ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2015 року Справа № 904/4182/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кузнецова В.О.,

суддів: Науменка І.М., Кощеєва І.М. (зміна складу колегії відбулась на підставі розпорядження секретаря судової палати від 17.08.2015 р.),

секретар судового засідання: Петровська А.В.

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_1, директор, виписка з протоколу №1 від 20.04.97 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ГСМ Центр Україна" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.06.2015р. у справі

за позовом селянського фермерського господарства "Фламінго", с.Гейсиха, Ставищенського району, Київської області

до товариства з обмеженою відповідальністю "ГСМ Центр Україна", м.Павлоград, Дніпропетровська область

про стягнення попередньої оплати за договором поставки нафтопродуктів № 131114 від 13.11.2014 р. та штрафу у загальному розмірі 169 885 грн. 59 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.06.2015 р. у даній справі (суддя Фещенко Ю.В.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ГСМ Центр Україна" на користь селянського фермерського господарства "Фламінго" - 126 480,85 грн. - суми попередньої оплати, 2 529,62 грн. частину витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згадане рішення мотивовано посиланням на ч.2 ст.693 ЦК України, яка встановлює, зокрема, право вимагати повернення суми попередньої оплати, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

Позовні вимоги в частині стягнення штрафу в сумі 13 964,20 грн. не обґрунтовані, не підтверджені належними доказами та не доведені позивачем.

Повернення суми попередньої оплати є повернення суми авансу (а не грошовим зобов'язанням), а тому відсутні підстави застосування положень ст.625 ЦК України та стягнення інфляційних втрат на суму попередньої оплати.

Не погодившись з даним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "ГСМ Центр Україна" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення господарським судом норм матеріального права, просить ухвалу скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що у зв'язку з порушенням позивачем вимог ч.3 ст.181 ГК України, поставка товару не відбулась виключно з вини позивача, як і з вини позивача не відбулося повернення грошових коштів під час досудового врегулювання спору.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не надано.

Відповідач не забезпечив в судове засідання явку повноважного представника, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи, що явка сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутністю представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши відповідність оскарженого рішення нормам матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.11.2014 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "ГСМ Центр України" (постачальник) та селянським фермерським господарством "Фламінго" (покупець) було укладено договір поставки нафтопродуктів №131114, за умовами якого постачальник зобов'язався забезпечити поставку в узгоджені строки на підставі письмових заявок покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити на умовах, викладених в договорі, нафтопродукти (далі - товар), асортимент, кількість та ціна яких зазначається у видаткових накладних (пункт 1.1. договору).

Одиниця виміру: літр (пункт 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору товар поставляється узгодженими партіями за попередньою заявкою покупця впродовж 5 днів з дати узгодження кожної партії товару.

Відвантаження товару за даним договором здійснюється або транспортом покупця на умовах EXW (з резервуарів нафтобази, зазначеної постачальником), або транспортом постачальника на умовах СРТ (місце призначення, зазначене покупцем) (п. 2.2. договору).

Товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем за якістю - згідно технічних умов та інших нормативно-технічних актів і за кількістю - згідно товарно-транспортних документів, а також у відповідності з обраним базисом поставки (п. 2.3. договору).

Пунктом 2.8. договору передбачено, що постачальник вважається таким, що виконав своє зобовязання з поставки товару з моменту передачі товару покупцю (представнику покупця) або транспортної організації, в залежності від умов поставки, обумовлених даним договором або додатковими угодами до даного договору. Факт передачі товару підтверджується відповідним актом приймання-передачі товару та/або накладною. Постачальник не несе відповідальність за недостачу товару, яка виникла після її передачі покупцю (представнику покупця) або транспортної організації, в залежності від умов договору.

Право власності на товару переходить до покупця з моменту поставки. Моментом поставки товару вважається дата, зазначена у акті приймання-передачі товару та/або у накладній (пункт 2.9. договору).

Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний розрахунковий рахунок постачальника (пункт 3.2. договору).

За п.3.1. договору покупець здійснює оплату поставки товару шляхом безготівкового розрахунку, на підставі рахунку, наданого постачальником.

Відповідно до п.4.1. договору у разі несвоєчасної поставки товару постачальник сплачує штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що на час нарахування штрафу, від вартості недопоставленого товару.

Пунктом 6.1. договору сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2015 р., а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

Спірний договір підписано сторонами без зауважень, підписи скріплено печатками підприємств.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості щодо виду товару - дизельне пальне, його кількості - 8 753 л, а також загальної вартості поставки - 126 480,85 грн., у зв'язку з чим, відповідачем було виставлено рахунок на оплату № 414 від 11.11.2014 р. на суму 126 480,85 грн.

Таким чином, правочин щодо здійснення поставки 8 753 літрів дизельного пального на загальну суму 126 480,85 грн. відбувся за усною домовленістю сторін.

На виконання взятих на себе зобов'язань, позивач перерахував відповідачу попередню оплату за товар в сумі 126 480,85 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 61 від 13.11.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обвязку; зобовязання виникають з підстав, встановлених статті 11 Цивільного кодексу України.

За приписами статей 525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Статтею 193 ГК України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

В силу приписів ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

02.12.2014 р. позивач надіслав відповідачу претензію про повернення попередньої оплати за товар в сумі 126 480,85 грн. та сплату штрафу в сумі 1 746,48 грн.

У відповідь на згадану претензію, відповідач листом вих. № 24/12 від 24.12.2014 р. повідомив, що ним не отримано оформлений з боку позивача договір № 131114 від 13.11.2014р., а тому правовідносини між сторонами не регулюються цим договором.

Відповідач залишив претензію без задоволення, оскільки, на його думку, він не міг порушити строки поставки товару, у зв'язку з тим, що обов'язок по поставці товару не виник.

Відповідно ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що визначене нею право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати за своїм змістом є правом покупця на односторонню відмову від зобов'язання; це право, як і право вимагати передачі оплаченого товару (на його розсуд), виникає у покупця одночасно зі спливом встановленого договором строку передачі товару.

При цьому право покупця звернутись до суду з вимогою про повернення сплаченої ним суми попередньої оплати не може бути обмежено через відсутність його попереднього звернення до продавця з такою вимогою, оскільки фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням ч.2 ст.124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України, викладеній в рішенні від 09.07.2002 р. № 15-рп/2002.

Враховуючи, що відповідачем не здійснено поставку товару на суму здійсненої попередньої оплати, а тому покупець в силу закону має право на повернення зазначеної суми, у звязку з невиконанням постачальником своїх зобовязань щодо поставки оплаченого товару.

Таким чином, господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми попередньої оплати - 126 480,85 грн.

Крім того, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 13 964,20 грн. та суми втрат внаслідок інфляції в розмірі 29 440,54 грн.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення пені за порушення строків поставки товару, оскільки встановлені законом правові наслідки щодо вимог про повернення попередньої оплати не передбачають такого виду відповідальності, як стягнення пені. Вимагаючи повернення коштів попередньої оплати покупець тим самим задовольнився виконаним, відмовився від поставки та прийняття товару і виконання договору постачальником, що виключає зобов'язання останнього нести відповідальність по сплаті пені відповідно до п. 4.1. договору (постанова Вищого господарського суду України від 19.02.2014р. у справі № 910/10416/13).

За ч.2 ст. 625 ЦК України боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України.

Повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу, на який можуть нараховуватись лише проценти, передбачені ст.536 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 16.09.2014 р. у справі № 921/266/13-г/7).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Умовами спірного договору не передбачено нарахування процентів на суму попередньої оплати, а тому відсутні підстави для їх стягнення.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника щодо порушення позивачем п.п.2.1, 6.3. договору, оскільки позивач в усній формі здійснив замовлення на товар, сторонами було узгоджено ціну, кількість, найменування товару, що підтверджується рахунком відповідача на оплату із зазначенням найменування, кількості та вартості товару, а також сплатою цього рахунку позивачем.

Наведене також спростовує доводи відповідача, що не отримавши підписаний позивачем екземпляр договору від 13.11.2014 р. товариство з обмеженою відповідальністю "ГСМ Центр Україна" не володіло інформацією стосовно згоди позивача з умовами спірного договору.

Крім того, в порушення вимог ст.ст.33,34 ГПК України, відповідачем не надано доказів, що виключно з вини позивача не відбулись поставка товару та повернення грошових коштів під час досудового врегулювання спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення прийнято місцевим господарським судом за повністю дослідженими обставинами справи з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 101-103, 105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "ГСМ Центр Україна" відмовити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.06.2015р. у справі № 904/4182/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Постанова складена в повному обсязі 20.08.2015 р.

Головуючий суддя В.О.Кузнецов

Судді І.М.Науменко

ОСОБА_2