донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

17.08.2015 справа №913/219/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3

від позивача:ОСОБА_4 - представник за довіреністю №83/16 від 12.08.2015 р.
від відповідача:ОСОБА_5 представник за довіреністю №50 від 14.01.2015 р. ОСОБА_6 представник за довіреністю №49 від 14.01.2015 р.

Розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірньої компанії «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

на рішення господарського суду Луганської області
від15.07.2015 року
у справі№913/219/15 (суддя Рябцева О.В.)
за позовомДочірньої компанії «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ
до відповідача Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа», м. Лисичанськ, Луганської області
про стягнення 1964264 грн. 02 коп.
ВСТАНОВИВ:

У 2015 році Дочірня компанія «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ звернулась до господарського суду Луганської області з позовом до Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа», м. Лисичанськ, Луганської області про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за порушення грошових зобовязань.

Рішенням господарського суду Луганської області від 15.07.2015р. частково задоволено позов Дочірньої компанії «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтобаз України» до Комунального підприємства «Луганськтепломережа»; стягнуто з Комунального підприємства "Лисичанськтепломережа", Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Баумана, 17, ідентифікаційний код 13401321 на користь Дочірньої компанії "ОСОБА_6 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ідентифікаційний код 31301827 інфляційні втрати в сумі 1065764 грн. 31 коп., 3% річних в сумі 709089 грн. 99 коп., судовий збір в сумі 35497 грн. 09 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач, Дочірня компанія «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ , з прийнятим рішенням суду першої інстанції від 15.07.15р. не згодний, вважає його необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права України. Тому, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд скасувати рішення господарського суду Луганської області від 15.07.2015 р. у справі №913/219/15 в частині відмови у стягненні 40944,22 грн. інфляційних витрат нарахованих на суму основного боргу, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. В іншій частині оскаржуване рішення господарського суду Луганської області залишити без змін.

Представник позивача, Дочірня компанія «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ у судовому засіданні наполягає на вимогах, викладених в апеляційній скарзі.

Представники відповідача,Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа», м. Лисичанськ, Луганської області в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення господарського суду Луганської області від 15.07.2015 р. залишити без змін.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права України, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду частково не відповідає вимогам чинного законодавства України, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення з позовом до господарського суду Луганської області, сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 9 881 326,13 грн.

Відповідно до рішення №29/5014/344/2012 від 12.03.2012 р. предметом розгляду даної справи є нарахування розміру 3% річних за період з 02.02.2012 р. по 25.06.2014 р. у розмірі 764 213, 45 грн. та інфляційні витрати за період з жовтня 2013 р. по травень 2014 р. у розмірі 1 200 050,57 грн.

23.09.09. між Дочірньою компанією «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ та Комунальним підприємством «Лисичанськтепломережа», м. Лисичанськ, Луганської області укладено договір поставки природного газу №06/09-1499-БО-20. Позивач свої зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, в свою чергу відповідач прострочив виконання зобовязання, що спричинило порушення прав та інтересів ДК «ОСОБА_6 України».

На теперішній час вищевказане рішення є чинним за яким з КП «Лисичанськтепломережа» стягнуто на користь ДК «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» розмір основного боргу 9881 326,13 грн. та пеня у розмірі 833411,14 грн., інфляційні нарахування у сумі 1921 395 грн. 87 коп., 3% річних у сумі 943 800 грн. 34 коп.

Таким чином, факт постачання ДК «ОСОБА_6 України» відповідачу природного газу за вказаним договором не потребує повторного доведення, зокрема і не потребує повторного доведеного факту прострочення виконання зобовязання відповідачем за даним договором.

Відповідно до ст. 202 ГК України господарське зобовязання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобовязання; у разі поєднання правленої та зобовязаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобовязання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобовязань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В матеріалах справи міститься відзив від 10.07.2015 № 1350, яким відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що рішенням господарського суду від 12.03.2012 стягнуто з КП "Лисичанськтепломережа" заборгованість за договором поставки природного газу від 23.09.2009 № 06/09-1499-БО-20, у тому числі: основний борг, пеню, інфляційні втрати і 3% річних. Нарахування індексу інфляції на суму боргу, на яку кредитором вже було нараховано індекс інфляції, на думку відповідача не допускається.

Крім того, відповідач вважає, що інфляційні втрати повинні бути розраховані за період з 27.04.2012р. по 25.06.2014р., тобто з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням, та розмір 3% річних становить 664420 грн. 37 коп., розмір інфляційних втрат 958488 грн. 63 коп.

Як було досліджено судом першої інстанції, борг в сумі 9881326 грн. 13 коп. за договором поставки природного газу від 23.09.2009 № 06/09-1499-БО-20, стягнутий рішенням господарського суду Луганської області від 12.03.2012 у справі №29/5014/344/2012, не сплачений, виконавче провадження за наказом суду від 27.03.2012 триває, що підтверджується інформацією про виконавче провадження №32621036, яка отримана з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень 03.07.2015.

Вищевказане судове рішення підтверджує наявність боргу відповідача перед позивачем у звязку з невиконанням грошового зобовязання за договором і згідно ст.35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду, за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобовязання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обовязки, в тому числі встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем помилково здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму 10714737 грн. 27 коп., яка складається із боргу в сумі 9881326 грн. 13 коп. та пені в сумі 833411 грн. 14 коп.

Оскільки пеня це один із видів забезпечення виконання зобовязання, тому може бути грошовим зобовязанням за своєю правовою природою (ст.ст. 546, 549 ЦК України).

Згідно норм ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Тобто, позивач безпідставно здійснив нарахування позовних вимог на загальну суму у тому числі і на розмір пені.

З огляду на норми матеріального права, обовязок сплатити пеню за невиконання зобовязання не є зобовязанням в розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, тому що пеня є одним із видів забезпечення виконання основного зобовязання, в тому числі й грошового.

Оскільки у справі, рішенням господарського суду Луганської області від 12.03.2012р. у справі №29/5014/344/2012 на користь Дочірньої компанії "ОСОБА_6 України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" було стягнуто пеню, правова природа цього боргу як штрафної санкції з прийняттям рішення не змінилася, пеня у грошове зобовязання не перетворилась, а тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин положень ст. 625 Цивільного Кодексу України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.02.2014 у справі №905/909/13-г за позовом Державного підприємства «Одеська залізниця» до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» про стягнення коштів.

Щодо позовних вимог про нарахування позивачем інфляційні втрати розраховано за період з жовтня 2012 року по травень 2014 року. Однак при розрахунку інфляційних втрат, суд необґрунтовано здійснив розрахунок на свій розсуд з порушенням вимог ст. 83 ГПК України і включив період нарахування з січня 2012 р. по травень 2014 р. У даному випадку суд має право вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивача або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. В матеріалах справи клопотання відсутні.

А тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції щодо стягнення розміру інфляційних витрат є неправомірним, а саме стягненню підлягає 1106708,53 грн. за період з жовтня 2013 р. по травень 2014 р.

Позивач здійснив розрахунок 3% річних з урахуванням приписів ст. 625 ЦК України, які підлягають задоволенню за період з 02.02.2012 (за рішенням від 12.03.2013 у справі № 29/5014/344/2012) по червень 2014р. включно.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Луганської області від 15.07.2015 року у справі №913/219/15 підлягає зміні.

Отже, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте за результатами дослідження усіх обставин справи.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статями 33, 34, 43, 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ на рішення господарського суду Луганської області від 15.07.2015 року у справі №913/219/15 задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення господарського суду Луганської області від 15.07.2015 р. змінити, пункт 2 викласти у наступній редакції: "Стягнути з Комунального підприємства «Лисичанськтепломережа», Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Баумяна, 17, ідентифікаційний код 13401321 на користь Дочірньої компанії «ОСОБА_6 України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ідентифікаційний код 31301827 інфляційні витрати в сумі 1106708,53 грн., 3% річних в сумі 709089 грн. 99 коп., судовій збір в сумі 35497 грн. 09 коп".

В іншій частині рішення залишити без змін.

Доручити господарському суду Луганської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.Ф. Чернота

Судді В.М. Татенко

ОСОБА_3

Надр.5 прим:

1 у справу;

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 ДАГС;

1 ГСЛО