ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" серпня 2015 р.Справа № 916/2814/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма "Рома, ЛТД"

до відповідача: ОСОБА_1 підприємства "Оріон Прайс"

про визнання недійсним договору поставки

суддя Степанова Л.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю

Від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю

Суть спору: про визнання недійсним договору поставки

У судовому засіданні від 13.08.2015 р. оголошено перерву до 19.08.2015 р. відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма "Рома, ЛТД" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Оріон Прайс" про визнання недійсним договору поставки.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.07.2015 року порушено провадження по справі № 916/2814/15.

07.08.2015 р. до канцелярії суду від відповідача надійшов Відзив на позовну заяву (вх. 20107/15) у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та просить суд позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма РОМА, ЛТД до ОСОБА_1 підприємства "Оріон-Прайс" про визнання недійсним договору поставки № 93/2014 від 20.06.2014 р. залишити без задоволення, на підставі доводів викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

20 червня 2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма РОМА, ЛТД (Покупець) та ОСОБА_1 підприємством "Оріон Прайс" (Постачальник) був укладений Договір поставки № 93/2014, згідно умов якого Постачальник зобовязався поставити та передати на умовах даного договору товар у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити на умовах і у порядку, визначених цим договором , товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними у специфікаціях, що засвідчують передачу приймання товару від Постачальника до Покупця (спеціфікації).

Остаточно замовлення оформлюється специфікацією, яка є невідємною частиною договору. Строк поставки товару складає 30 банківських днів з моменту підписання специфікації згідно з п.2.3 Договору.

Відповідно до п.п. 8.1, 8.2 строк дії Договору з моменту підписання до 31.12.2014 р. Термін дії Договору автоматично продовжується на не визначений строк у випадку, коли жодна із сторін не повідомить іншу про відмову від подальшої участі в цьому Договорі, але не менше ніж як за 30 календарних днів до закінчення терміну його дії.

Згідно п. 4.3 Договору загальна вартість цього Договору визначається вартістю Товару, поставленого протягом дії цього Договору. Покупець зобовязаний оплачувати кожну партію переданого Постачальником товару. Оплата за товар, переданий Постачальником Покупцю, по кожній накладній здійснюється Покупцем на розрахунковий рахунок Постачальника, вказаний у цьому Договорі наступним чином: а) з відстрочкою платежу на 30 календарних днів з дати фактичного отримання товару; б). шляхом передоплати (за домовленістю сторін окремі поставки товарів по передоплаті).

Відповідно до п. 4.4. Договору розрахунки між сторонами здійснюються платіжними дорученнями, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника.

Як зазначено у п.4.6 Договору, підставою для перерахування грошових коштів Покупцем є даний Договір, рахунок Постачальника, а у випадку прострочення платежу - документи, що підтверджують факт приймання-передачі товарів.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо комерційна фірма "Рома, ЛТД", звернувся до Господарського суду Одеської області з вимогою визнати договір поставки № 93/2014 від 20 червня 2014 р. недійсним, посилаючись на Акт №71/08-29-22-0109/23855495 від 26.06.2015 р., складений Державною податковою інспекцією м. Запоріжжя за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ „ВКФ РОМА, ЛТД з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин, зокрема з ПП "Оріон Прайс", за результатами якої було встановлено порушення Податкового кодексу України. Зокрема, вході податкової перевірки не підтверджено наявність поставок товарів (послуг) від контрагента-постачальника на адресу ТОВ ВКФ РОМА, ЛТД. та встановлено неможливість поставки товарів ПП "Оріон Прайс", що свідчить про укладення спірного договору без мети настання реальних наслідків.

За таких обставин, позивач вважає, що фінансово-господарська діяльність відповідача здійснюється поза межами правового поля, що у свою чергу свідчить про не набуття належним чином цивільної право-дієздатності, фінансово-господарські взаємовідносини між позивачем та контрагентом є фіктивними правочинами, та такими, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами.

Згідно Специфікацій № с-1 від 20.06.2014 р. та № с-2 від 30.06.2014 р., сторони погодили найменування, кількість та вартість товару, що має бути передана на виконання умов договору поставки № 93/2014 від 20.06.2014 р.

Позивач зазначив, що дійсно, в період з червня по липень 2014 р. відповідно до видаткових накладних № ВН-230615 від 23.06.2014 р., № ВН-020709 від 02.07.2014 р. позивач отримав від відповідача товару на загальну суму 585 162,00 грн. та розрахувався за отриманий товар у повному обсязі, але, сам по собі факт сплати коштів контрагентом не є безумовним підтвердженням того, що товар був поставлений.

Позивач також зазначає, що відповідно до ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно ж до ст. 215 цього ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що Договір поставки № 93/2014 від 20.06.2014 р. був виконаний сторонами у повному обсязі, зокрема, Постачальником було здійснено поставку товару, що підтверджується відповідними видатковими накладними на загальну суму 585 162,00 грн. Товар перевозився до пункту призначення, що підтверджується товарно-транспортними накладними № ВН-230615 від 23.06.2014 р., № ВН-020709 від 02.07.2014 р., подорожніми листами № 889 від 23.06.2014 р., № 934 від 01.07.2014 р., посвідченнями про відрядження № 788, 789, 825, 826. Крім того, відповідачем було видано податкові накладні № 2203 від 23.06.2014 р., № 102 від 02.07.2014 р. ТОВ ВКФ РОМА, ЛТД здійснив оплату товару, що підтверджується платіжним дорученням № 858 від 16.09.2014 р. на суму 585 162,00 грн.,

За таких обставин, відповідач зазначає, що поставка товару підтверджується первинними документами, що спростовує фіктивність Договору поставки № 93/2014 від 20.06.2014 р.

Відповідач також зауважив, що в розумінні ст.234 Цивільного кодексу України, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. При зверненні до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, на позивача покладається обов'язок довести відсутність наміру в учасників правочину щодо створення юридичних наслідків.

Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, ними зокрема є наступні: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними ( із змінами та доповненнями) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Аналогічне положення закріплено в ст. 265 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 266 Господарського кодексу України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається з матеріалів справи 20 червня 2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма РОМА, ЛТД та ОСОБА_1 підприємством "Оріон Прайс" був укладений Договір поставки № 93/2014, згідно умов якого Постачальник зобовязався поставити та передати на умовах даного договору товар у власність Покупця, а Покупець прийняти та оплатити на умовах і у порядку, визначених цим договором , товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними у специфікаціях, що засвідчують передачу приймання товару від Постачальника до Покупця.

За приписами ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними ( із змінами та доповненнями) фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

З наявних у матеріалах справи копій документів вбачається, що на виконання умов Договору поставки № 93/2014 від 20.06.2014 р. в період з червня по липень 2014 р. відповідно до видаткових накладних № ВН-230615 від 23.06.2014 р., № ВН-020709 від 02.07.2014 р. позивач отримав від відповідача товару на загальну суму 585 162,00 грн. та розрахувався за отриманий товар у повному обсязі, що підтверджується копією платіжного доручення № 858 від 16.09.2014 р. на суму 585 162,00 грн., яка міститься в матеріалах справи.

Товар перевозився до пункту призначення, що підтверджується товарно-транспортними накладними № ВН-230615 від 23.06.2014 р., № ВН-020709 від 02.07.2014 р., подорожніми листами № 889 від 23.06.2014 р., № 934 від 01.07.2014 р., посвідченнями про відрядження № 788, 789, 825, 826.

Крім того, відповідачем було видано податкові накладні № 2203 від 23.06.2014 р., № 102 від 02.07.2014 р.

За таких обставин, на думку суду, відсутні підстави вважати, що Договір поставки № 93/2014 від 20.06.2014 р. є фіктивним, а тому відсутні підстави визнавати його недійсним.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судові витрати покладаються на позивача відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, ст.ст. 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма РОМА, ЛТД - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Повне рішення складено 20.08.2015 року.

Суддя Степанова Л.В.