ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2015 р.Справа № 922/3723/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанській В.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міська Рекламно-Інформаційна Система", м. Харків
до Комунального підприємства "Підземне Місто", м. Харків
про зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 - довіреність №77 від 27.07.15 р.;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Міська Рекламно-Інформаційна Система" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Комунального підприємства "Підземне Місто", в якій позивач просить зобов'язати відповідача укласти договір на послуги по надання місць для розміщення рекламних щитів у редакції, яка викладена позивачем у позовній заяві. Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Позивач у справі 27.07.15 р. звернувся до суду із клопотанням про витребування доказів за вх.№29933, в якому просить направити судове доручення Державній фінансовій інспекції в Харківській області з метою надання пояснень та проведення перевірки для встановлення наступних фактичних даних: 1.1. перевірити чи містять дії КП "Підземне місто", пов'язані з відмовою в укладанні договору на розміщення рекламних конструкцій порушення, унаслідок яких завдається непрямі збитки місцевому бюджету Харківської міської ради.

Відповідач надав до суду 17.08.15 р. відзив на клопотання про витребування доказів за вх.№22877, в якому відповідач проти задоволення клопотання заперечував та просить у його задоволенні відмовити.

Клопотання про витребування доказів судом залишається без задоволення з таких підстав. Згідно положень ст. 38 ГПК України сторона, прокурор, які порушують клопотання перед господарським судом про витребування доказів, повинні докладно зазначити: який доказ вимагається, підстави, з яких вони вважають, що ці докази має підприємство чи організація, і обставини, які можуть підтвердити ці докази.

З клопотання позивача про витребування доказів вбачається, що доказ, який на думку позивача підлягає витребуванню, не існує, а він має виникнути в результаті перевірки проведеної Державною фінансовою інспекцією в Харківській області, а отже вказаного доказу не має.

Враховуючи вищенаведене, з урахуванням матеріалів справи, а також з урахуванням відзиву на клопотання відповідача, суд вважає клопотання про витребування доказів не відповідає вимогам ст. 38 ГПК України.

Позивачем у справі надано 27.07.15 р. надано клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківську міську раду.

Відповідачем надано відзив на клопотання позивача про залучення до розгляду справи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в якому просив у задоволенні клопотання позивача відмовити.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Згідно п. 1.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.11.11 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" абзац 5: що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач - Комунальне підприємство "Підземне місто" згідно зі статутом підприємства є самостійним господарюючим суб'єктом, що має статус юридичної особи, а отже є самостійним у здійсненні господарської діяльності.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивач у клопотанні не обґрунтував підстави для залучення третьої особи та не зазначив, яким саме чином рішення у даній справі виплине на права або обов'язки такої третьої особи щодо однієї із сторін, суд вважає за необхідне у задоволенні клопотання позивач про залучення третьої особи - відмовити.

У судовому засіданні 12 серпня 2015 року оголошувалась перерва до 17 серпня 2015 року о 12:00.

Присутній представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Надав через канцелярію господарського суду Харківської області 11 серпня 2015 року заперечення на позовну заяву за вх.№32315, в якому проти позову заперечує оскільки між сторонами існували договірні відносини, а саме був укладений договір про надання місць для розміщення рекламних щитів №2ОР/04/14 від 01.04.14 р., але строк дії даного договору закінчився. Рішенням господарського суду від 04.11.14 р. у справі №922/3435/14, у задоволенні позовних вимог ТОВ "Міська Рекламно-Інформаційна Система" про продовження строку зазначеного договору судом відмовлено, задоволено зустрічний позов про стягнення з позивача збитків. На даний час збитки відповідачу не відшкодовано. За таких обставин, відповідач посилаючись на ст. 179, 187 ГК України та ст. 627, 628 ЦК України, вважає, що у відповідача відсутній обов'язок укладення з позивачем договору, тому просив у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні у справі матеріали на предмет їх юридичної оцінки, дослідивши докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

01 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Міська Рекламно-Інформаційна Система" та Комунальним підприємством "Підземне Місто" укладено договір № 20Р/04/14 на послуги по наданню місць для розміщення рекламних щитів.

Предметом вказаного договору є послуги по наданню місць для розміщення рекламних щитів у підземних підвуличних пішохідних переходах, що знаходяться на балансі Комунального підприємства "Підземне Місто".

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.11.2014 року справі №922/3435/14, залишеним без змін рішенням Харківського апеляційного господарського суду від 24.12.2014 року, у задоволенні позовних вимог ТОВ "Міська рекламно-інформаційна система" до КП "Підземне місто" про зобов'язання продовжити термін дії договору № 20Р/04/14 від 01.04.2014 року, стягнення збитків відмовлено повністю; зустрічний позов КП "Підземне місто" про стягнення з ТОВ "Міська рекламно-інформаційна система" збитків та зобов'язання вивезти рекламні щити задоволений повністю. У запереченнях на позовну заяву відповідач зазначив, що збитки позивачем не відшкодовані.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій позивач просить зобов'язати відповідача укласти договір на послуги по надання місць для розміщення рекламних щитів у редакції, яка викладена позивачем у позовній заяві.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 187 Господарського кодексу України визначено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з нормами цивільного законодавства договірні умови встановлюються виключно за домовленістю сторін.

Посилання позивача на те, що відповідач займає домінуюче становище на ринку послуг та є монополістом не знаходить документального підтвердження. Антимонопольним комітетом України з цього питання жодних висновків не наводилось, а отже твердження позивача - безпідставні, не підтверджені жодними доказами.

Існування правовідношення, в силу якого відповідач зобов'язаний укласти договір, з боку позивача не доведено.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Статтею 905 Цивільного кодексу України встановлено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Враховуючи вищенаведене та те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а укладання відповідачем договору є правом, а не його обов'язком, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відповідно до цього суд вважає в задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.627, 628, 901, 905 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 20.08.2015 р.

Суддя ОСОБА_2