ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.15 Справа№ 914/2597/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКФ «Схід-постач», м.Луганськ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод», м.Львів

про стягнення 62745,32грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: Лемента Я.О. - представник за довіреністю

від відповідача: не з'явився

Суть спору: Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКФ «Схід-постач», м.Луганськ до Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод», м.Львів про стягнення 62745,32грн., з яких 34059,20грн. основного боргу, 2606,23грн. 3% річних та 26079,89грн. індексу інфляції.

Ухвалою суду від 31.07.2015р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.08.2015р. Ухвалою суду від 17.08.2015р. розгляд справи відкладено на 27.08.2015р. у зв'язку з неявкою відповідача та враховуючи подане ним клопотання.

Представнику позивача роз'яснено права, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Повноважний представник позивача в судове засідання 27.08.2015р. з'явився, долучив до матеріалів справи додаткові документи (вх.№36078/15 від 27.08.2015р.), позов підтримав повністю з підстав, вказаних у позовній заяві. Ствердив зокрема, що на виконання умов договору, укладеного в вересні 2012 року між позивачем та відповідачем - ПрАТ «ЛЛРЗ», в листопаді 2012 року останньому поставлено товар, який оплачено лише частково, внаслідок чого виникла заборгованість. Зазначене зумовило звернення ТзОВ «ТКФ «Схід-Постач» до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача окрім 34059,20грн. основного боргу, також 2606,23грн. 3% річних та 26079,89грн. індексу інфляції, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України. Просив позов задоволити.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 27.08.2015р. повторно не забезпечив, письмового відзиву на позовну заяву та інших витребуваних судом документів не подав, вимог ухвал суду не виконав. Подав клопотання (вх.№35688/15 від 26.08.2015р.) про відкладення розгляду справи зважаючи на неможливість забезпечити явку представників в судове засідання у зв'язку із їх відпусткою та перебуванням на лікарняному.

Суд звертає увагу на роз'яснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. про те, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні вказаного клопотання ПрАТ «ЛЛРЗ» про відкладення розгляду справи слід відмовити.

У відповідності до ст.75 ГПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Дослідивши матеріали справи та розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТКФ «Схід-Постач» (постачальник за договором, позивач по справі) та Приватним акціонерним товариством «Львівський локомотиворемонтний завод» (замовник за договором, відповідач по справі) укладено договір поставки №ВЗК-275/12 від 25.09.2012р., за яким постачальник зобов'язався у 2012 році поставити замовникові товари, зазначені в специфікації №1, а замовник - прийняти та оплатити такі товари (п.1).

За умовами договору, місце поставки (передачі) товарів 79018, м.Львів, вул.Залізнична, 1А, умови поставки СРТ згідно Інкотермс-2000 (п.5.2).

Так, на виконання умов вказаного договору позивачем поставлено передбачений у специфікації товар на суму 49680,00грн., що підтверджується підписаними сторонами накладною №1 від 01.11.2012р. та довіреністю №1789 від 01.11.2012р., а також товарно-транспортною накладною №1 від 01.11.2012р., податковою накладною №1 від 01.11.2012р.

Згідно з п.4.1 договору, розрахунки проводяться в безготівковій формі на рахунок постачальника протягом 60 календарних днів після поставки продукції.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, зокрема із банківської виписки про рух коштів по рахунку позивача, відповідачем отриманий товар оплачено лише частково, 29.05.2014р. на суму 15620,80грн., внаслідок чого виникла заборгованість.

Зазначені обставини зумовили звернення ТзОВ «ТКФ «Схід-Постач» до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача 34059,20грн. основного боргу, також 2606,23грн. 3% річних та 26079,89грн. індексу інфляції, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України.

При прийнятті рішення по справі суд виходив з наступного.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленумом Вищого господарського суду України у Постанові №14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (п.3.1). Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.3.2).

Враховуючи вищенаведене, а також з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази оплати за поставлений товар в повному обсязі на умовах, визначених договором, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 34059,20грн. основного боргу обґрунтовані матеріалами справи та підлягають до задоволення, так само як і 2606.23грн. 3% річних нарахованих за період з 01.01.2013р. по 20.07.2015р. Водночас, провівши відповідний перерахунок, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення індексу інфляції слід задоволити частково на суму 20026,81грн., нарахованих, не виходячи за межі позовних вимог, за визначений ТзОВ «ТКФ «Схід-Постач» період з січня 2013 року по червень 2015 року на суму боргу 34059,20грн.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч.2 ст.49 ГПК України передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма, як роз'яснено Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.7 Постанови №7 від 21.02.213р., виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Львівський локомотиворемонтний завод» (м.Львів, вул.Залізнична, буд.1А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКФ «Схід-Постач» (юридична адреса: м.Луганськ, квартал Восточний, буд.15А, офіс 5; поштова адреса: м.Харків, вул.Сумська, буд.39, офіс 131; ) 34059,20грн. основного боргу, 2606,23грн. 3% річних, 20026,81грн. індексу інфляції та 1827,00грн. судового збору.

3. Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 31.08.2015р.

Суддя Щигельська О.І.