РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2015 року Справа № 903/604/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Олексюк Г.Є. , суддя Гудак А.В.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 агрофірма "Селекціонер" на рішення господарського суду Волинської області від 06.07.15р. у справі № 903/604/15 (суддя Слупко Валентина Леонтіївна)

за позовом ОСОБА_2 агрофірми "Селекціонер"

до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Агроплантеко"

про визнання недійсним договору поставки № 32 від 24 березня 2014 року

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 агрофірма «Селекціонер» (надалі - Позивач) звернулася в господарський суд Волинської області з позовною заявою (а.с. 3-5) до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Агроплантеко» (надалі Відповідач) про визнання недійсним договору поставки № 32 від 24 березня 2014 року.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 22 червня 2015 року (а.с. 36) було відхилено розгляд справи на 6 липня 2015 року на 12 год. 00 хв.; Разом з тим, даною ухвалою, керуючись пунктом 1 та 2 частини 77 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд за невиконання вимог ухвали суду щодо надання в строк до 17 червня 2015 року доказів та письмових пояснень ОСОБА_4 стягнув з ОСОБА_2 агрофірми «Селекціонер» в дохід Державного бюджету України 500 грн. штрафу.

Рішенням господарського суду Волинської області від 6 липня 2015 року (а.с. 67-68) в справі № 903/604/15 з підстав, вказаних у цьому рішенні, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 74-78) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі та просить рішення господарського суду Волинської області від 6 липня 2015 року № 903/604/15 в даній справі скасувати, і прийняти нове рішення яким визнати недійсним договір поставки № 32 від 24 березня 2014 року.

Також, апелянт пунктом 2 прохальної частини апеляційної скарги просить скасувати рішення господарського суду Волинської області про стягнення з Позивача в дохід Державного бюджету України 500 грн. штрафу, яке міститься в пункті 3 резолютивної частини ухвали суду від 22 червня 2015 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийняте рішення з порушенням норм процесуального права, а висновки, зроблені судом першої інстанції не відповідають обставинам справи. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що судом не взято до уваги та не відображено в рішенні суду положення Статуту Позивача, які містять обмеження щодо повноважень директора Позивача, так як не взято до уваги пояснень керівника Відповідача про те, що він був ознайомлений з Статутом Позивача. Крім того, апелянт, зауважує, що судом не відображено фактичної суми договору, що складає суму всіх видаткових накладних, та факт перевищення (на думку Позивача) цією сумою, суми, передбаченої Статутом. Також, апелянт як на підставу скасування штрафу, зазначеного в ухвалі господарського суду Волинської області від 22 червня 2015 року, зазначає пункт 4 частини 2 статті 84 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до котрого, при задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказується розмір сум, що підлягають стягненню, а також штрафів, передбачених у пунктах 4-5 частини 2 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 28 липня 2015 року (а.с. 73) апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 26 серпня 2015 року на 14 годину 50 хвилин.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу (а.с. 85-89) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду своїм розпорядженням від 26 серпня 2015 року вніс зміни до складу колегії суддів (окрім заміни головуючого судді) за наслідком котрого у справі № 903/604/15 визначено колегію суддів у складі суддя Василишина А.Р., суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є..

Представник Позивача в судове засідання від 26 серпня 2015 року не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про врученя поштового відправлення (а.с. 83). Причини неявки своїх повноважних представників суду не повідомив. Жодних клопотань від Позивача щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило.

Водночас, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 28 липня 2015 року явка сторін не була визнана обовязковою.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного та враховуючи приписи статтей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Позивача за навними в справі доказами.

В судовому засіданні від 26 серпня 2015 року Відповідач заперечив проти доводів апеляційної скарги Позивача, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і вказав про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника Позивача, оскільки його позиція висвітлена в апеляційній скарзі.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника Відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід задоволити частково, рішення господарського суду Вінницької області від 16 травня 2013 року по даній справі залишити без змін, та скасувати пункт 3 ухвали господарського суду Волинської області від 22 червня 2015 року. При цьому, суд виходив з наступного.

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що 24 березня 2014 року між Позивачем, що є платником податку на загальних підставах, в особі директора ОСОБА_5, яка діє на підставі Статуту та Відповідачем, що платником фіксованого сільськогосподарського податку в особі ОСОБА_4 був укладений договір поставки № 32 (надалі Договір; а.с. 8-15).

Відповідно до пункту 2.1 Договору, його ціна і кількість, місце передачі та термні поставки визначаються в додатках до даного Договору, рахунках та видаткових накладних, що є невідємною частиною цього Договору.

Позивачем до матеріалів справи додано Статут Позивача, затверджений 8 серпня 2011 року протоколом зборів учасників (а.с. 5-15).

Відповідно до пункту 1.8 Статуту, засновниками Позивача є: фізична особа-Шевчук ОСОБА_6; фізична особа ОСОБА_7.

Пунктом 5.3 Статуту визначено, що: для забезпечення господарської діяльності Позивача створюється статутний капітал в сумі 11 898 грн.; частка засновників (учасників) у статутному капіталі становить: ОСОБА_4 5 830 грн. (49 %); ОСОБА_7 6068 грн. (51 %).

Згідно підпункту 7.1.9 пункту 7.1 Статуту Позивача: всі питання по управлінню підприємством вирішують збори засновників (учасників) і зокрема такі питання: попереднє погодження укладення угод, що перевищують компетенцію директора, а також угод щодо оренди, суборенди майна в тому числі землі.

У відповідності до пункту 7.6 Статуту Позивача, у підприємства діє одноособовий виконавчий орган Директор. Директор вирішує усі питання діяльності Позивача, окрім віднесених до компетенції зборів засновників. Директор має право без попереднього погодження з Засновниками (учасниками) підприємства укладати договори з третіми особами на надання послуг, придбання та реалізацію матеріальних цінностей на суму, що не перевищує розміру Статутного капіталу Підприємства; договора оренди, суборенди майна в тому числі землі укладаються Директором за попереднім погодженням з Засновниками (учасниками підприємства).

Позивач, посилаючись на вищезазначені пункти Статуту Позивача звернувся в суд з позовом до Відповідача про визнання недійсним даного Договору.

В силу пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Проаналізувавши відносини між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 в сукупності з матеріалами справи та умовами Договору, колегія суду зазначає, що дані правовідносини виникли щодо поставки товару та його оплати.

В силу частин 1-2 статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частин 1-2 статті 203 Цивільного кодексу України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

В силу дії статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Приписами статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 2 статті 180 та частиною 8 статті 181 Господарського кодексу України, передбачено, що: господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода; у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся); якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Виходячи з положень статті 215 Цивільного кодексу України та згідно з пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Колегія суду дослідивши матеріали справи в контексті діючої бази законодавства, котра напралена на врегулювання відносин з приводу визнання дійсності укладеного правочину з перевищенням повноважень, зауважує наступне.

Водночас, правовідношення, за яким Відповідач передав товар Позивачу у власність, підтвердженням чого є документи, які оформлюють рух товарно - матеріальних цінностей (видаткові накладні та довіреність), відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України (дане в свою чергу опосередковано підтверджує факт здійснення господарської операції), створило у Позивача зобовязання оплатити прийнятий товар в силу частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України за ціною, яка була зафіксована у первинних бухгалтерських документах.

З наявних в матеріалах справи копій первинних документів, видаткових накладних, вбачається факт здійснення господарської операції поставка Відповідачем товару та прийняття його Позивачем (а.с. 22-27), а саме: на підставі видаткової накладної № 47 від 27 березня 2014 року було поставлено товар на суму 17 325 грн.; на підставі видаткової накладної № 106 від 29 квітня 2014 року було поставлено товар на суму 18 790 грн. 50 коп.; на підставі видаткової накладної № 193 від 24 червня 2014 року було поставлено товар на суму 19 061 грн. 12 коп.; на підставі видаткової накладної № 210 від 14 липня 2014 року було поставлено товар на суму 3 285 грн.; на підставі видаткової накладної № 282 від 29 серпня 2014 року було поставлено товар на суму 11 200 грн.; на підставі видаткової накладної № 310 від 19 вересня 2014 року було поставлено товар на суму 16 800 грн.. Дані видаткові накладні підписані представником Позивача та Відповідача та скріплені відтисками їхніх печаток. Згідно видаткових накладних всього було поставлено товару на загальну суму 86 461 грн. 62 коп..

Окрім того, в матеріалах справи містяться довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, на підставі вищезазначених видаткових накладних, представником Позивача ОСОБА_4 (на звороті а.с. 49-54).

Колегія суду дослідивши матеріали справи зазначає, що Позивачем було здійснено часткову оплату товару на суму 48 232 грн. 29 коп. (а.с. 40-44; 55-62), поставленого Відповідачем по даному Договору, що підстверджується наступними доказами: платіжним дорученням № 227 від 2 жовтня 2014 року на суму 10 000; платіжним дорученням № 301 від 16 грудня 2014 року на суму 10 000 грн.; платіжним дорученням № 321 від 25 грудня 2014 року на суму 18 229 грн. 33 коп.; платіжним дорученням № 3 від 12 лютого 2015 року на суму 2 000 грн.; платіжним дорученням № 46 від 4 березня 2015 року на суму 2 000 грн.; платіжним дорученням № 60 від 20 березня 2015 року на суму 1002 грн. 96 коп.; платіжним дорученням № 7 від 13 березня 2015 року на суму 3 000 грн.; платіжним дорученням № 87 від 17 квітня 2015 року на суму 2 000 грн..

В той же час, з наявної в матеріалах справи видаткової накладної № 59 від 8 серпня 2014 року (а.с. 45) вбачається, що Позивачем було поставлено для Відповідача пшеницю в кількості 22,325 т на загальну суму 31 857 грн. 78 коп..

Відповідно до пункту 1 угоди про залік взаємних вимог № 131 від 26 листопада 2014 року (а.с. 48), Позивач і Відповідач прийшли до угоди про залік взаємних вимог по нижче вказаним накладним: згідно накладної № 59 від 8 серпня 2014 року Відповідач є боржником за поставлену пшеницю в сумі 38 229 грн. 33 коп.; згідно Договору Відповідач є кредитором за поставлені засоби захисту рослин та мінеральні добрива на суму 86 461 грн. 62 коп.; розмір взаємних вимог, які погашаються виходячи з вищевикладених накладних, складає 38 229 грн. 33 коп. (відповідно, 38 229 грн. 33 коп. (вартість поставленої пшениці) + 48 232 грн. 29 коп. (сума проведених оплат) = 86 461 грн. 62 коп. (вартість поставленого Товару по Договору).

Зважаючи на наведене вище та приймаючи до уваги, що факт отримання товару Позивачем підтверджується первинними бухгалтерськими документами (накладними, довіреностями), в той же час, як претензій по якості та кількості були відсутні, і Позивачем здійснена часткова оплата прийнятого товару (а решта суми проведено по взаємозаліку), то колегія суду зазначає, що вимоги Позивача про невиконання даного Договору є безпідставними (не грунтуються на Договорі та вищенаведених нормах законодавства, не підтверджені доказами (належними та допустимими)).

Суд зауважує, що пункт 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29 травня 2013 року № 11 вказує, що: у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах; для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Пунктом 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 роз'яснено, що: наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України); настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини; доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.); наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

З огляду на усе вищеописане, колегія суду критично відноситься до посилань Позивача на те, що Договір, на підставі якого Відповідачем поставлявся товар, укладений з боку Позивача з перевищенням повноважень, оскільки, як встановлено з сукупного аналізу матеріалів справи, дана поставка частково оплачена, а решта суми проведена взаємозаліком між Позивачем та Відповідачем.

Колегія суду констатує, що Позивач не довів належними доказами факту, що Відповідач був обізнаний при укладені оспорюваного ним Договору з обмеженнями директора, які зазначені в Статуті Позивача, на що як підставу позову посилається Позивач.

В той же час суд наголошує на тому, що в силу частини 2 статті 218 Цивільного кодексу України, даний правочин є дійсним, оскільки навіть не зважаючи на те, як його було укладено (навіть за умови реальності перевищення повноважень при його укладенні), Позивач ще до подачі позову прийняла виконання даного правочину (шляхом часткових оплат, прийнятті товару, та шляхом зарахування однорідних вимог).

Крім того, колегія суддів зазначає, що оспорюваний Договір не містить суми Договору (суму поставки), а тому взагалі відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 як керівником підприємства були перевищені статутні повноваження при укладенні Договору. При цьому, суд констатує, що Позивач не був позбавлений права утриматися від одержання у Відповідача товару на суму, яка перевищує розмір статутного капіталу, проте прийняв його без заперечень.

Враховуючи усе вищевказане, у колегії суду, з огляду на твердження Позивача, відсутні підстави для визнання Договору недійсним, як відповідно до вищенаведених норм законодавства України так і з підстав, висвітлених Позивачем як в апеляційній скарзі так і позовній заяві.

На підставі наведеного та враховуючи, що Позивачем не доведено обставини, на які він посилається в позовній заяві, Рівненський апеляційний господарський суд констатує факт того, що в суду відсутні підстави для визнання даного Договору недійсним.

Водночас, колегія суду констатує, що посилання Позивача на обставини, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, спростовуються усім вищенаведеним у даній судовій постанові, не доведені ним (в порушення вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України), а тому до уваги судом не беруться.

З огляду на все вищевказане у даній судовій постанові, а тому Рівненський апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенні позову.

Дане рішення було прийнято й місцевим господарським судом.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Волинської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача в частині оскарження рішення суду без задоволення.

Що ж стосується ухвали господарського суду Волинської області від 22 червня 2015 року (а.с. 36) пунктом 3 котрої за невиконання вимог ухвали суду щодо надання в строк до 17 червня 2015 року доказів та письмових пояснень ОСОБА_4 стягнуто з Позивача в дохід державного бюджету України 500 грн., то колегія суду враховує наступні обставини.

Як вбачається з ухвали місцевого господарського суду від 22 червня 2015 року, пунктом 3 котрої було стягнуто з Позивача штраф за невиконання вимог ухвали суду, даний процесуальний документ був ухвалений керуючись пунктами 1, 2 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України (посилання на інші норми Господарського процесуального кодексу України в даній ухвалі відсутні).

Відповідно до пунктами 1, 2 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України: господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема є: незявлення в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів.

Водночас, колегія суддів констатує, що як пункти 1, 2 так і інші пункти частини 1 статті 77 (пункти 3,4,5) Господарського процесуального кодексу України не містять такого пункту, за котрим в суду були б повноваження на накладення на сторону судового процесу штрафу в звязку із невиконанням вимог ухвали суду.

Крім того, сама ж стаття 77 Господарського процесуального кодексу України направлена на врегулювання порядку відкладення розгляду справи, а не на накладення штрафу за невиконання вимог ухвали суду, та не може бути оскаржена відповідно до вимог статті 106 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно ж до вимог частини 2 статті 106 Господарського процесуального кодексу України, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (дане було вчинено апелянтом).

Сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відтак, суд констатує, що Позивачем правомірно подано заперечення на цю ухвалу разом з оскарженням рішення по даній справі.

В той же час апеляційний госопдарський суд констатує, що відповідно до частини 5 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право стягувати в доход Державного бюджету України з винної сторони штраф у розмірі до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону.

Проте, колегія суду проаналізувавши зміст ухвали від 22 червня 2015 року приходить до висновку, що суд не скористався взагалі цією нормою при її винесенні, оскільки дана норма відсутня (посилання на неї) в описовій, мотивувальній та резолютивній частині даної ухвали. Натомість місцевий господарський суд по суті наклав штраф за нормою процесу, котра дає суду лише право відкласти розгляд справи.

При цьому, суд констатує, що в даному випадку розгляд справи судом першої інстанції продовжувався, а ухвалою від 22 червня 2015 року було відкладено розгляд справи на іншу дату.

Між тим, колегія суддів звертає увагу, що Позивачем було подано клопотання про відкладення розгляду справи від 19 червня 2015 року (а.с. 20, 21), в звязку із тимчасовою непрацездатністю а також необхідністю представити в наступне судове засідання всіх витребуваних судом документів та пояснення. Причина відкладення розгляду справи була доказово підтвердженна Позивачем (додано листок непрацездатності; а.с. 21). Крім того, подаючи дане клопотання Позивач частково виконав вимоги ухвали про надання додаткових доказів від 2 червня 2015 року, подавши суду копії видаткових накладних (а.с. 22-27).

При цьому, колегія суддів зауважує, що зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що дане клопотання Позивача було задоволено, розгляд справи було відкладено. При цьому, з мотивувальної частини даної ували взагалі не вбачається обгрунування підставності накладення на Позивача штрафу за невиконання вимог ухвали суду.

З огляду на положення статті 83 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія констатує, що питання стягнення із винної сторони в доход Державного бюджету України штрафу за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону, повинно вирішуватись судом при прийнятті рішення по суті справи.

Відповідно, колегія суддів враховуючи усе описане вище, проаналізувавши дану ухвалу, зауважує, що в ній не встановлено характеру поважності причин неподання Позивачем витребуваних місцевим господарським судом доказів у співвідношенні до обставин справи в їх сукупності, та безпідставно (без використання норми, за котрою в суду є право накласти такий штраф) та передчасно накладено на Позивача штраф у розмірі 500 грн..

Разом з тим, на переконання Рівненського апеляційного господрського суду, неявка представника Позивача у перше судове засідання, з урахуванням подання останнім вмотивованого клопотання про відкладення розгляду справи, не може розцінюватись як ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону, а отже стягнення судом першої інстанції 500 грн. штрафу за невиконання вимог суду визнається колегією суддів безпідставним.

З огляду на все вищевказане у даній судовій постанові, суд приходить до висновку, що доводи Позивача щодо скасування пункту 3 ухвали місцевого господарського суду є підставними та доведеними, а тому за таких обставин пункт 3 ухвали господарського суду Волинської області від 22 червня 2015 року в справі № 903/604/15 щодо стягнення з Позивача в дохід Державного бюджету України 500 грн. штрафу підлягає скасуванню.

Усе вищевказане у даній судовій постанові, вказує на неповне зясування місцевим господарським судом всіх обставин справи та про порушення господарським судом першої інстанції норм процесуального права що в силу дії пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставами для скасування пункту 3 оскарженої ухвали господарського суду Волинської області.

Враховуючи усе вищевказане у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, рішення господарського суду Вінницької області від 16 травня 2013 року по даній справі залишити без змін, скасувати пункт 3 ухвали господарського суду Волинської області від 22 червня 2015 року.

Судові витрати, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 агрофірми "Селекціонер" - задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 06 липня 2015 року в справі № 903/604/15 - залишити без змін.

3. Скасувати пункт 3 ухвали господарського суду Волинської області від 22 червня 2015 року в справі № 903/604/15 щодо стягнення з ОСОБА_2 агрофірми "Селекціонер" в доход державного бюджету України 500 грн. штрафу.

4. В решті ухвалу господарського суду Волинської області від 22 червня 2015 року в справі № 903/604/15 залишити без змін.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

6. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

7. Справу № 903/604/15 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.