання з оплати продукції.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Згідно ст.1 ОСОБА_4 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.2 цього закону, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно пункту 4.2 договору та пункту 4.3. договору у разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, Пеня нараховується за весь період прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано відповідачу до стягнення пеню в сумі 42 836,47 грн. за період: з 09.07.2014 року по 09.01.2015 року, 3% річних в сумі 10 089,25 грн. за період: з 09.07.2014 року по 16.07.2015 року та інфляційні в сумі 189 177,08 грн. за період з 09.07.2014 року по 16.07.2015 року.

При перевірці розміру заявлених до стягнення інфляційних в сумі 189 177,08 грн. за період з 09.07.2014 року по 16.07.2015 року ( як вказано позивачем у розрахунку) суд встановлено, що позивачем при їх нарахуванні не враховано наступне.

В п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятору "ЛІГА: ОСОБА_4 9.1.3", до стягнення підлягають інфляційні в сумі 183 964,22 грн. (розрахунок в мат. справи).

Заявлені позивачем вимоги про стягнення пені та 3% річних суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 329 095,20 грн. основного боргу, 42 836,47 грн. пені, 10 089,25 грн. 3% річних та 183 964,22 грн. інфляційних обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами (в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст.33,43,49,66-67,75,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2,36000, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_4,36029, р/р 5300 в ПАТ "УкрСиббанк", МФО 351005, ідентифікаційний код НОМЕР_2) 329 095,20 грн. основного боргу, 42 836,47 грн. пені,10 089,25 грн. 3% річних та 183 964,22 грн. інфляційних, 11319,70 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині позову в задоволенні позовних вимог відмовити.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14.08.2015 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією