РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2015Справа №910/18586/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані», м.Київ,

про стягнення 15 364 733,98 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Лисенко В.О. - по дов.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані», м.Київ про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 5 632 000 грн., процентів за користування кредитними коштами в розмірі 2 643 268,93 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 1 205 710,91 грн., пені за порушення строків внесення процентів в розмірі 510 105,17 грн., 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 536 599,46 грн., 3% річних за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі 195 743,29 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 3 283 817,98 грн. та інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 1 357 488,24 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» умов кредитного договору №89 від 15.10.2008р. в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у строки, які визначені умовами укладеного між сторонами правочину, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач у судове засідання 26.08.2015р., як і в попереднє засідання суду, не з'явився, представника не направив, відзиву на позов не надав, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, правової позиції по суті спору не висловив.

За висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 04053, м.Київ, Шевченківський район, вул.Артема, буд.49.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 12.08.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Конверт з судовою кореспонденцією було повернуто на адресу суду з відмітками «За закінченням встановленого терміну зберігання». Попередня судова кореспонденція також була повернута відділенням поштового зв'язку.

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, в тому числі, з ухвалою від 12.08.2015р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки відповідача в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом також враховано, що ухвалою від 12.08.2015р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась, а відповідачем клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось.

За висновками суду, незважаючи на те, відповідач не з'явився у судове засідання 26.08.2015р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі представлені докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу норм ч.2 ст.1069 Цивільного кодексу України права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу України встановлено, що у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як свідчать матеріали справи, 15.10.2008р. між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» (найменування якого було змінено на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк») (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» (позичальник) було укладено кредитний договір №89, відповідно до п.1.1 якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит).

Кредит надається в сумі 2 040 811,08 доларів США (п.1.1.1 договору №89 від 15.10.2008р.).

За умовами п.1.1.2 договору №89 від 15.10.2008р. процента ставка за користування кредитом становить 16% річних.

Пунктом 1.3 договору №89 від 15.10.2008р передбачено, що забезпеченням виконання позичальником своїх зобов'язань виступає застава майнових прав.

Договір набирає чинності з дати його укладання та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п.7.4 договору №89 від 15.10.2008р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №89 від 15.10.2008р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм статей 1054-10571 Цивільного кодексу України, а в частині, що не суперечить вказаним нормам та умовам договору, регулюється ст.1046-1053 Цивільного кодексу України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вказувалось вище, за умовами п.1.1.1 договору №89 від 15.10.2008р. кредит надається в сумі 2 040 811,08 доларів США.

18.01.2010р. сторонами укладено додаткову угоду №3 до договору №89 від 15.10.2008р., у відповідності до якої погоджено, що кредит надається у формі непоновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом в сумі 16 331 386,59 грн.

За умовами п.1.1.5 спірного правочину (в редакції додаткової угоди №3 від 18.01.2010р.) надання кредиту може здійснюватись в гривні та/або доларах США в повному обсязі або окремими частинами (трансшами).

Згідно із п.2.5 укладеного між сторонами правочину надання кожного траншу оформлюється відповідною додатковою угодою до договору.

Додатковою угодою №1 від 16.07.2009р. сторонами було погоджено надання кредитного траншу в сумі 356 135, 53 дол.США строком до 21.07.2009р. зі платою 16% річних.

У додатковій угоді №2 від 15.01.2010р. контрагенти досягли згоди щодо надання траншу в сумі 349 705,31 дол.США до 14.03.2012р. під 16% річних.

18.01.2010р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №4 до спірного правочину, згідно якої банк видає транш в сумі 2 868 000 грн. строком до 14.03.2012р. зі сплатою 16% річних.

Додатковою угодою №6 від 16.07.2010р. сторонами було погоджено надання кредитного траншу в сумі 2 764 000 грн. строком до 14.03.2012р. зі платою 16% річних.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору №89 від 15.10.2008р. кредитором було надано позичальнику кредит в розмірі 705 840,84 дол.США та 5 632 000 грн., що в повному обсязі відповідає розмірам траншів, що були погоджені контрагентами у додаткових угодах до спірного правочину.

Обставини щодо перерахування на рахунок відповідача означеної суми грошових коштів підтверджуються представленими позивачем до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані».

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи ухвалами від 22.07.2015р. та від 12.08.2015р. відповідача було зобов'язано надати заперечення (у разі наявності) щодо отримання від позивача в межах договору №89 від 15.10.2008р. кредитних коштів.

Проте, відповідачем витребуваних пояснень надано не було, факт отримання кредиту у вказаному вище розмірі на підставі договору №89 від 15.10.2008р. не заперечено.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» було належним чином виконано свої зобов'язання з перерахування Товариству з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» кредитних коштів в сумі 705 840,84 дол.США та 5 632 000 грн., на виконання умов договору №89 від 15.10.2008р.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У п.1.1.2 договору №89 від 15.10.2008р. сторонами погоджено термін користування кредитом до шістнадцятої години 14.03.2012р.

Додатковою угодою №1 від 16.07.2009р. визначено строк користування траншем в сумі 356 135, 53 дол.США строком до 21.07.2009р.

У додатковій угоді №2 від 15.01.2010р. контрагенти досягли згоди щодо надання траншу в сумі 349 705,31 дол.США до 14.03.2012р.

18.01.2010р. між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №4 до спірного правочину, згідно якої банк видає транш в сумі 2 868 000 грн. строком до 14.03.2012р.

Додатковою угодою №6 від 16.07.2010р. сторонами було погоджено надання кредитного траншу в сумі 2 764 000 грн. строком до 14.03.2012р.

За умовами п.2.3.1 спірного правочину кожен транш повинен бути повернутий позичальником не пізніше тридцятого календарного дня з дати його надання, але в будь-якому випадку не пізніше, ніж термін зазначений в п.1.1.2 договору №89 від 15.10.2008р.

Моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідний рахунок кредитора: суми кредиту, процентів, комісій та можливих штрафних санкцій (п.2.6 договору №89 від 15.10.2008р.).

Отже, з огляду на наведені вище умови договору №89 від 15.10.2008р., господарський суд дійшов висновку, що строк повернення кредитних коштів за спірним правочином настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Товариством з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» своїх зобов'язань з погашення кредиту в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість на суму 5 632 000 грн.

Наразі, означений вище розмір заборгованості відповідача підтверджується представленими позивачем до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані»

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи судом ухвалами від 22.07.2015р. та від 12.08.2015р. було зобов'язано відповідача надати докази повного або часткового виконання своїх зобов'язань за договором №89 від 15.10.2008р.

Проте, відповідачем витребуваних судом доказів надано не було, факт наявності заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5 632 000 грн. не спростовано.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, приймаючи всі фактичні обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 5 632 000 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 10561 Цивільного кодексу України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

За умовами п.п.1.1, 1.1.3 договору №89 від 15.10.2008р. кредит надано на умовах оплатності під 16% річних.

У додаткових угодах №1 від 16.07.2009р., №2 від 15.01.2010р., №3 від 18.01.2010р., №4 від 18.01.2010р. та №6 від 16.07.2010р. сторонами погоджено, що процента ставка як за траншами у доларах США, так і у гривні становить 16% річних.

У додатковій угоді №5 від 19.03.2010р. зазначено, що проценти, нараховані за місяць, позичальник повинен сплачувати не пізніше п'ятнадцятого числа місяця, наступного за тим, за який вони нараховані.

Проценти нараховуються на фактичну заборгованість за кредитом із розрахунку календарної кількості днів в місяці та 360 днів в році. При розрахунку процентів враховується перший день перерахування грошових коштів (надання траншу) та не враховується останній день терміну користування.

За користування кредитними траншами, наданими у гривні України на загальну суму 5 632 000 грн., позивачем за період з 18.01.2010р. по 18.05.2015р. було нараховано проценти на загальну суму 4 587 448,01 грн.

З огляду на умови укладеного між сторонами правочину, суд дійшов висновку, що строк внесення позичальником процентів за користування кредитом у період з 18.01.2010р. по 18.05.2015р. настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Товариством з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» належним чином свої зобов'язання в частині внесення процентів за користування кредитом виконано не було, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість на суму 2 643 268,93 грн.

Обставини щодо лише часткового виконання відповідачем своїх обов'язків, що визначені умовами договору №89 від 15.10.2008р., в частині сплати процентів за користування кредитом у вказаний вище період підтверджуються представленими до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані».

Судом вже зазначалось, що ухвалами від 22.07.2015р. та від 12.08.2015р. було зобов'язано відповідача надати докази повного або часткового виконання своїх зобов'язань за договором №89 від 15.10.2008р.

Проте, відповідачем витребуваних судом доказів надано не було, факту наявності заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами в межах договору №89 від 15.10.2008р. не спростовано.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» про стягнення процентів за користування кредитом в сумі 2 643 268,93 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку стосовно часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 1 205 710,91 грн., пені за порушення строків внесення процентів в розмірі 510 105,17 грн., 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 536 599,46 грн., 3% річних за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі 195 743,29 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 3 283 817,98 грн. та інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 1 357 488,24 грн.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України зазначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За приписами ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 вказаного вище Закону України, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

За умовами п.4.3 договору №89 від 15.10.2008р. у разі несвоєчасного погашення кредиту, сплати процентів та комісій, визначених правочином, позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, визначеної п.1.1.3 (16%) за кожен день прострочення виконання.

Наразі, приймаючи до уваги приписи ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» за порушення відповідачем строків повернення кредиту позивачем за період з 18.11.2014р. по 18.05.2015р. нараховано пеню на загальну суму 1 205 710,91 грн.

Господарський суд вказує, що наведений заявником розрахунок пені є необґрунтованим. При цьому, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.6 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Зміст укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені за кожен день прострочення, за висновками суду, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст.232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. При цьому, судом враховано, що нормою ст.252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Умовами договору №89 від 15.10.2008р. передбаченим чинним цивільним законодавством України способом іншого строку нарахування неустойки не визначено.

Тобто, враховуючи, що на підставі узгоджених сторонами умов договору не можливо дійти однозначного висновку про наявність у сторін взаємного волевиявлення на зміну передбаченого ст.232 Господарського кодексу України строку нарахування пені, суд вважає за необхідне обмежити період нарахування неустойки шістьма місяцями.

Як вказувалось вище, додатковими угодами №4 від 18.01.2010р. та №6 від 16.07.2010р. сторонами було погоджено користування кредитними траншами строком до 14.03.2012р.

Суд зазначає, що якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну до 14.03.2012р. (частина друга статті 252 Цивільного кодексу України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну 13.03.2012р. Аналогічну правову позицію наведено у п.1.9 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Тобто, у даному випадку перебіг шестимісячного строку, який передбачено ст.232 Господарського кодексу України, починається з 14.03.2012р., а отже, нарахування неустойки за порушення строків повернення кредиту за період з 18.11.2014р. по 18.05.2015р. суперечить приписам чинного законодавства та є неправомірним.

Враховуючи наведене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за порушення строків повернення кредитних коштів підлягають залишенню без задоволення.

Одночасно, суд звертає увагу позивача на е, що Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» не позбавлено права та можливості звернутися до суду з позовом про стягнення пені, нарахованої в порядку ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

Одночасно, за порушення строків внесення процентів за користування кредитними коштами заявником з урахуванням приписів ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» нараховано пеню на загальну суму 510 105,17 грн.

Після перевірки наведеного заявником розрахунку судом встановлено, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем за порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань в частині повернення кредитних коштів було нараховано за період з 15.03.2012р. по 18.05.2015р. 3% річних на суму 536 599,46 грн. та інфляційні втрати в сумі 3 283 817,98 грн.

Одночасно, за порушення зобов'язань в частині сплати процентів за користування кредитними коштами заявником за період з 04.02.2010р. по 18.05.2015р. було нараховано 3% річних на суму 195 743,29 грн. та інфляційні втрати в сумі 1 357 488,24 грн.

Після проведення перевірки наведеного Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» розрахунку, судом встанвоелно, що останній є вірним, а позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

За приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється, в тому числі, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

У відповідності до п.4.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход Державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

Згідно із ст.ст.1, 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду.

Статтею 4 вказаного Закону України встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2015р. становить 1 218 грн.

За приписами ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн.). З позовних заяв немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 мінімальної заробітної плати (1 218 грн.).

Отже, при зверненні до суду з позовом про стягнення грошових коштів в сумі 15 364 733,98 грн. до Державного бюджету України позивачем повинно було бути внесено судовий збір в сумі 73080 грн.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, на підставі Постанови №188 від 19.03.2015р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №63 від 20.03.2015р. «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи фонду на ліквідацію банку».

Отже, враховуючи, що позов було подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка у відповідності до ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що судовий збір в сумі 67 297,66 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані», м.Київ про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 5 632 000 грн., процентів за користування кредитними коштами в розмірі 2 643 268,93 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 1 205 710,91 грн., пені за порушення строків внесення процентів в розмірі 510 105,17 грн., 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 536 599,46 грн., 3% річних за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі 195 743,29 грн., інфляційних втрат на тіло кредиту в сумі 3 283 817,98 грн. та інфляційних втрат на проценти за користування кредитом в розмірі 1 357 488,24 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» (04053, м.Київ, Шевченківський район, вул.Артема, буд.49, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (04119, м.Київ, Шевченківський район, вул.Дегтярівська, буд.27Т, ) заборгованість за кредитом в сумі 5 632 000 грн., проценти за користування кредитними коштами в розмірі 2 643 268,93 грн., пеню за порушення строків внесення процентів в розмірі 510 105,17 грн., 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 536 599,46 грн., 3% річних за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі 195 743,29 грн., інфляційні втрати на тіло кредиту в сумі 3 283 817,98 грн. та інфляційні втрати на проценти за користування кредитом в розмірі 1 357 488,24 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті інвест компані» (04053, м.Київ, Шевченківський район, вул.Артема, буд.49, ) на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 67 297,66 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 26.08.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 27.08.2015р.

Суддя М.О. Любченко