номер провадження справи 35/68/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2015 Справа № 908/3485/15

Суддя господарського суду Запорізької області Топчій О.А.

при секретарі Коцар А.О.

За участю представників сторін:

від позивача не зявився

від відповідача ОСОБА_1, дов. б/н від 21.01.2015р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Вільногірське скло, м. Вільногірськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Югомет Плюс, м. Запоріжжя

про визнання недійсним п. 5.3. договору від 19.12.2011р. за №7/2012

ВСТАНОВИВ:

03.06.2015р. до господарського суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю Вільногірське скло до Товариства з обмеженою відповідальністю Югомет Плюс про визнання недійсним п. 5.3. договору від 19.12.2011р. за №7/2012.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 19.12.2011р. між сторонами було укладено договір купівлі продажу № 7/2012, відповідно до якого позивач продає, а відповідач купує товар по номенклатурі, в строк, в кількості та по цінам, зазначеним в специфікації. За не виконання договірних зобов'язань, винна сторона несе перед іншою стороною цивільно-правову відповідальність відповідно до діючого законодавства України. Згідно до п. 5.3. Договору За прострочення виконання грошових зобов'язань покупець сплачує пеню у розмірі 0,5% від суми прострочення платежу за кожен день прострочення. Позивач вважає, що п. 5.3. договору не відповідає вимогам ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань від 22.11.1996р., а отже є недійсним відповідно до приписів ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України. Просить визнати недійсним п. 5.3. договору від 19.12.2011р. за №7/2012

03.06.2015р. автоматизованою системою документообігу господарського суду здійснено розподіл справ між суддями та визначено позовну заяву до розгляду судді Топчій О.А.

Ухвалою від 05.06.2015р. судом порушено провадження у справі № 908/3485/15 та присвоєно вищевказаній справі номер провадження 35/68/15. У сторін витребувані документи, які необхідні для всебічного та обєктивного розгляду і вирішення справи по суті, судове засідання призначено на 25.06.2015 р.

25.06.2015р. через канцелярію господарського суду від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких останній не погоджується з позовними вимогами та зазначає, що п. 5.3. договору визначає розмір санкцій, в даному випадку сплату пені, у випадку порушення грошового зобовязання, тоді як Закон України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань передбачає обмеження розміру пені, що підлягає стягненню. Крім того, відповідач зазначає, що згідно з розясненнями, викладеними в постанові пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність, визначена ст. 257 ЦК України, тривалістю у три роки та, оскільки позивач звернувся до суду після закінчення встановленого законодавством строку, відповідач вважає, що це є підставою для відмови в позові. Крім того, відповідач наполягає, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування обставин, які є підставою для визнання правочину (його частини) недійсним. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

25.06.2015р. судове засідання не відбулося, в звязку з перебуванням судді на лікарняному, про що 06.07.2015р. була винесена ухвала, з призначенням судового засідання на 14.07.2015р.

В судове засідання 14.07.2015р. представник позивача не зявився. Причини неявки суду невідомі.

В судовому засіданні 14.07.2015р. представник відповідача підтвердив заперечення проти позову в повному обсязі. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Також представником відповідача в судовому засіданні було заявлено клопотання про продовження строку розгляду справи за межі 2-х місячного строку та відкладення розгляду справи в звязку з необхідністю надання додаткових доказів.

Ухвалою суду від 14.07.2015р. клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та про продовження строку розгляду справи було задоволено, строк розгляду справи продовжено на пятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 18.08.2015р. В судове засідання 18.08.2015р. представник позивача не зявився. Причини неявки суду не відомі. Про час та місце судового засідання був попереджений вчасно та належним чином.

В судовому засіданні 18.08.2015р. представник відповідача заперечив проти позову, з підстав, викладених в відзиві. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

За заявою представника відповідача справа розглядалася без застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 18.08.2015 р., на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судовою колегією оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, документи, надані відповідачем додатково, заслухавши пояснення представника відповідача, судом встановлено наступне.

19.12.2011р. між ТОВ Вільногірське скло та ТОВ Югомет Плюс було укладено договір купівлі продажу № 7/2012, відповідно до якого позивач продає, а відповідач купує товар по номенклатурі, в строк, в кількості та по цінам, зазначеним в специфікації.

Пунктом 5.3. договору встановлено, що за прострочення виконання грошових зобов'язань покупець сплачує пеню у розмірі 0,5% від суми прострочення платежу за кожен день прострочення.

Позивач вважає, що п. 5.3. договору не відповідає вимогам ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань від 22.11.1996р., а отже є недійсним відповідно до приписів ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Проаналізувавши доводи, викладені в позовній заяві, норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарську відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» визначено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не встановлюють обмежень щодо визначення розміру пені, а передбачають обмеження розміру пені, що підлягає стягненню.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як зазначено в п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин..

Частиною другою статті 551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Тобто, відповідно до вимог чинного законодавства сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, тому встановлена сторонами у договорі відповідальність за прострочення виконання зобов'язання у більшому розмірі не суперечить матеріальному праву України та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

В п. 2.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Таким чином, на підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оспорюваним пунктом 5.3 договору встановлена відповідальність позивача за порушення та невиконання своїх зобовязань по оплаті товару , що жодним чином не суперечить чинному законодавству, адже узгодження сторонами у договорі іншого розміру відповідальності за несвоєчасне виконання зобовязань є правом сторін при укладенні договору, яке і було реалізоване ними у встановленому законом порядку шляхом застосування принципу свободи договору. Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, а також обґрунтувань в підтвердження обставин, з якими чинне законодавство повязує визнання правочину або його частини недійсним.

Крім того, п. 2.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» розяснено, що до вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-VI). Для окремих видів вимог законом встановлюється й спеціальна позовна давність, наприклад, статтею 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

В даному випадку, день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права є 19.12.2011р., тобто день укладання договору, а позов подано до суду 03.06.2015р., тобто після спливу строку загальної позовної давності.

Відповідно до ст.. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (ч. 1).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3)

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ).

Відповідач заявив про сплив позовної давності.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в позові повністю.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір відноситься на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю Вільногірське скло відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для подання апеляційної скарги з моменту оформлення та підписання повного тексту рішення.

Повне рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 25.08.2015р.

Суддя О.А. Топчій