ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.08.2015р. Справа №908/3764/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», м.Краматорськ,

про стягнення 83319,48 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 гол. юрисконс.

від відповідача: не зявився

Згідно із ст.77 ГПК України

в засіданні суду оголошувалась перерва з 13.08.2015р. до 21.08.2015р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», м.Краматорськ про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 55270,06 грн, 3% річних 10948,38 грн, інфляційних втрат 17101,04 грн, всього 83319,48 грн.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 24.06.2015р. вказану позовну заяву з додатками направлено за підсудністю до господарського суду Донецької області.

Відповідно до ухвали господарського суду Донецької області від 01.07.2015р. за зазначеним позовом порушено провадження по справі №908/3764/15.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №14/288/11 від 31.01.2011р. купівлі-продажу природного газу, що стало підставою для нарахування інфляційних збитків, 3% річних та пені.

Відповідач у відзиві №15/1-228 від 05.08.2015р. зазначив, що позивачем пропущено термін на звернення до суду в частині вимог про стягнення пені в сумі 29949,58 грн за період з січня по травень 2012 року. Крім того, за твердженням відповідача, застосований позивачем порядок нарахування інфляційних втрат суперечить суті та призначенню інституту індексації простроченої заборгованості, зокрема, позивачем здійснене нарахування інфляційних втрат за періоди прострочення виконання, які не дорівнюють повному календарному місяцю.

За змістом відзиву відповідач погодився з розміром 3% річних в сумі 10948,38 грн, пені 25320,48 грн та визнав позовні вимоги у цій частині.

Також, у відзиві відповідачем заявлено клопотання про відстрочення виконання рішення на 1 рік.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 31.01.2011р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Відкритим акціонерним товариством «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» (покупець) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №14/288/11.

Згідно із п.п.1.1, 2.1 вказаного договору продавець зобовязується у 2011 році поставити покупцеві імпортований природний газ в обсязі до 2134 тис. куб. м. Газ, що постачається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб обєктів, які знаходяться на балансі покупця.

За змістом п.5.1 укладеного сторонами правочину ціна за 1000 куб. м природного газу становить 2282 грн без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%, податок на додану вартість за савкою 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами - 98,30 грн, крім того ПДВ 20%. До сплати за 1000 куб. м природного газу 2425,94 грн, крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ 2911,13 грн.

Відповідно до п.11.1 договору №14/288/11 від 31.01.2011р. (в редакції додаткової угоди №12 від 27.04.2012р.) договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення їх підписів печатками і діє в частині поставки газу з 01.01.2011р. до 31.12.2012р. (включно), а у частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

Як свідчать матеріали справи, протягом 2012 року позивачем та відповідачем було підписано акти приймання-передачі природного газу, згідно із яким продавець передав, а покупець прийняв у 2012 році природний газ, вартість якого, з урахуванням послуги на транспортування газу, становила 9991596,03 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п.6.1 договору №14/288/11 від 31.01.2011р. оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% оплати вартості обсягів газу в термін до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За приписами п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» якщо у договорі виконання грошового зобовязання визначається до настання певного терміну, наприклад до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 Цивільного кодексу України), то останнім днем виконання такого зобовязання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі 31 липня 2014 року).

Відтак, зобовязання з оплати газу, який було прийнято протягом 2012 року мали бути виконані 13.02.2012р. включно, 13.03.2012р. включно, 13.04.2012р. включно, 14.05.2012р. включно (з урахуванням того, що останній день строку припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України), 13.06.2012р. включно, 13.07.2012р. включно, 13.08.2012р. включно, 13.09.2012р. включно, 15.10.2012р. включно (з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (13.10.2012р., 14.10.2012р.) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України), 13.11.2012р. включно, 13.12.2012р. включно, 14.01.2013р. включно (з урахуванням того, що останній день строку припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України).

При цьому, як вказує позивач та проти чого відповідач в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечує, фактичне перерахування вартості природного газу на суму 9991596,03 грн було здійснено відповідачем з порушенням строків оплати.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до п.7.2 договору №14/288/11 від 31.01.2011р. у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 55270,06 грн пені за період з 14.02.2012р. до 28.01.2013р.

Як було зазначено судом вище, відповідач у відзиві №15/1-228 від 05.08.2015р. зазначив, що позивачем пропущено термін на звернення до суду в частині вимог про стягнення пені в сумі 29949,58 грн.

Суд приймає до уваги твердження відповідача щодо пропущення позивачем встановленого строку позовної давності враховуючи на наступне:

Згідно із ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 вказаного Кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами частини першої статті 259 Цивільного кодексу України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

У п.10.6 договору №14/288/11 від 31.01.2011р. сторони узгодили, що строк позовної давності по цьому договору та по стягненню неустойки встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було зазначено вище, останніми днями оплати газу, який було поставлено у січні-квітні 2012 року, є: 13.02.2012р. включно, 13.03.2012р. включно, 13.04.2012р. включно, 14.05.2012р. включно (з урахуванням того, що останній день строку припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України).

24.02.2012р., 26.03.2012р., 27.04.2012р., 24.05.2012р. строк позовної давності переривався у звязку із проведенням відповідачем оплат на суми 1819037,42 грн, 2072445,29 грн, 1457304 грн, 403162,44 грн (ст.264 Цивільного кодексу України).

Позивач нарахував пеню, зокрема:

- за період з 14.02.2012р. по 24.02.2012р. за простроченими зобовязаннями січня 2012 року (1819037,42 грн) 8473,93 грн,

- за період з 14.03.2012р. по 26.03.2012р. за простроченими зобовязаннями лютого 2012 року (2072445,29 грн) 11296,53 грн,

- за період з 14.04.2012р. по 27.04.2012р. за простроченими зобовязаннями березня 2012 року (1457304 грн) 8361,58 грн,

- за період з 14.05.2012р. по 25.06.2012р. за простроченими зобовязаннями квітня 2012 року (403162,45 грн) 1817,54 грн.

Виходячи з того, що позовна заява №14/2-632 від 12.06.2015р. направлена до суду 18.06.2015р. (про що свідчить поштовий штемпель на конверті Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»), судом встановлено, що позивачем пропущено встановлений п.10.6 договору №14/288/11 від 31.01.2011р. трирічний строк позовної давності за основним боргом.

Відповідно до ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відтак, строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки в сумі 29949,58 грн також сплинув.

При цьому, судом враховано, що вимоги позивача не відносяться до переліку тих, на які позовна давність не поширюється з огляду на приписи ст.268 Цивільного кодексу України.

Наразі, будь-яких клопотань щодо поновлення пропущеного строку позовної давності в порядку норми ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України або пояснень з вказаного питання від позивача на адресу господарського суду Донецької області не надходило. Крім того, Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не представлено до матеріалів справи доказів зупинення чи переривання перебігу позовної давності, які б спростували доводи відповідача про необхідність застосування позовної давності у визначеній вище частині.

Одночасно, наявності інших обставин, які зробили своєчасне предявлення позову до суду неможливим або ускладненим, позивачем всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено, а судом не встановлено.

Згідно із п.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, з урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення з Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» 29949,58 грн підлягають залишенню без задоволення.

Крім того, здійснивши перевірку розрахунку пені з урахуванням приписів п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» щодо не нарахування пені у день фактичної оплати, суд дійшов висновку, що сума пені за простроченими зобовязання відповідача по оплаті газу, який було поставлено у травні-грудні 2012 року (в межах визначених позивачем періодів) становить 22641,11 грн.

У відзиві №15/1-228 від 05.08.2015р. Публічним акціонерним товариством «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» було викладено клопотання про зменшення розміру пені до 1 тисячі гривень.

Згідно із ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що зменшення розміру неустойки це право суду, а не його обов'язок, при якому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість.

Зі змісту п.3.17.4 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України та п.7.2 постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» вбачається, що під час розгляду заяв про зменшення неустойки чи відстрочення платежу судом, насамперед, повинно бути встановлено, що саме є підставою для задоволення наведеного клопотання, винятковість випадку, ступінь вини боржника, незначність прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків).

Обґрунтовуючи подану заяву відповідач посилається на наявність збитків Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» внаслідок проведення на території Донецької області антитерористичної операції, а саме руйнувань будівель, газопроводів та інших споруд на суму 11142285,96 грн, втрат природного газу у обсязі 13035,597 тис. куб. м, що становить 88714175,12 грн та не дає змоги розрахуватись навіть за поточними зобовязаннями.

На підтвердження своєї заяви відповідачем представлено до матеріалів справи висновок №1562/05-4 від 19.06.2014р. Торгово-промислової палати України, звіт про фінансові результати за І півріччя 2015 року, інформацію щодо втрат газу, матеріали обґрунтування недостатності тарифу на газ.

Проте, за висновками суду представлені відповідачем в обґрунтування свого клопотання докази не свідчать про винятковість розглядуваного випадку та наявність об'єктивних обставин, що виключали б можливість покупця належним чином виконати свої зобов'язання за договором.

Суд зазначає, що заборгованість є наслідком неплатежів боржника за поставлений товар, оплата якого не може пов'язуватись зі взаємовідносинами останнього з іншими учасниками господарських відносин з огляду на те, що відповідач є самостійним суб'єктом господарювання і відповідно до п.7.2 спірного договору прийняв на себе тягар відповідальності за порушення договірних зобов'язань перед постачальником.

До того ж, суд зазначає, що політична, економічна ситуація у країні, в рівній мірі впливає на фінансове становище обох контрагентів за договором, внаслідок чого суд не вбачає можливості в наданні переваги певній стороні за договором №14/288/11 від 31.01.2011р.

Згідно зі ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст.167 Цивільного кодексу України та ст.218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

До того ж, за висновками суду, розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача є співрозмірними з порушенням.

Представлений відповідачем сертифікат №1562/05-4 від 19.06.2014р. Торгово-промислової палати України не стосується договору №14/288/11 від 31.01.2011р., укладеного сторонами. Крім того, вказаний документ засвідчує настання форс-мажорних обставин для відповідача з 07.04.2014р., в той час як неустойку нараховано за період з 14.02.2012р. до 28.01.2013р.

Таким чином, враховуючи у сукупності викладені вище фактичні обставини справи, виходячи з принципів добросовісності та справедливості, суд дійшов висновку, що заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій не підлягає задоволенню.

При цьому, судом також враховано, що внаслідок перерахунку суми пені, здійсненого судом, застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки, розмір пені значно зменшився порівняно з заявленою сумою.

Одночасно, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 10948,38 грн за період з 14.02.2012р. до 28.01.2013р., інфляційні збитки в сумі 17101,04 грн за період з лютого 2012 року по лютий 2013 року.

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За висновками суду, позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних збитків, вказаних правил враховано не було. Зокрема, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за періоди прострочення виконання, які не дорівнюють повному календарному місяцю. Відтак, заперечення відповідача у цій частині є правомірними, а позовні вимоги про стягнення 17101,04 грн безпідставними.

Щодо стягнення 3% річних у розмірі 10948,38 грн за період з 14.02.2012р. до 28.01.2013р. суд зазначає, що навіть з урахуванням того, що за зобовязаннями вересня, грудня 2012 року позивачем не вірно визначену дату, з якої розпочинається прострочення боржника, сума 3% річних за визначений позивачем період є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 10948,38 грн.

Як зазначалось вище, відповідач у відзиві №15/1-228 від 05.08.2015р. позовні вимоги в частині вимог про стягнення пені у розмірі 25320,48 грн, процентів річних в сумі 10948,38 грн визнав.

Згідно із ч.5 ст.78 Господарського процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позовних вимог господарський суд приймає рішення про задоволення позову.

Наразі, як було встановлено судом вище, позивач не мав права на нарахування пені в сумі 2679,37 грн.

Відтак, суд приймає до уваги визнання відповідачем позову в частині суми 3% річних 10948,38 грн, пені 22641,11 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних збитків, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, заслухавши пояснення відповідача у цій частині, оцінивши заяву відповідача про часткове визнання позову, розглянувши клопотання відповідача про зменшення пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення пені та процентів річних підлягають задоволенню на суми 22641,11 грн та 10948,38 грн. Крім того, у задоволенні вимог про стягнення інфляційної складової боргу слід відмовити з визначених вище підстав.

Відносно клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду на 1 рік, яке викладено у відзиві №15/1-228 від 05.08.2015р., суд зазначає про наступне:

Відповідно до п.6 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право розстрочити його виконання.

Підставою для вчинення вказаних дій є наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Відстрочка це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Пунктом 7.2 постанови №9 від 17.10.2012р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» встановлено, що вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Одночасно, судом також повинні прийматися до уваги можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом.

Обґрунтовуючи подану заяву відповідач посилається на наявність збитків Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» внаслідок проведення на території Донецької області антитерористичної операції, а саме руйнувань будівель, газопроводів та інших споруд на суму 11142285,96 грн, втрат природного газу у обсязі 13035,597 тис. куб. м, що становить 88714175,12 грн та не дає змоги розрахуватись навіть за поточними зобовязаннями.

На підтвердження своєї заяви відповідачем представлено до матеріалів справи висновок №1562/05-4 від 19.06.2014р. Торгово-промислової палати України, звіт про фінансові результати за І півріччя 2015 року, інформацію щодо втрат газу, матеріали обґрунтування недостатності тарифу на газ.

Позивач проти задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення у судових засіданнях 13.08.2015р., 21.08.2015р. заперечив.

З огляду на наявні у матеріалах справи документи, з урахуванням того, що сума стягнення є помірною, приймаючи до уваги матеріальні інтереси позивача, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення на 1 рік.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 1827 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 78, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ до Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», м.Краматорськ про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 55270,06 грн, 3% річних 10948,38 грн, інфляційних втрат 17101,04 грн, всього 83319,48 грн, задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» (84313, Донецька область, м.Краматорськ, вул.Південна, буд.1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ) пеню 22641,11 грн, 3% річних 10948,38 грн, а також судовий збір в сумі 736,54 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 21.08.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 25.08.2015р.

Суддя Ю.О.Паляниця