ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

18 серпня 2015 р.

Справа № 902/914/15

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" Вінницька обл., Немирівський р-н., смт. Ситківці, вул. Мандролька, 19

до:Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" м. Київ, вул. Хорива, 11-А

про визнання договору недійсним

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Кузьменко В.В.

Представники

позивача : ОСОБА_1,

відповідача : ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про визнання недійсним кредитного договору № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 року на відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Ухвалою суду від 02.07.2015 року за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/914/15 та призначено до розгляду на 18.08.2015 року.

16.07.2015 року та 17.08.2015 року представником відповідача були подані клопотання № 6205/16 та № 403/40.1 від 17.08.2015 року відповідно про передачу справи за підсудністю, які мотивовані тим, що у відповідності до ч. 2 ст. 15 ГПК України справи у спорах, що виникають про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача. Одночасно відповідач в даному клопотанні зазначає, що Вінницьке центральне відділення ПАТ "Банк "Київська Русь" не є уповноваженим на представництво інтересів Банку у даній господарській справі.

Суд, дане клопотання долучив до матеріалів справи.

18.08.2015 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує повністю та просить суд відмовити у позові.

В судове засідання 18.08.2015 року з'явились представник позивача та представник відповідача.

Представник позивача підтримав позов в повному обсязі.

Представник відповідача підтримав доводи викладені у відзиві на позовну заяву та клопотання про передачу справи за підсудністю.

Суд, дослідивши клопотання про передачу справи за підсудністю прийшов до висновку про відмову в задоволенні даного клопотання виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Суд зазначає, що відповідно з пунктом 20.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" № 10 від 24.10.2011 р. (в редакції станом на 15.07.2015 р.) визначено, що спори, пов'язані з укладанням, зміною умов, розірванням чи визнанням недійсними договорів, підлягають вирішенню господарським судом за місцем знаходження однієї з сторін, до якої звернувся заявник.

У питаннях визначення підвідомчості і підсудності справ зі спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними слід враховувати також викладене у пункті 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

В пункті 1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. (в редакції станом на 15.07.2015 р.) наголошено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 15 ГПК, територіальна підсудність господарським судам справ у спорах про визнання договорів недійсними визначається за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Як видно з матеріалів справи зобов'язаною стороною при розгляді даної справи є ТОВ "Ситковецьке", яке зобов'язано вчинити певні дії на користь відповідача, а саме: повернути відповідачу ПАТ "Банк "Київська Русь" отримані кредитні кошти за кредитним договором № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 року на відкриття відновлювальної кредитної лінії, а також те, що позивач звернувся за власним вибором до суду за місцем знаходження позичальника суд приходить до переконливого висновку, що розгляд даної справи господарським судом Вінницької області є правомірним.

Також відповідачем у клопотанні № 6205/16 від 16.07.2015 року було зазначено про відсутності повноважень у відособленого територіального підрозділу на представництво інтересів. Дане твердження судом не береться до уваги, оскільки виходячи із змісту позовної заяви позовні вимоги заявлені безпосередньо до юридичної особи (ПАТ "Банк "Київська Русь"), а не до юридичної особи в особі її відособленого підрозділу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Позовні вимоги мотивовано наступним: 21.03.2013 року між ТОВ «Ситковецьке» та ПАТ «Банк»Київська Русь» було укладено кредитний договір № 24982-20/13-1 на відкриття відновлюваної кредитної лінії, відповідно до умов якого Банк відкриває Позичальнику відкличну кредитну лінію та зобов'язується надати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. До основного договору між сторонами було підписано ряд договорів про внесення змін.

Розділом 1 сторони погодили "Предмет договору.

Відповідно до п.1.1. договору ліміт кредитної лінії встановлюється на рівні 218000,00 дол. США, кінцевий термін повернення кредиту 20.03.2014 року, процентна ставка 12 процентів річних.

Як видно зі змісту даного кредитного договору сторони передбачили умови надання та повернення кредиту, умови забезпечення кредиту, нарахування та сплату процентів та винагороди Банку; передбачили права та обов'язки сторін, відповідальність сторін та особливі умови надання кредиту тощо.

Розділом 4 договору сторони передбачили умови повернення кредиту, нарахування та сплату процентів, винагороди Банку.

Відповідно до п.4.1. кредитного договору повернення кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок. Заборгованість за кредитом повертається позичальником у відповідності до графіку 1, який сторони також підписали, та який є його невід'ємною частиною.

Остаточне повернення кредиту зі всіма відсотками та обов'язковими платежами здійснюється не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного п.1.1.2 Договору.

Відповідно до п.п. 4.4., 4.7. - кредитного договору сторони передбачили та обопільно погодили порядок нарахування та сплати процентів, штрафних санкцій та винагород Банку.

Разом з підписанням сторонами кредитного договору № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 року сторонами було погоджено графік зменшення ліміту кредитної лінії, що зокрема відображено як додаток 1 до кредитного договору від 11.04.2013року, яким встановлено ліміт кредитної лінії на рівні 322000,00 дол. США ( а.с. 19).

11.04.2014 року сторонами підписано договір про внесення змін № 3 до кредитного договору, яким викладено текст договору в новій редакції, встановлено ліміт кредитної лінії на рівні 242000,00 дол. США, кінцевий термін повернення кредиту 31.12.2014 року, підвищено процентну ставку до 13% річних.

Судом встановлено, що протягом дії кредитного договору № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 року сторонами належним чином виконувались умови кредитного договору: відповідачем було надано позивачу кредитні кошти на умовах вказаного договору, а позивачем були вчинено дії щодо отримання та повернення кредитних коштів, що стверджується матеріалами справи.

Натомість позивач в позові зазначає, що зміст укладеного кредитного договору на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 24982-20/13-1 від 21.03.2013р. не відповідає положенням Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанові НБУ № 168 від 10.05.2007 р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупності вартості кредиту".

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив повністю, про що зокрема зазначив у відзиві на позовну заяву від 18.08.2015 року, де зазначив що Банком було дотримано всіх норм чинного законодавства щодо укладення кредитних договорів при укладенні між сторонами кредитного договору на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 року.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину відповідно до якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В пункті 3 ч.1 ст.3, ст.6 ЦК України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч.1 ст.175 ГК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Статтею 10561 ЦК України визначено види процентних ставок за користування кредитом, які можуть бути фіксованими або змінюваними. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно із ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За приписами ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 року сторонами було дотримано всіх істотних умов договору, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання даного кредитного договору недійсним.

Як видно з матеріалів справи сторонами по договору виконувався кредитний договір обопільно, а саме, зі сторони відповідача було надано кредитні кошти, а зі сторони позивача були вчинені дії щодо користування кредитом та всіх інших необхідних платежів про які сторони домовились при укладенні кредитного договору, що в свою чергу свідчить про погодження сторонами усіх умов договору, оскільки сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов. Загальні положення цивільного законодавства надають право сторонам самостійно погоджувати наслідки порушення зобовязання, а тому умови щодо підвищення процентної ставки не суперечать вимогам чинного законодавства України, у звязку з чим відсутні правові підстави для визнання Кредитного договору недійсним.

З огляду на вказане, твердження позивача про порушення його прав Банком при укладені кредитного договору щодо визначення процентної ставки та порядку її обчислення, вартості всіх супутніх послуг не знайшли свого підтвердження та необґрунтовані належним чином позивачем.

Посилання позивача як на недійсність кредитного договору № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 року в зв'язку з порушенням відповідачем при його укладенні Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупності вартості кредиту" не знайшли свого підтвердження, оскільки як вбачається зі змісту Закону України "Про захист прав споживачів" його дія поширюється на відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. При цьому споживачами в розумінні даного Закону є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Разом з тим, як вбачається з предмету кредитного договору № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 року кредит отримується юридичною особою для поповнення обігових коштів підприємства, тобто на цілі, повязані з підприємницькою діяльністю, а не фізичною особою для особистих потреб не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Тому, вказані нормативні акти не підлягають застосуванню до спірних правовідносин при розгляді даного спору, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" не є споживачем у розумінні Закону "Про захист прав споживачів" та постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р., а кредит, отриманий позивачем відповідно до умов Кредитного договору № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 року не є споживчим кредитом, оскільки наданий юридичній особі на цілі, повязані з підприємницькою діяльністю.

Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені позивачем доводи щодо визнання недійсним оспорюваного договору не знайшли свого відображення в матеріалах справи, наявність всіх обовязкових ознак для визнання договору недійсним позивач не довів, інших доводів, що договір суперечить чинному законодавству суду також не надано, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

В зв'язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача відповідно до вимог ч.5 ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.4-3,4-5, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

Відмовити в позові товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" до публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про визнання недійсним кредитного договору № 24982-20/13-1 від 21.03.2013 р. на відкриття відновлювальної кредитної лінії

Повне рішення складено 21 серпня 2015 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи