ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Справа №922/2713/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача не зявився;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Комунального підприємства «Міський інформаційний центр», м.Харків, (вх.№3967Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 08.07.2015 року по справі №922/2713/15,

за позовом Комунального підприємства «Міський інформаційний центр», м.Харків,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків,

про стягнення 5306,00 грн. та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року Комунальне підприємство «Міський інформаційний центр» звернулося до господарського суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в якій просило:

- стягнути з відповідача 5306,00 грн. неустойки за прострочення повернення місця за договором №2010 від 04.12.2013 року за період з 14.05.2014 року по 28.04.2015 року;

- зобов'язати відповідача повернути позивачу на підставі акту прийому-передачі місце, що знаходиться у комунальній власності, за адресою: м.Харків, вул. Коцарська, 19, привівши це місце в належний стан відповідно до п. 5.3 договору №2010 від 04.12.2013 року.

Крім того, позивач також просив суд покласти на відповідача витрати з оплати судового збору в сумі 3045,00 грн. та 60,90 грн. витрат пов'язаних з розглядом даної справи, що були зумовлені зверненням позивача до реєстраційної служби за отриманням витягу з ЄДРПОУ стосовно відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.07.2015 року у справі №922/2713/15 (суддя Жельне С.Ч.) позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Міський інформаційний центр» 2759,48 грн. неустойки за прострочення повернення місця за договором №2010 від 04.12.2013 року, судовий збір в сумі 2168,16 грн., а також 60,09 грн., пов'язаних з розглядом справи.

Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути Комунальному підприємству «Міський інформаційний центр» на підставі акту прийому-передачі місце, що знаходиться у комунальній власності, за адресою: м.Харків, вул. Коцарська, 19, привівши це місце в належний стан відповідно до п.5.3 договору №2010 від 04.12.2013 року.

В решті позову відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08.07.2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 2546,52 грн. неустойки за прострочення повернення місця та 876,84 грн. судового збору за подання позову. Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача неустойку за прострочення повернення місця у розмірі 2546,52 грн. та 876,84 грн. судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 2546,52 грн. неустойки за прострочення повернення місця та 876,84 грн. судового збору за подання позову, оскільки строк нарахування штрафних санкцій визначений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України не є присічним, а умовами укладеного між сторонами договору передбачено інший порядок, зокрема строк, нарахування штрафних санкцій, а саме, вказівка про незастосування положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Міський інформаційний центр» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

06.08.2015 року від позивача надійшло клопотання (вх.№11642), в якому просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши заявлене апелянтом клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, у разі незявлення в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач зазначає, що уповноважений представник по даній справі знаходиться у частковій щорічній відпустці і не може бути присутнім в призначене на 26.08.2015 року судове засідання. В підтвердження заявленого клопотання позивач копію наказу про надання відпустки. Проте, колегія суддів зазначає, що неможливість вирішення господарського спору в даному судовому засіданні, вирішується господарським судом в кожному випадку окремо з урахуванням обставин справи.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що чинне законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти його в суді, а тому позивач, у разі його бажання бути присутнім у судовому засіданні, повинен був направити іншого представника чи вирішити питання про направлення у відпустку свого представника в інший строк, оскільки на час направлення свого представника у відпустку позивач був повідомлений про те, що його апеляційна скарга призначена до розгляду на 26.08.2015 року.

Також позивач не наводить підстав та обґрунтувань неможливості розгляду справи за його відсутності.

Враховуючи те, що позивач є апелянтом по справі, а отже в апеляційній скарзі ним викладені доводи з яких він не погоджується з прийнятим рішенням суду першої інстанції, а також те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення, оскільки відсутність апелянта в судовому засіданні не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволені клопотання скаржника про відкладення розгляду справи.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав, у судове засідання не зявився, направлена на його адресу ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження, повернута до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч.1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України. . За змістом цієї норми, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців) і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про час та місце проведення судового засідання, а також те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом приписів ст.ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Так, 04.12.2013 року між Комунальним підприємством «Міський інформаційний центр» (позивач у справі) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач у справі) укладено договір №2010 про надання місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій.

Згідно п. 2.1. договору, він набирає чинності з 01.01.2014 року та діє по 06.05.2014 року.

Відповідно до договору та акту прийому-передачі від 01.01.2014 року до договору, позивач надав у користування відповідачу місце, що знаходиться у комунальній власності, для розміщення спеціальної конструкції - щит стаціонарний (13,37х0,30х1), за адресою: м. Харків, вул. Коцарська, 19, строком з 01.01.2014 року по 06.05.2014 року (п.1.4. договору).

Спірний договір вважається таким, що припинив свою дію станом на 06.05.2014 року.

У п. 5.1. договору передбачено, що протягом семи календарних днів після припинення дії договору на будь-яких підставах, передбачених пунктами 8.1, 8.3 договору, або з дати виключення місць з Переліку місць, які надаються «користувачу» для розташування спеціальних конструкцій та розміру плати за їх користування (додаток №1), «користувач» зобовязаний звільнити надані в користування місця і передати їх «КП». Повернення місць, наданих в користування, здійснюється «користувачем» на підставі актів прийому-передачі, які складаються «користувачем» та підписуються уповноваженими представниками «КП» та «користувача».

Відповідно до п. 5.2 договору, місця вважаються фактично повернутими «КП» з моменту підписання актів прийому-передачі. Акт прийому-передачі місця підписується «КП» після надання «користувачем» фото місця демонтованої спеціальної конструкції, а у разі неможливості визначення стану місця по наданим фотознімкам, після виїзду представника «КП» на місце розташування спеціальної конструкції. У випадку неналежного стану місця розташування спеціальної конструкції (засмічення території, пошкодження місць, наявності фундаменту конструкції тощо) акт прийому-передачі місця з боку «КП» не підписується, а складається акт огляду місця з зазначенням виявлених порушень.

Повторний виїзд представника «КП» на місце розташування спеціальної конструкції здійснюється після усунення порушень, що зазначені в акті огляду місця, за рахунок «користувача».

Згідно п. 5.3. договору, місця, надані в користування «користувачу» за цим договором, повинні бути повернуті «КП» у належному стані (демонтована спеціальна конструкція та її частини (фундаменти, елементи кріплень, тощо), відновлена тротуарна плитка, асфальтне або травяне покриття, вивезене сміття та інше).

Таким чином, враховуючи умови договору, відповідач повинен був станом на 13.05.2014 року повернути позивачу орендоване ним місце на підставі акту прийому-передачі.

Проте, матеріали справи не містять доказів, а відповідачем не доведено того, що він виконав своє зобовязання за договором і в обумовлені у договорі строки, надане в користування місце повернув позивачу.

Позивач на адресу відповідача направив повідомлення №12841 від 19.06.2014 року із вимогою повернути місце за спірним договором (а.с. 15). Вказане повідомлення отримане відповідачем 01.07.2014 року, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення (зворотній бік а.с. 15), однак повідомлення залишене без виконання.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобовязання по поверненню наданого у користування місця за договором №2010 від 04.12.2013 року. Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги в частині повернення місць наданих у користування на підставі акту прийому-передачі підлягають задоволенню.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до п. 6.2. договору, у разі прострочення повернення місць, наданих у користування за договором, «користувач» сплачує «КП» неустойку, яка складає 7% від розміру плати за користування неповернутим місцем, встановленої додатком №1 цього договору (з ПДВ), за кожний день затримки повернення вказаного місця.

У відповідності до норм чинного законодавства України та умов укладеного договору, позивачем заявлено до стягнення неустойку за прострочення повернення місця за договором за період з 14.05.2014 року по 28.04.2015 року в розмірі 5306,00 грн.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що позивачем була нарахована неустойка в сумі 5306,00 грн. за загальний період з 14.05.2014 року по 28.04.2015 року - за 350 днів, тобто в порушення приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, максимальний термін нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання складає 6 місяців. Цей термін обчислюється з дня, коли зобовязання мало бути виконане. Разом з тим, це правило є диспозитивним, оскільки інший термін може бути встановлений законом або договором.

У п. 6.6. договору сторони встановили, що у випадках, передбачених пунктами 6.1. 6.5. договору, нарахування штрафних санкцій через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, не припиняється.

Таким чином, приймаючи до уваги приписи ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, сторони скористалися наданим їм диспозитивним правом і встановили інший порядок нарахування штрафних санкцій, а саме, усунулися від встановлення шестимісячного строку.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції не в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі, а тому прийняте ним рішення про часткове задоволення позовних вимог підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, часткове скасування рішення суду першої інстанції і прийняття у відповідній частині нового про задоволення позову в повному обсязі, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат за подання позовної заяви та відшкодувати витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та п. 4.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Керуючись ст. ст. 99, 101,102, п.2 ст. 103, п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Міський інформаційний центр» задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.07.2015 року по справі №922/2713/15 скасувати в частині часткового задоволення позову.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Викласти абзаци 1 та 2 в наступній редакції:

«Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61009, м.Харків, провулок Волинський, буд. 1, ІПН НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Міський інформаційний центр» (61166, м.Харків, проспект Леніна, 38, оф. 618, ) 5306,00 грн. (пять тисяч триста шість грн. 00 коп.) неустойки за прострочення повернення місця за Договором №2010 від 04.12.2013 року, судовий збір в сумі 3045,00 грн., а також 60,09 грн., пов'язаних з розглядом справи».

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 08.07.2015 року по справі №922/2713/15 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61009, м.Харків, провулок Волинський, буд. 1, ІПН НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Міський інформаційний центр» (61166, м.Харків, проспект Леніна, 38, оф. 618, ) 913,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.