ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2015 р. Справа №922/3126/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №02/06-15 від 02.06.2015 року;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, с.Комсомольське, Харківська область, (вх.№3804Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2015 року по справі №922/3126/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО «Укрспецкомплект», м.Харків,

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, с.Комсомольське, Харківська область,

про стягнення 95552,58 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВО «Укрспецкомплект» звернулося до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, в якій просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 60786,00 грн., пеню в розмірі 6236,45 грн., 3% річних у сумі 887,23 грн. та інфляційні втрати в розмірі 25068,15 грн., посилаючись на неналежне виконання останнім умов договору про закупівлю (поставку) товарів №12/482 від 29.09.2014 року.

У червні 2015 року позивач надав до господарського суду Харківської області уточнення до позовної заяви, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 60786,00 грн., пеню в розмірі 6860,94 грн., 3% річних у сумі 947,05 грн. та інфляційні втрати в розмірі 26958,59 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору про закупівлю (поставку) товарів №12/482 від 29.09.2014 року

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.07.2015 року у справі №922/3126/15 (суддя Лавренюк Т.А.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО «Укрспецкомплект» 60786,00 грн. основного боргу, 947,05 грн. 3% річних, 26958,59 грн. збитків від інфляції, 1911,05 грн. судового збору.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 6860,94 грн. відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2015 року в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 26958,59 грн., 3% річних в розмірі 947,05 грн. і судового збору. Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити. При цьому, апелянт просить судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що у звязку із ситуацією, яка склалася в Україні і проведення за останні девять місяців активної фази АТО в Донецькій та Луганській областях, виконання обовязків за договором є неможливим до повної стабілізації ситуації і закінчення АТО.

Скаржник наполягає на тому, що позивач вимагаючи від суду стягнення з ПАТ «Центренерго» штрафних санкцій 3% річних та інфляційних втрат прямо порушує імперативні норми законодавства про банкрутство, зокрема, приписи ст. 12.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.07.2015 року апеляційні скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС прийнято до провадження та призначено до розгляду.

07.08.2015 року позивач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№11677), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач 06.08.2015 року надав через канцелярію суду клопотання (вх.№11641), в якому просить відкласти розгляд справи на інший строк, у звязку з відсутністю можливості направити свого повноважного представника для участі в судовому засіданні, оскільки робота підприємства тимчасово зупинена, відсутні організаційні та технічні умови, необхідні для виконання робота та на підприємстві обявлений простій.

Розглянувши заявлене позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, у разі незявлення в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Проте, колегія суддів зазначає, що неможливість вирішення господарського спору в даному судовому засіданні, вирішується господарським судом в кожному випадку окремо з урахуванням обставин справи.

Враховуючи те, що відповідач є апелянтом по справі, а отже в апеляційній скарзі ним викладені доводи з яких він не погоджується з прийнятим рішенням суду першої інстанції, а також те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення, оскільки відсутність представника апелянта в судовому засіданні не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволені клопотання скаржника про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 10.08.2015 року представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

29.09.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВО «Укрспецкомплект» (постачальник, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС (покупець, відповідач у справі) укладено договір про закупівлю (поставку) товарів №12/482 (далі договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався поставити відповідачу товари (продукцію) на умовах даного договору, а відповідач прийняти та оплатити їх вартість.

Найменування (номенклатура, асортимент), кількість, строки поставки та інші характеристики продукції визначаються сторонами у додатку №1 до договору (п.1.3 договору).

Згідно п. 2.1 договору ціною договору є загальна сума цін на продукцію (вартість) з ПДВ, що поставляється за даним договором. Ціни на продукцію визначаються в додатку №1 до договору.

За умовами п.2.5 договору розрахунки за продукцію здійснюються відповідачем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позивача на підставі рахунку позивача в порядку, передбаченому додатком №1 до договору.

На виконання умов договору сторони підписали додаток № 1 до договору, в якому визначили найменування, асортимент, кількість, ціну товару, порядок здійснення оплати та поставки товару.

У п.3 додатку № 1 до договору сторони погодили порядок здійснення розрахунків, а саме: відповідач зобов'язався здійснити оплату товару протягом 30 днів з моменту підписання повноважними представниками сторін акту приймання-передачі продукції за кожну партію продукції.

Поставка товару здійснюється позивачем автомобільним транспортом на умовах поставки - DDP, відповідно до Правил «Інкотермс 2010» за реквізитами: 63460, Харківська область, Зміївський район, Зміївська ТЕС, склад Покупця протягом 40 календарних днів з дати отримання позивачем письмової заявки відповідача.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач свої зобовязання за договором №12/482 від 29.09.2014 року виконав та поставив відповідачу товар пластини твердосплавні в кількості 1700 шт. на суму 60786,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-0000461 від 16.10.2014 року.

Факт отримання товару відповідачем також, підтверджується копією належним чином оформленої довіреності №850 від 14.10.2014 року на отримання його представником (економістом 1-ї категорії ВМТП ОСОБА_2).

Крім того, в підтвердження поставки товару між сторонами 16.10.2014 року складено та підписано акт приймання-передачі продукції. З боку відповідача даний акт підписано без будь-яких зауважень та заперечень.

Проте, отримавши товар у власність від постачальника, покупець не розрахувався за нього в порядку та на умовах, визначених договором. Матеріали справи не містять доказів, а відповідачем не доведено того, що він виконав своє зобовязання за договором про закупівлю (поставку) товарів та додатку №1 до нього.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договором про закупівлю (поставку) товарів №12/482 від 29.09.2014 року, з урахуванням додатку №1 до нього. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 60786,00 грн. основного боргу є обґрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 9.6 договору зазначено, що у випадку несвоєчасної оплати продукції відповідач сплачує позивачу неустойку у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки НБУ від ціни неоплаченої продукції.

На підставі вищевказаних норм права та умови договору про закупівлю (поставку) товарів №12/482 від 29.09.2014 року позивачем зроблено розрахунок та заявлено до стягнення 6860,94 грн. пені, нарахованої за період з 17.11.2014 року по 25.05.2015 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду м.Києва 09.02.2004 року за заявою Державного підприємства «Ровенькиантрацит» Міністерства палива та енергетики України та Полтавського акціонерного банку «Полтава-Банк» в особі філії Акціонерного банку «Полтава-Банк» у м.Києві порушено провадження у справі №15/76-б про банкрутство Відкритого акціонерного товариства «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

В силу п.1-1 ч.1 Розділу Х «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції чинній з 19.01.2013 року) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Однак, справу про банкрутство відносно відповідача порушено 09.02.2004 року, тобто до прийняття та набрання чинності Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції від 19.11.2013 року. Таким чином, до правовідносин сторін застосовуються положення Закону України від 14.05.1992 року №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції 1999 року.

Факт порушення провадження у справі про банкрутство Відкритого акціонерного товариства «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» свідчить про те, що позивач є поточним кредитором відповідача по даній справі, оскільки відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» поточними кредиторами є кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, яка підлягає застосуванню, одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію (ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Згідно з абз.2 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення.

Виходячи зі змісту Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Таким чином, оскільки відносно відповідача у справі було порушено провадження у справі про банкрутство, то правові підстави для нарахування пені під час дії мораторію відсутні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволені позовних вимог в частині стягнення пені, оскільки вона була нарахована безпідставно, всупереч приписів ст. 12 Закону України про банкрутство, а саме під час дії мораторію.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 947,05 грн. та 26958,59 грн. інфляційних втрат.

Колегія суддів зазначає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За своїм правовим змістом, 3% річних та збитки від інфляції не є ані штрафом, ані санкціями, у розумінні абз. 4 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції 1999 року, а тому право їх нарахування не скасовується мораторієм введеним у процедурі банкрутства відповідно до приписів цього Закону.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого висновку про вірність розрахунку і належності сум 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника викладені ним в апеляційній скарзі, оскільки проведення антитерористичної операції не може бути підставою для звільнення відповідача від його договірних зобовязань, оскільки договором та чинним законодавством України не передбачено такої підстави.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Отже, незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей (об'єктивні обставини чи суб'єктивна недбалість боржника), це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що стягнення відповідних процентів та інфляційних втрат не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією (п. 8 оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 року), а отже їх зменшення в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України є неможливим.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем по даній справі всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання ним умов договору про закупівлю (поставку) товарів №12/482 від 29.09.2014 року з урахуванням додатку №1 до нього щодо своєчасного розрахунку у встановленому порядку та розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2015 року по справі №922/3126/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.07.2015 року по справі №922/3126/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 17 серпня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.