ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.08.2015р. Справа №905/663/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Інкор і КО», м.Донецьк,

про стягнення 26728,38 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: Данилевський О.М. - гол. юрисконс.

від відповідача: Іванов В.І. - за дов.

Згідно із ст.77 ГПК України

в засіданні суду оголошувалась перерва з 12.08.2015р. до 21.08.2015р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Інкор і КО», м.Донецьк про стягнення пені - 7357,49 грн, 3% річних - 788,30 грн, інфляційних втрат - 18582,59 грн, загалом 26728,38 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р. купівлі-продажу природного газу, що стало підставою для нарахування інфляційних збитків, 3% річних та пені.

Відповідач у відзиві №1360-1-15 від 11.08.2015р. зазначив про відсутність претензій з боку продавця в частині сплати неустойки з урахуванням того, що грошові кошти, які надходили від відповідача, за наявності прострочення платежу були зараховані в якості оплати за природний газ, а не в якості, зокрема, пені (як це передбачено п.6.4 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р.).

Крім того, за твердженням Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Інкор і КО», позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період прострочення виконання, який не дорівнює повному календарному місяцю.

Також, у відзиві відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 26.12.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Інкор і КО» (покупець) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №162/14-ПР/611.

Згідно із п.1.1 вказаного договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезензий на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ.

За приписами п.2.1 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р. (в редакції додаткової угоди №3 від 28.02.2014р.) продавець передає покупцеві з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. газ обсягом до 3397,098 тис. куб. м.

За змістом п.5.2 укладеного сторонами правочину ціна за 1000 куб. м природного газу становить 3459 грн без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу.

Додатковими угодами №1/751 від 23.01.2014р., №4 від 17.04.2014р., №5 від 15.05.2014р., №6 від 12.06.2014р., №7 від 01.09.2014р., №8 від 07.11.2014р., №9 від 24.11.2014р., №10 від 04.12.2014р. сторонами вносились зміни до п.5.2 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р., внаслідок чого ціна на газ неодноразово змінювалась.

Відповідно до п.11.1 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р. договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Як свідчать матеріали справи, на підставі договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р. позивачем та відповідачем було підписано, зокрема, акт приймання-передачі природного газу у грудні 2014 року на суму 6050450,75 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п.6.1 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р. осаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відтак, зобов'язання з оплати газу, який було прийнято у відповідності до акту приймання-передачі природного газу за грудень 2014 року мало бути виконано до 14.01.2015р. включно.

При цьому, як вказує позивач та проти чого відповідач в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечує, фактичне перерахування вартості природного газу на суму 6050450,75 грн було здійснено відповідачем з порушенням строків оплати.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до п.7.2 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р. у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 7375,49 грн пені за період з 15.01.2015р. до 30.01.2015р.

Здійснивши перевірку розрахунку пені з урахуванням приписів п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо не нарахування пені у день фактичної оплати, суд дійшов висновку, що сума пені за простроченими зобов'язання відповідача по оплаті газу, який було поставлено у грудні 2014 року (в межах визначеного позивачем періоду) становить 6897,65 грн.

Посилання відповідача на відсутність претензій з боку продавця в частині сплати неустойки з урахуванням того, що грошові кошти, які надходили від відповідача, за наявності прострочення платежу були зараховані в якості оплати за природний газ, а не в якості, зокрема, пені (як це передбачено п.6.4 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р.), судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне:

За приписами ст.534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до п.6.4 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р. у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються що грошова сума, ака надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу, визначеного покупцем: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати продавця, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу погашається основна сума боргу.

Як було зазначено судом вище, зобов'язання з оплати товару на суму 6050450,75 грн мало бути виконано відповідачем не пізніше 14.01.2015р. (включно). При цьому, фактичне перерахування коштів на вказану суму здійснено відповідачем наступним чином: 10.12.2014р. - 499999,99 грн, 11.12.2014р. - 280000 грн, 15.12.2014р. - 187681,38 грн, 16.12.2014р. - 120000 грн, 17.12.2014р. - 317923,23 грн, 19.12.2014р. - 400000 грн, 22.12.2014р. - 620870,37 грн, 23.12.2014р. - 125120,92 грн, 24.12.2014р. - 125120,92 грн, 25.12.2014р. - 625604,61 грн, 26.12.2014р. - 813286 грн, 08.01.2015р. - 671234,85 грн, 09.01.2015р. - 664170,19 грн, 30.01.2015р. - 599438,29 грн. Відтак, в період з 15.01.2015р. до 29.01.2015р. існувало прострочення відповідача на суму 599438,29 грн.

Одночасно, вказана заборгованість не є заборгованістю за «минулі періоди», як про це зазначено у п.6.4 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р.

Крім того, за висновками суду, у будь-якому разі вчинення позивачем дій по зарахуванню коштів в іншій послідовності, ніж встановлено п.6.4 укладеного сторонами правочину, не позбавляє позивача права на неустойку, яке передбачено п.7.2 договору №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р. та не свідчить про відсутність у Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» претензій у цій частині.

Твердження відповідача про те, що грошові зобов'язання покупця у цій частині вже відсутні через припинення належним виконанням в порядку ст.599 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.202 Господарського кодексу України, судом до уваги не приймаються, з огляду на те, що перерахування грошових коштів в сумі 599438,29 грн було здійснено з порушенням строків, встановлених договором №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р., незалежно від того яким чином відбулось зарахування цих коштів позивачем.

У відзиві №1360-1-15 від 11.08.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Інкор і КО» було викладено клопотання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню.

Згідно із ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що зменшення розміру неустойки це право суду, а не його обов'язок, при якому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість.

Зі змісту п.3.17.4 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України та п.7.2 постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» вбачається, що під час розгляду заяв про зменшення неустойки чи відстрочення платежу судом, насамперед, повинно бути встановлено, що саме є підставою для задоволення наведеного клопотання, винятковість випадку, ступінь вини боржника, незначність прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків).

Обґрунтовуючи подану заяву відповідач посилається на те, що м.Донецьк (місто реєстрації відповідача) та м.Дзержинськ (місто промислових потужностей) входять до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження; зниження виробництва продукції у зв'язку з порушенням комунікацій з постачальниками сировини та одержувачами кінцевої продукції через ушкодження залізничного полотна в Донецькій і Луганській областях; наявність обставин неповернення державою ПДВ на суму 30000000 грн тощо.

На підтвердження своєї заяви відповідачем представлено до матеріалів справи звіт про фінансові результати за січень 2015 року, січень-липень 2015 року.

Проте, за висновками суду представлені відповідачем в обґрунтування свого клопотання докази не свідчать про винятковість розглядуваного випадку та наявність об'єктивних обставин, що виключали б можливість покупця належним чином виконати свої зобов'язання за договором.

Суд зазначає, що заборгованість є наслідком неплатежів боржника за поставлений товар, оплата якого не може пов'язуватись зі взаємовідносинами останнього з іншими учасниками господарських відносин з огляду на те, що відповідач є самостійним суб'єктом господарювання і відповідно до п.7.2 спірного договору прийняв на себе тягар відповідальності за порушення договірних зобов'язань перед постачальником.

До того ж, суд зазначає, що політична, економічна ситуація в країні, в рівній мірі впливає на фінансове становище обох контрагентів за договором, внаслідок чого суд не вбачає можливості в наданні переваги певній стороні за договором №162/14-ПР/611 від 26.12.2013р.

Згідно зі ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст.167 Цивільного кодексу України та ст.218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

До того ж, за висновками суду, розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача є співрозмірними з порушенням.

Таким чином, враховуючи у сукупності викладені вище фактичні обставини справи, виходячи з принципів добросовісності та справедливості, суд дійшов висновку, що заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій не підлягає задоволенню.

Одночасно, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 788,30 грн за період з 15.01.2015р. до 30.01.2015р., інфляційні збитки в сумі 18582,59 грн за січень 2015 року.

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За висновками суду, позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних збитків, вказаних правил враховано не було. Зокрема, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період прострочення виконання, який не дорівнює повному календарному місяцю. Відтак, заперечення відповідача у цій частині є правомірними, а позовні вимоги про стягнення 18582,59 грн безпідставними.

Щодо стягнення 3% річних у розмірі 788,30 грн за період з 15.01.2015р. до 30.01.2015р. суд зазначає, що їх сума за визначений позивачем період дійсно становить 788,30 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, з'ясувавши обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних збитків, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, заслухавши пояснення відповідача у цій частині, розглянувши клопотання відповідача про зменшення пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення пені та процентів річних підлягають задоволенню на суми 6897,65 грн та 788,30 грн. Крім того, у задоволенні вимог про стягнення інфляційної складової боргу слід відмовити з визначених вище підстав.

Клопотання відповідача б/н від 12.08.2015р. про продовження строку розгляду справи на 15 днів залишається судом без задоволення з урахуванням того, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого рішення, а підстави для продовження строку розгляду справи та відкладення судового засідання на іншу дату відсутні.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 1827 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Інкор і КО», м.Донецьк про стягнення пені - 7357,49 грн, 3% річних - 788,30 грн, інфляційних втрат - 18582,59 грн, загалом 26728,38 грн, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Інкор і КО» (83003, м.Донецьк, вул.просп.Ілліча, 93а, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ) пеню - 6897,65 грн, 3% річних - 788,30 грн, а також судовий збір в сумі 554,12 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 21.08.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 21.08.2015р.

Суддя Ю.О.Паляниця