ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.08.2015 Справа № 905/180/15

Суддя господарського суду Донецької області Гринько С.Ю. при секретарі судового засідання Табачнікові В.Г., розглянувши матеріали позовної заяви:

за позовом - Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» м.Краматорськ

до відповідача - Публічного акціонерного товариства «Азовобщемаш», м. Маріуполь

про стягнення 709 763,48грн.

після збільшення суми позову - 760 432,39грн.

за участю уповноважених представників сторін:

від позивача - Чумаков Д.В. - довіреність від 28.04.2014р.,

від відповідача - не явився.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського суду Донецької області про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Азовобщемаш» 709763,48 грн., з яких: 66 737,46 грн. - пеня за прострочку оплати за період з 27.02.2015р. по 23.03.15р.; 18 401,62 грн. - три відсотки річних за цей же період прострочення оплати і 624 624,40 грн. - інфляційні нарахування за період з січня по квітень 2015р.

08.08.15р. позивачем надана заява про збільшення суми позову в частині стягнення нарахувань на суму боргу за несвоєчасне виконання грошового зобов»язання у зв»язку зі зміною строків: пеню в розмірі 66737,46грн. по кожній окремо поставці за період з 27 січня по 23 березня 2015р., 3% річних сумі 27 679,76грн. за період з 27січня по 21липня 2015р., інфляційні витрати в сумі 666 015,17грн. за період з січня по травень 2015р. Доплачено судовий збір за збільшення суми позову в розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір».

Відповідач не скористувався своїм законним правом на участь в судовому засіданні, не надав письмового відзиву на позов, ухилився від здійснення дій, покладених на нього судом ухвалами про порушення справи та від покладення розгляду. Але представник за довіреністю № 234/юро-45 від 20.05.2015р. надіслав до суду заяву від 21.07.2015р. про зменшення розміру пені, посилаючись на п.3 ч.1 ст.83 ГПК України у зв»язку з тим, що рішенням господарського суду Запорізькох області вже стягнуті штрафні санкції в розмірі 490901,81грн. З урахуванням суми позовних вимог по даному спору загальна сума штрафних санкцій складатиме більше 60% від суми заборгованості, а тому просить зменшити суму пені на 75%.

Господарський суд вважає можливим вирішити спір за наявними матеріалами у справі без явки представника відповідача.

Розглянувши всі клопотання сторін, заслухавши ї представника позивача, проаналізувавши надані сторонами документи, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

Предметом даного позову є аналіз стягнення пені за прострочку виконання грошового зобов»язання і процентів річних та інфляційних втрат, внаслідок невиконання особою рішення суду, за яким присуджено стягнення грошової суми. Тобто, можливість застосування статей 611 і 625 Цивільного кодексу України, у випадку, коли особа не виконує рішення суду і не сплачує суму коштів, яку присудив до сплати суд.

Для стягнення інфляційних втрат і річних процентів необхідні два моменти, за умови існування яких, позивач (кредитор) матимете право на відшкодування. Перший - між кредитором і боржником повинно існувати «грошове зобов'язання», другий - боржник повинен «прострочити виконання» такого грошового зобов'язання. Отже, звертаючись до суду із вимогою про відшкодування передбаченого статтею 625 ЦК України, позивачу потрібно доказати ці два моменти (умови).

З матеріалів наданих позивачем вбачається, що за рішенням господарського суду Запорізької області № 908/4895/14 від 26.01.2015р., зміненого постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.04.2015р. з ПАТ «Азовобщемаш» стягнуто на користь ПАТ «Енергомашспецсталь 1881398,80грн. загального боргу, 237217,93грн. пені за період з 23.09.2014р. по 26.01.2015р., 27863,93грн. 3% річних, 225819,95грн. інфляційних витрат, 26612.00грн. транспортні витрати, 1676,92грн. пені, 201,23грн. 3% річних, 990,82грн. інфляційних і 48035,62грн. судового збору.

Загальне поняття «зобов'язання» визначене у статті 509 ЦК України, яка встановлює, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Звертаючись до статті 11 ЦК України, яка встановлює підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, звертаємо увагу на ч. 5 вказаної статті, яка є новелою та встановлює, що: «у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду». Тобто, законодавець закріплює можливість виникнення цивільних прав і обов'язків із рішення суду, але за умови, що такі випадки прямо вказані у актах цивільного законодавства. До таких випадків відносяться переведення прав кредитора на іншу особу (ч. 4 статті 362 ЦК, стаття 411 ЦК, стаття 822), зобов'язання укласти договір, тощо.

Випадки які встановленні законом, як правило, не містять грошових зобов'язань, тобто із рішення суду не виникають грошові зобов'язання. Інша справа коли обов'язки, які виникають із рішення суду. Обов'язок не є тотожним поняттю зобов'язання і не може регулюватися за тими ж правилами, які встановленні для зобов'язань.

Тобто, стаття 625 ЦК України, яка встановлює правило, за яким боржник відповідає за прострочення грошового зобов'язання, не поширюється на ситуацію, коли боржник не виконує свій обов'язок сплатити певну суму коштів, які визначенні рішенням суду. В такому випадку, відносини виникають не із цивільно-правових підстав, а з виконання рішення суду та регулюються законом України «Про виконавче провадження». Тим же законом передбачена відповідальність за невиконання рішення суду у добровільному порядку. Рішення суду лише підтверджує наявність грошових зобов'язань, які існували до його винесення, і тому, стаття 625 ЦК України повинна застосовуватися у разі його невиконання.

Якщо зобов'язання дійсно існувало до винесення рішення судом - воно є грошовим, тобто, якщо боржник повинен був сплатити на користь кредитора певну суму коштів, але ухилявся від виконання свого обов'язку. За такої умови, кредитор має право звернутися до суду із вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних втрат в частині, яка є грошовим зобов'язанням, що існувало на момент винесення судом рішення.

Згідно зі статтями 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Правила статті 625 ЦК України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов'язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення. Відтак, встановлені статтею 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов»язання. Таким чином, за ст. 625 ЦК інфляційні витрати нараховуються на суму боргу, так як входять до складу грошового зобов»язання.

Оскільки за рішенням суду нараховані інфляційні і 3%річних за період з 23.09.2014р. по 26.01.2015р. і після цього періоду боржник не виконав грошові зобов»язання за рішенням суду, тобто до наступного часу прострочка грошових зобов»язань має місце, позивач правомірно застосовує ст.625 Цивільного кодексу до боржника, а тому господарський суд перевіривши самостійно нарахування річних і інфляційних, задовольняє ці вимоги, стягуючи з боржника за період з 27.01.2015р. по 21.07.2015р. 3% річних в сумі 27679,76грн. і інфляційні втрати в сумі 666015,17грн.

Несвоєчасне виконання грошового зобов»язання стало підставою для позивача заявити позов про стягнення пені в сумі 66737,46грн. за строк, який не був застосований при нарахуванні боржнику раніше по кожній накладній.

Нарахування пені законодавчо обмежене певним терміном та розміром за прострочення грошового зобов'язання ст.3 Закону «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» від 22 листопада 1996 року, яким встановлено, що розмір пені, передбачений статтями 1 та 2 цього закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Крім того, щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачений скорочений 6-ти місячний строк позовної давності.

Вирішуючи спір про стягнення штрафної санкції, суд сприймає приписи частини 6 статті 232 ГК України щодо обмеження шестимісячним строком періоду нарахування пені, а також момент початку її нарахування - з дня, коли зобов'язання мало бути виконане. Таке сприйняття відповідає правовій позиції ВГСУ, викладеній у пункті 2 Інформаційного листа ВГСУ від 22.01.2013р. № 01-06/85/2013 «Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів»», згідно до якого положення договору, в якому сторони встановили, що строк позовної давності за вимогами про стягнення неустойки починає перебіг не з моменту прострочення платежу, а з дати, що визначається шляхом зворотного підрахунку шести місяців від дати звернення з претензією або позовом, суперечить вимогам частини шостої статті 232 ГК України, частини другої статті 260, статті 261 ЦК України, оскільки порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін

За вищевказаним і доведеним рішенням господарського суду Запорізької області від 26.01.2015р., зміненого постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.04.2015р. по справі № 908/4895/14, вже було встановлено, що у відповідача перед позивачем виникли грошові зобов'язання за договором № 68/2011-У08/ПСН-04136 від 03.02.2011року.

За невиконання грошового зобов'язання господарським судом за рішенням господарського суду з урахуванням зміни апеляційною інстанцією по справі № 908/4895/14 стягнуто з боржника пеню в сумі 237217,93грн. за несвоєчасну оплату отриманої продукції і за несвоєчасну оплату транспортних витрат в сумі 1676,92грн. наступним чином:

- за залізничною накладною № 51716215, продукція за якою відвантажена 31.07.2014р. на суму 1424608,80грн. повинна бути сплачена до 11.08.2014р. З наступного дня починається строк прострочення. За період з 12.08.2014р. по 26.01.2015р. нарахована пеня в сумі 135308,02грн., яка була господарським судом стягнута в сумі 135234,36грн.

- за видатковою накладною № 100 відвантажена 21.08.2014р. продукція на суму 528000,00грн., яка повинна була сплачена до 01.09.2014р. З наступного дня починається строк прострочення.

- за видатковою накладною № 109 відвантажена 12.09.2014р. продукція на суму 528000,00грн. повинна бути сплачена до 23.09.2014р. З наступного дня починається строк прострочення. Судом стягнута пеня за період з 23.09.2014р. по 26.01.2015р. в сумі 44366,47грн.

Ці обставини не потребують доказуванню, оскільки являються преюдиціальними, тобто встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили.

Оскільки п.10.2 договору сторони передбачили нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, яке не виконано до вирішення спору, господарський суд вважає законними вимоги про стягнення пені.

За чинним законодавством, пеня стягується за кожний день прострочення боржника за грошовим зобов'язанням аж до повного погашення ним боргу (до повного виконання грошового зобов'язання). Тобто, на відміну від штрафу, який стягується одноразово, пеня - це безперервно наростаюча сума за кожний день прострочення протягом визначеного часу.

Оскільки пеня за правовою природою є неустойкою, тому до її розрахунку та стягнення, відповідно існують обмеження. Одне з них - пеня за порушення грошового зобов'язання.

Стосовно грошових зобов'язань, що кваліфікуються як господарські, ч.2 ст.343 ГК передбачає максимальний розмір пені. Ця стаття встановлює, що платник грошових зобов'язань сплачує на користь кредитора цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, який встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені законодавчо обмежене певним терміном та розміром за прострочення грошового зобов'язання ст.3 Закону «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» від 22 листопада 1996року, яким встановлено, що розмір пені, передбачений статтями 1 та 2 цього закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Крім того, щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачений скорочений 6-ти місячний строк позовної давності..

Таким чином, позивачем правомірно нарахована пеня в сумі 66737,46грн. за період прострочки - з 27.01.2015р. по 23.03.2015р., не включаючи строк, за який судом вже стягнута пеня.

Враховуючи доведеність підстав для нарахування пені, господарський суд після перевірки розрахунку, задовольняє цю вимогу в повному обсязі.

Розглядаючи клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення на чотири місяця, господарський суд виходить з наступного: розстрочка виконання рішення може бути надана при наймі підстав, які унеможливлюють виконання рішення чи роблять його неможливим. Господарський суд приймає до уваги, що жодного документу відповідачем не надано в підтвердження неможливості виконати рішення господарського суду, а тому у клопотання відмовляє. Однак, відповідно до ст. 121 Господарського процессуального кодексу України при наявності і доведеності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, відповідач має право звернутися з такою заявою на загальних підставах до господарського суду.

Розглядаючи заяву відповідача від 21.07.2015р. про зменшення розміру пені з посиланням на п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, господарський суд враховує наступне:

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК).

При вирішення цієї заяви господарський суд враховує викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому-четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами).

Господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При вирішення питання про зменшення розміру неустойки (пені), господарський суд виходить з того факту, що заборгованість, яку стягнув з відповідача господарський суд становить 1881398,80грн. В той же час за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з боржника вже стягнуто за рішенням суду окрім суми боргу пеня в сумі 237217,93грн. + 1676,92грн.( транспортні витрати), 3% річних в сумі 27863,43грн. + 201,23грн. (за транспортні послуги), інфляційні втрати в сумі 225819,95грн. + 990,82грн. (за транспортні послуги). І стягнуто за цим рішенням пеня в розмірі 66737,46грн., 3%річних в сумі 27679,76грн., інфляційні втрати в сумі 666015,17грн. Господарський суд вважає можливим за своєю ініціативою зменшити суму пені, нараховану позивачем на 50% , приймаючи до уваги невідповідність розміру стягуваних сум за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання (пені, інфляційних втрат і 3%річних) сумі заборгованості.

Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

На підставі ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст.526,530,610,612,629,625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 49, п.3ст.83, 82, 84 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» м.Краматорськ про стягнення 760 432,39грн. з Публічного акціонерного товариства «Азовобщемаш», м. Маріуполь.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азовобщемаш», , м. Маріуполь - 87535,пл.Машинобудівників, 1 на користь Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», , м.Краматорськ - 84306, пеню в сумі 33368,73грн., інфляційні витрати в розмірі 666015,17грн., 3% річних в сумі 27679,76грн., судові витрати в сумі 15208,65грн.

Суддя С.Ю. Гринько