ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

25 серпня 2015 р. Справа № 902/319/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Мельника П.А., при секретарі судового засідання Віннік О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Вінницький науково- дослідний та проектний інститут землеустрою" 21027, м.Вінниця, вул.Келецька, буд.63

до: Головного управління Держземагенства у Вінницькій області 21000, м.Вінниця, вул.Келецька, 63

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Головне управління Державного казначейства у Вінницькій області, 21100 м. Вінниця, вул.Пирогова, 29

про стягнення 15515065,35 грн. заборгованості

За участю представників сторін:

позивача, Герасимчук О.О., довіреність № 172 від 16.01.15, представник;

позивача, Буряк А.В., довіреність № 1898 від 07.04.15, представник;

відповідача, Рябцун С.В., довіреність №06-14/101 від 10.06.15 р., представник;

третя особа, не з''явився.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов Державного підприємства "Вінницький науково- дослідний та проектний інститут землеустрою" до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про стягнення 15 515 065,35 грн. заборгованості за виконані роботи, з яких: 10 292 557,08 грн. основного боргу, 808 803,67 грн. пені, 744 547,38 грн. - 7% штрафу, 345 801,48 грн. - 3% річних та 3 323 355,74 грн. інфляційних збитків.

Ухвалою суду від 16.03.15 р. порушено провадження за даним позовом та призначено справу до розгляду на 08.04.15 р. з залученням до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державного казначейства у Вінницькій області.

Ухвалою суду від 08.04.15 р. за клопотанням відповідача розгляд справи відкладено до 20.05.15 р.

Ухвалою суду від 20.05.2015 р. зупинено провадження у справі № 902/319/15 до закінчення процедури реорганізації (приєднання) Головного управління Держземагенства у Вінницькій області до Головного управління держгеокадастру у Вінницькій області, тобто заміни відповідача його правонаступником.

14.07.15 р. за клопотанням позивача провадження у справі 902/319/15 поновлено та здійснено заміну відповідача у справі - Головне управління Держземагенства у Вінницькій області на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Розгляд справи призначено на 25.08.15 р.

Відповідно до ст. 25 ГПК України в разі вибуття однієї із сторін у спірному або встановленому рішенням господарського суду правовідношенні внаслідок реорганізації підприємства чи організації господарський суд здійснює заміну цієї сторони її правонаступником, вказуючи про це в рішенні або ухвалі. Усі дії, вчинені в процесі до вступу правонаступника, є обов'язковими для нього в такій же мірі, в якій вони були б обов'язковими для особи, яку він замінив.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просили суд його задовольнити з підстав, визначених в позові.

Представник відповідача з наданих усних та письмових пояснень повідомив суд про проведення управлінням часткових розрахунків щодо предмету спору в сумі 506544 грн., суму боргу в розмірі 9786013,08 грн. визнав. Разом з тим, проти нарахування штрафних санкцій заперечив. До пояснень додано копії платіжних доручень, з яких вбачається часткова сплата відповідачем основного боргу в сумі 506 544 грн. (платіжне доручення №261 від 18.06.15 р. на суму 115 185,80 грн., платіжне доручення №359 від 27.07.15 р. на суму 122 094,00 грн., платіжне доручення №259 від 18.06.15 р. на суму 131 223,00 грн., платіжне доручення №260 від 18.06.15 р. на суму 6 978,20 грн., платіжне доручення №363 від 29.07.15 р. на суму 125 482,82 грн. та платіжне доручення №364 від 29.07.15 р. на суму 5 580,18 грн.).

Представник третьої особи в судове засідання не з''явився, причини неявки суду не повідомив. Присутній 08.04.15 р. в судовому засіданні представник Головного управління Державного казначейства у Вінницькій області навів порядок та обсяги фінансування Головного управління Держкомзему у Вінницькій області у 2013 році.

Справа розглядається в порядку ст.75 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи 26 вересня 2013 року між державним підприємством "Вінницький науково - дослідний та проектний інститут землеустрою" (надалі - Позивач) та Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області (надалі - Відповідач) було укладено договір №107/1 на виконання у 2013 році послуг з проведення інвентаризації земель загальною площею 266667 га на території Вінницької області (надалі - Договір).

Згідно п. 2.1. Договору ціна цього договору становить 31 986 706,65 гривень, в тому числі ПДВ 5 331 117, 77 грн.

У відповідності до п. 3.1. Договору розрахунки проводяться шляхом поетапної оплати Замовником наданих послуг згідно календарного плану та кошторису надання послуг , після підписання Сторонами акта наданих послуг.

Оплата проводиться у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця по факту надання послуг. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за надані послуги здійснюється протягом 7 банківських днів з дати отримання Замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій розрахунковий рахунок.

З п. 10.1 Договору вбачається, що Договір набрав чинності з моменту його підписання та діяв до 31.12.2013 року.

Позивачем по Договору у 2013 році було надано послуг на суму 22 642 337, 58 гривень, що підтверджується актами наданих послуг.

Із них у 2013 році Відповідачем по Договору було оплачено послуг на загальну суму 12 005 946,50 гривень.

Таким чином, сума заборгованості станом на 31.12.2013 року становила 10 636 391,08 гривень.

З матеріалів справи слідує, що у 2014 році Відповідачем по справі проводилась часткова оплата послуг по Договору у такі періоди:

18.02.2014 року здійснено часткову оплату у сумі 69515,41 гривень;

20.02.2014 року здійснено часткову оплату у сумі 187562,09 гривень;

29.09.2014 року здійснено часткову оплату у сумі 42965,00 гривень;

26.12.2014 року здійснено часткову оплату у сумі 43791,50 гривень.

Згідно п. 6.1. Договору Замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги.

Добровільна відмова відповідача від сплати виниклого боргу спонукала позивача звернутись з даним позовом до суду.

Суд зауважує, що укладений між Відповідачем та Позивачем Договір за своєю правовою природою є договором підряду.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Суд враховуючи зміст укладеного договору, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, констатує, що між Позивачем та Відповідачем виникли правовідносини, які регулюються главою 61 Цивільного кодексу України "Підряд".

У відповідності до частин 1 та 2 статті 837 Цивільного кодексу України: за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно статті 838 Цивільного кодексу України: підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи; у цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник. Генеральний підрядник відповідає перед субпідрядником за невиконання або неналежне виконання замовником своїх обов'язків за договором підряду, а перед замовником - за порушення субпідрядником свого обовязку.

Частиною 1 статті 843 Цивільного кодексу України визначено, що: у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Відповідно до статті 844 Цивільного кодексу України: ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі; якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником.

Частиною 1 статті 846 Цивільного кодексу України визначено, що: строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положенням частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що: якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України закріплено, що: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Із системного аналізу діючого законодавства в площинні існування реальних відносин між Позивачем та Відповідачем по Договору з врахуванням реального виконання Позивачем своїх зобов'язань по Договору (що підтверджується належними та допустимим доказами), суд зазначає наступне.

Як вбачається з доказів, долучених Позивачем до матеріалів (а саме підписаних та скріплених печаткою Відповідача актів надання послуг) та не заперечується Відповідачем, Позивачем виконані роботи по інвентаризації земельних ділянок загальною площею 266667 га на території Вінницької області, які перебувають у державній власності на загальну суму 22 642 337,58 грн. Дане опосередковано підтверджує факт прийняття Відповідачем виконаних робіт без будь-яких зауважень, застережень щодо якості таких робіт та виникнення у Відповідача обов'язку щодо оплати таких прийнятих по Договору робіт.

Водночас, суд констатує, що в якості підстави, що унеможливлює оплату робіт Відповідач, у своїх листах неодноразово вказує на відсутність та неперерахування на його рахунок коштів від Держземагенства України (головного розпорядника). Поряд з тим, суд критично відноситься до такої підстави невиконання зобов'язань як - відсутність коштів чи неналежного фінансування з огляду на таке.

Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями

Статтями ж 525, 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що: одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи вищенаведене, відсутність бюджетних коштів не слугує підставою для бездіяльності замовника (Відповідача) і в будь-якому разі не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення договірного (грошового) зобов'язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2012 року № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи Позивач, на виконання вимог статтей 33-34 Господарського процесуального кодексу України, довів належним чином існування між сторонами зобов'язань на підставі Договору, та з огляду на підписані Відповідачем актів надання послуг (в сумі 22 642 337,58 грн.) довів факт надання Позивачем та приймання Відповідачем об'єму робіт та відповідно виникнення у Відповідача обов'язку оплатити виконані роботи Позивача.

В ході розгляду спору відповідачем частково погашено основний борг в сумі 506544,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень, які надані відповідачем, в зв'язку з чим провадження у справі в цій частині підлягає припиненню на підставі ст.80 ч.1 п.1-1 ГПК України .

Враховуючи те, що Відповідач, в порушення умов Договору та чинного законодавства, не виконав належним чином свої зобов'язання щодо оплати виконаних робіт, з урахуванням усього вищевказаного, згідно статті 193 Господарського кодексу України та статтей 526, 525, 692 Цивільного кодексу України позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача основного боргу підлягають до задоволення частково в сумі 9 786 013,08 грн. Провадження в частині стягнення 506544,00 грн. суми основного боргу підлягає припиненню.

Крім суми основного боргу Позивач просив суд стягнути з Відповідача 3 323 355,74 коп. інфляційних за період з грудня 2013 року по березень 2015 року та 345 801,48 грн. 3 % річних з 31.12.2013 р. по 11.03.15 р.

Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено що Відповідач свої зобов'язання по Договору своєчасно не виконав, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед Позивачем за виконані роботи по Договору в сумі 10292557,08 грн.

Дослідивши розрахунок річних та інфляційних, доданий Позивачем до позовної заяви, судом помилок не виявлено, на підставі чого позов в цій частині підлягає до задоволення.

Що стосується пені та 7% штрафу.

Частиною 2 ст.193 ГК України встановлено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Частиною 2 ст. 217 ГК України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч.4 ст.231 ГК України).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч.6 ст.231 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно приписів п.7.2. укладеного між сторонами Договору №107/1 від 26.09.2013 р. за недотримання термінів оплати наданих послуг Замовник виплачує Виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення до моменту повного виконання замовником свого зобов''язання по оплаті.

Виходячи з наведеного, вимога про стягнення пені є обґрунтованою, арифметично правильною, відтак, підлягає до завдолення.

Поряд з тим, відповідно до ч.2 ст.231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором. За порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

При цьому застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої ст.231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах зі спорів про стягнення штрафних санкцій (постанови Верховного Суду України від 06.12.2010 року у справі № 42/562 та від 20.12.2010 року у справі № 06/113-38; від 28.02.2011 року у справі № 23/22).

Згідно вимог ст.111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Як вбачається із матеріалів справи спірні правовідносини у даній справі стосуються порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором про закупівлю послуг за державні кошти №107/1 від 26.09.2013 року.

Таким чином, нарахування позивачем 7% штрафу на підставі ч.2 ст.231 ГК України за порушення грошового зобов'язання є необґрунтованим та безпідставним, а відтак позовні вимоги останнього в частині стягнення 744 547,38 грн. 7% штрафу задоволенню судом не підлягають.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо відмови в стягненні 7% штрафу. В частині стягнення 506544,00 грн. суми основного боргу провадження слід припинити.

Витрати на сплату судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 25, 27, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, п.1-1 ст.80, ст.ст. 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (21000, м.Вінниця, вул.Келецька, 63, ) на користь Державного підприємства "Вінницький науково- дослідний та проектний інститут землеустрою" (21027, м.Вінниця, вул.Келецька, буд.63, ) 9 786 013,08 грн. основного боргу, 808 803,67 грн. пені, 345 801,48 грн. - 3% річних, 3 323 355,74 грн. інфляційних збитків та 69 572,98 грн. судового збору.

3. Провадження у справі в частині стягнення 506 544,00 грн. основного боргу припинити відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмета спору.

4. В задоволенні 744 547,38 грн. штрафу відмовити.

5. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 31 серпня 2015 р.

Суддя Мельник П.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу 21027, м.Вінниця, вул.Келецька, буд.63

3 - відповідачу 21000, м.Вінниця, вул.Келецька, 63

4 - третій особі 21100 м. Вінниця, вул.Пирогова, 29