ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.08.2015 Справа № 905/292/15

Господарський суд Донецької області у складі: судді Ніколаєвої Л.В.,

при секретарі судового засідання Степанян К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду справу за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа»

про стягнення 16 498 010,90 грн., -

за участю представників сторін:

від позивача: Станішевський І.С., за довіреністю № 14-125 від 13.05.2014р.

від відповідача: Богінська Т.М., за довіреністю № 37/01 від 21.11.2014р.

Суть спору: ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до господарського суду Донецької області з позовом, в якому просить стягнути з ККП Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» 16 498 010,90 грн., з яких:

- 1 381 872,51 грн. - 3% річних за період з 25.06.2014р. по 01.04.2015р. за зобов'язаннями за жовтень 2012 року - грудень 2012 року;

- 15 116 138,39 грн. інфляційні втрати за період з 06.2014 р. по 02.2015 р. за зобов'язаннями за жовтень 2012 року - грудень 2012 року.

Позовні вимоги з посиланням на статті 526, 611, 625 Цивільного кодексу України, статтю 193 Господарського кодексу України, обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 90/01-БО від 12 серпня 2012 року в частині своєчасних та повних розрахунків за спожитий природний газ.

На підтвердження своїх вимог позивачем подано у копіях: договір купівлі-продажу природного газу № 90/01-БО від 12 серпня 2012 року, акти прийняття-передачі природного газу, довідку по операціях за даним договором, рішення господарського суду Запорізької області від 30.09.2014 у справі № 908/3263/14.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 11.06.2015р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 905/292/15 та її призначено до розгляду у судовому засіданні на 06.07.2015р.

Розгляд справи відкладався за правилами статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту - ГПК України), в тому числі за клопотанням представника відповідача від 02.07.2015р. за вх. № 3219/15.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву від 20.07.2015р. за вх. № 4577/15, згідно з яким, просить відмовити у задоволенні позову, з посиланням на те, що основний борг за зобов'язаннями з оплати природного газу, поставленого у тому числі за жовтень-грудень 2012 року за договором купівлі-продажу природного газу № 90/01-БО від 12 серпня 2012 року був стягнутий рішенням господарського суду Запорізької області від 30.09.2014 у справі № 908/3263/14; що ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.03.2015 у справі № 908/3263/14, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.04.2015, розстрочено виконання рішення господарського суду Запорізької області від 30.09.2014 у справі № 908/3263/14 строком на 24 місяці, з проведенням щомісячно до 26 числа, починаючи з квітня 2015 року, виплат у розмірі 3 085 336,64 грн., а в останній місяць (до 26.03.2017) - 3 085 336,67 грн.; що наявність ухвали суду про надання розстрочки виконання судового рішення, встановлює нові строки виконання зобов'язань та в силу статті 614 Цивільного кодексу України встановлює відсутність вини підприємства у невиконанні зобов'язань.

Ухвалою від 10.08.2015р. строк розгляду спору у даній справі продовжений господарським судом на 15 днів до 25.08.2015р. у зв'язку із задоволенням відповідного клопотання сторін.

Відповідно до ст.85 ГПК України у судовому засіданні за участю представників сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

12 серпня 2012 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (далі по тексту - позивач або продавець) та комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» (далі по тексту - відповідач або покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 90/01-БО (далі по тексту - Договір), за умовами якого позивач (продавець) зобов'язався передати у власність відповідача (покупця за договором) у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1 Договору).

Цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін і діє в частині поставки газу з 01 серпня 2012 року до 31 грудня 2012 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 11.1 Договору).

Так, відповідно до актів приймання-передачі природного газу за Договором, підписаних уповноваженими особами сторін та скріплених печатками підприємств, позивач передав, а відповідач прийняв природний газ: у серпні 2012р. на загальну суму 387 935,68 грн., у вересні 2012р. на загальну суму 1 586 137,02 грн., у жовтні 2012 року на загальну суму 11 148 597,58 грн.; у листопаді 2012 року на загальну суму 28 420 003,16 грн.; у грудні 2012 року на загальну суму 27 546 850,67 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 30 вересня 2014 року у справі № 908/3263/14, залишеним без змін постановами Харківського апеляційного господарського суду від 12 листопада 2014 р. та Вищого господарського суду України від 30 грудня 2014р., позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» задоволено частково; стягнуто з комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» суму заборгованості у розмірі 59 849 225,04 гривень, інфляційні втрати у розмірі 6 671 461,06 гривень, три відсотки річних у розмірі 2 722 814,87 гривень, пеню в сумі 2 313 401,61 гривень, штраф у розмірі 2 418 133,35 гривень та судовий збір у розмірі 73 043,46 гривень.

Нарахування неустойки (штраф, пеня), інфляційних втрат та трьох відсотків річних здійснено по 24.06.2014р.

Рішення мотивовано невиконанням відповідачем умов договору на купівлю-продаж природного газу № 90/01-БО від 12 серпня 2012 року щодо своєчасної та повної оплати поставленого природного газу.

Предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1 381 872,51 грн. за період з 25.06.2014р. по 01.04.2015р. та інфляційних втрат у розмірі 15 116 138,39 грн. за період червень 2014 року - лютий 2015 року, оскільки відповідачем не виконані умови договору на купівлю-продаж природного газу № 90/01-БО від 12 серпня 2012 року щодо оплати отриманого природного газу.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, заслухавши представників сторін, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вище встановлено господарським судом між сторонами у справі укладений договір купівлі-продажу природного газу № 90/01-БО від 12.08.2012р., згідно з яким позивач передав у власність відповідача у 2012р. природний газ на загальну суму 69089524,11 грн. (в т.ч.: у жовтні 2012 року на загальну суму 11 148 597,58 грн.; у листопаді 2012 року на загальну суму 28 420 003,16 грн.; у грудні 2012 року на загальну суму 27 546 850,67 грн.), а відповідач отриманий газ оплатив частково в сумі 9240299,07 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 30 вересня 2014 року у справі № 908/3263/14 стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості у розмірі 59 849 225,04 гривень, інфляційні втрати у розмірі 6 671 461,06 гривень, 3% річних у розмірі 2 722 814,87 гривень, пеню в сумі 2 313 401,61 гривень, штраф у розмірі 2 418 133,35 гривень та судовий збір у розмірі 73 043,46 гривень. Нарахування неустойки (штраф, пеня), інфляційних втрат та 3% річних здійснено по 24.06.2014р.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляд однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Між тим, відповідач не надав суду доказів повної сплати заборгованості за Договором, що встановлена рішенням господарського суду Донецької області від 30 вересня 2014 року у справі № 908/3263/14, а тому вказана заборгованість вважається повністю не погашеною та такою, що продовжує існувати на день винесення рішення у даній справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 ГК України.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому вимогами ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Дослідивши поданий розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, господарським судом встановлено, що:

- розрахунок трьох відсотків річних на суму 1 381 872,51 гривень позивач здійснив за період з 25.06.2014р. по 01.04.2015р.;

- розрахунок інфляційних нарахувань на суму 15 116 138,39 гривень позивач здійснив за період з червня 2014 року по лютий 2015 року включно.

За здійсненим господарським судом перерахунком, сума 3% річних становить 1 381 868,40 грн.

Щодо розрахунку інфляційних нарахувань, заявлених позивачем до стягнення у розмірі 15 116 138,39 грн., господарський суд враховує наступне.

Згідно з пунктом 6 Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої Наказом Державного комітету статистки України від 27 липня 2007 року № 265 індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції обчислюється виходячи з суми боргу, що мав місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

Позивач донараховує інфляційні втрати на суму боргу за зобов'язаннями жовтня-грудня 2012 року, на яку збільшився останній внаслідок інфляційних процесів за період з червня 2014 року по лютий 2015 року включно, за попередньо стягнутий період.

При визначенні суми боргу у виконаному позивачем розрахунку інфляційних втрат за зобов'язаннями жовтня 2011 року, помилково не враховано здійснену відповідачем 25.12.2014 часткову сплату заборгованості.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Тобто, нарахування інфляційних втрат на сплачену частину заборгованості до 15.06.2014 не здійснюється.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в наступній частині:

- за жовтень 2012 року на суму 328 215,77 грн. за період червень 2014 року - лютий 2012 року;

- за листопад 2012 року на суму 6 458 152,95 грн. за період червень 2014 року - лютий 2012 року;

- за грудень 2012 року на суму 6 259 738,04 грн. за період червень 2014 року - лютий 2012 року.

За таких обставин, позовні вимоги в частині інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 13 046 106,80 грн.

Щодо доводів відповідача про необхідність звільнення його від відповідальності (відповідальності у вигляді сплати трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань), з посиланням на наявність ухвали суду про розстрочку виконання судового рішення, господарський суду зазначає наступне.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 26.03.2015р. у справі № 908/3263/14, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.04.2015р., розстрочено виконання рішення господарського суду Запорізької області від 30.09.2014р. у справі № 908/3263/14 строком на 24 місяці.

У пунктах 7.1, 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальністю за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Наведене стосується й випадків здійснених господарським судом відстрочки і розстрочки виконання рішення, зміни способу та порядку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти боржника (стаття 121 ГПК України), оскільки під час таких відстрочки чи розстрочки або зміни інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України.

Отже, враховуючи те, що при вирішенні питання про розстрочку виконання рішення суд не змінює (припиняє) договірні правовідносини сторін щодо строків виконання зобов'язання, і розстрочка стосується лише зміни строків примусового виконання рішення, що визначені у Законі України «Про виконавче провадження», господарський суд вважає, що наявність розстрочки виконання рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання у строки, визначені у Договорі, та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України, оскільки під час розстрочки інфляційні процеси тривають, і грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним.

Таким чином твердження відповідача про те, що інфляційні нарахування та три відсотки річних, що нараховані на встановлену в судовому рішенні суму боргу, не нараховуються за період невиконання судового рішення, якщо судом надавалась розстрочка виконання рішення, суперечить нормам статті 625 ЦК України, що встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання, є помилковими.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 922/1805/14.

Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 129 Конституції України, статей 4-2, 4-3, 33 ГПК України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободі в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати відповідно до положень статті 49 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р I Ш И В :

1.Позов публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задовольнити частково.

2.Стягнути з комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» (87534, Донецька область, місто Маріуполь, Жовтневий район, вулиця Гризодубової, будинок № 1; ) на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок № 6; ) 13 046 106 (тринадцять мільйонів сорок шість тисяч сто шість) грн. 80 коп. інфляційних втрат, 1 381 868 (один мільйон триста вісімдесят одна тисяча вісімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. трьох відсотків річних, 63 908 (шістдесят три тисячі дев'ятсот вісім) грн. 46 коп. судового збору.

3.В решті позовних вимог відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ в установленому порядку.

Рішення господарського суду може бути оскаржене через господарський суд Донецької області до Донецького апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25 серпня 2015 року.

Суддя Л.В. Ніколаєва