Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

« 31» серпня 2015 року справа № 927/1005/15

Позивач: Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк", , вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ, 49094

Відповідач1: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1, АДРЕСА_2, 14000

Відповідач2: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_2, АДРЕСА_1, 14000

про визнання договору недійсним

Суддя Шестак В.І.

Представники сторін:

позивача: Рожко С.М. довіреність № 385-О від 29.01.2014 уп. представник

відповідача1: ОСОБА_4 довіреність б/н від 12.05.2014, уп. представник

відповідача2: не з"явився

Рішення прийнято після оголошеної в судовому засіданні перерви згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Чернігів, та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Чернігів про визнання недійсним з 01.08.2012 Договору поруки від 01.08.2012, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1

Як зазначає позивач, договір поруки суперечить вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України та нормам ст.ст. 546, 548, 553, 559 Цивільного кодексу України, що відповідно до умов ст.215 Цивільного кодексу України є підставою його недійсності.

Крім того, позивач стверджує, що Договір оренди приміщення від 05.03.2008 зі строком дії з 05.02.2011 по 05.01.2014 є попереднім Договором, зобов'язання за яким є припиненими -недійсними та не можуть бути забезпечені порукою.

Представник відповідача1 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, зазначаючи, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки договір оренди приміщень від 05.03.2008 є укладеним оскільки сторони досягнули всіх істотних умов.

Відповідач2 у письмовому відзиві вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач2 заперечує, що договір поруки забезпечує недійсне зобов»язання оскільки договір оренди приміщень від 05.03.2008 є укладеним, сторонами досягнуто всіх істотних умов.

Відповідач2 просить розглянути справи без участі представника.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши повноважних представників сторін, суд, ВСТАНОВИВ:

01 серпня 2012року між Фізичною особою ОСОБА_2 -поручитель та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 - кредитор укладено договір поруки.

Пунктом1.1 договору передбачено, що у відповідності до цього договору поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку ПАТ КБ «Приватбанк» щодо сплати орендної плати в строки за договором, передбаченим ст.2 цього договору.

Згідно п.1.2 Договору у випадку порушення боржником обов'язку за основним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що під основним договором в цьому договорі розуміється договір оренди приміщення від 05.03.2008, укладений між кредитором та боржником.

Строк основного договору становить з 05 лютого 2011 року по 05 січня 2014 року (п.2.2).

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За своє правовою природою даний Договір є договором поруки.

До відносин поруки застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, абз. 2 ч. 2 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Статтею 203 ЦК України визначено перелік загальних умов, необхідних для чинності правочину. Відповідно до частин 1, 2, 3, 4, 5 зазначеної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Отже, укладаючи спірний договір сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Враховуючи зміст вищезазначених статей та умови укладеного договору судом встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного договору.

Судом не встановлено факту невідповідності спірного договору положенням чинного законодавства, у т.ч. й приписам Цивільного кодексу України, на які посилається позивач.

Враховуючи вищевикладене та позицію Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки немає підстав передбачених Цивільним кодексом України, при наявності яких правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно зі статтею 33 ГПК України обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Враховуючи викладене, за встановлених обставин справи, позовні вимоги позивача не є обгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 33,49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Суддя В.І. Шестак