РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2015 р. Справа № 918/587/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Коломис В.В. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі Головченко Д.М.

За участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 12 червня 2015 року)

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність №15/06П від 13.06.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Агрокор-М" на рішення господарського суду Рівненської області від 02.07.2015 р. у справі №918/587/15

Позивач: ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Полнет - Україна"

Відповідач: ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Агрокор-М"

про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області ід 02.07.2015 р. у справі №918/587/15 (суддя Качур А.М.) позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Агрокор-М" на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Полнет-Україна" 168 815 грн. 13 коп. інфляційних втрат, 8 082 грн. 48 коп. - 3% річних та 3 537 грн. 95 коп., судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Рівненської області ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Агрокор-М" оскаржило його в апеляційному порядку. У своїй апеляційній скарзі відповідач просить суд скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апелянт посилається на те, що позивачем не були дотримані строки та порядок пред'явлення вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3% до моменту припинення зобов'язання по основній сумі боргу як того вимагає закон, а тому у відповідача відсутній обов'язок щодо сплати індексу інфляції та 3% річних..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду №918/587/15 від 24.07.2015 року прийнято до провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Агрокор-М" на рішення господарського суду Рівненської області від 02.07.2015 р. у справі №918/587/15.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду, заслухала присутніх представників сторін, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням господарського суду Рівненської області від 06 травня 2014 року у справі № 918/253/14 за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Полнет-Україна" до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Агрокор-М" вирішено стягнути ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Агрокор-М" на користь ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Полнет-Україна" 315 658 грн. 54 коп. заборгованості, 6 313 грн. 18 коп. судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25 червня 2014 року рішення господарського суду Рівненської області від 06 травня 2014 року у справі № 918/253/14 залишено без змін.

29 липня 2014 року на виконання рішення господарського суду Рівненської області № 918/253/14 від 06 травня 2014 року судом видано відповідний наказ.

Постановою Вищого господарськогоо суду України від 29 вересня 2014 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 25 червня 2014 року та рішення господарського суду Рівненської області від 06 травня 2014 року у справі № 918/253/14 залишено без змін.

Як свідчать матеріали справи, відповідач сплатив борг в повному обсязі, зокрема відповідачем сплачено: 22 квітня 2015 року 50 000,00 грн., 05 травня 2015 року 50 000,00 грн., 06 травня 2015 року 115 658,54 грн., 08 травня 2015 року 100 000,00 грн., 25 травня 2015 року 6 313,18 грн., всього 321 971,72 грн.

Враховуючи, що відповідач повністтю виконав свої зобов'язання перед позивачем лише 25.05.2015 року, позивач, в період з липня 2014 року по травень 2015 року нарахував суму інфляційних втрат в розмірі 168 815,13 грн.

Також позивач, керуючись положеннями статті 625 ЦК України, нарахував відповідачу 8 082,48 грн. 3 % річних.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних стверджуються рішенням суду у справі №918/253/14 від 06 травня 2014 року, розрахунком, іншими матеріалами справи, а тому є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно з приписами частини 2 статті 35 ГПК України, факти встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" із подальшими змінами та доповненнями, роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно із статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України - зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 546 ЦК України передбачає, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 610 ЦК України врегульовано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Субєктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Окрім того, посилання апелянта на те, що позовна заява про стягнення інфляційних втрат та 3% річних була направлена позивачем до суду вже після припинення між позивачем та відповідачем зобов'язань - 27.05.2015 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судове рішення від 06.05.2014 року у справі №918/253/14 фактично відповідачем було виконано лише 25.05.2015 року.

У відповідності до пункту 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 24.11.2011 року №01-06/1642/2011 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Враховуючи вище викладене колегія суддів вважає, що посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак, скаржник, в порушення вимог ст.33 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 02.07.2015 р. у справі №918/587/15 - залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Агрокор-М" на рішення господарського суду Рівненської області від 02.07.2015 р. у справі №918/587/15 - залишити без задоволення.

2. Справу №918/587/15 повернути до господарського суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом XII-1 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.