КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Справа№ 910/9645/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шевченка Е.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Грабінській Г.В.

За участю представників:

від позивача: Решитова Є.В.

від відповідача: Шегера І.П.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2015р.

у справі №910/9645/15 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 170 460,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення з останнього суми основного боргу в розмірі 119 838,29 грн., суми пені в розмірі 21 570,89 грн., 7% штрафу з простроченої суми в розмірі 8 388,68 грн., 3% річних в сумі 10 795,30 грн., інфляційні витрати в розмірі 9 867,03 грн., а також про стягнення судових витрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2015р. позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» 199 838,29 грн. заборгованості, 2 396,78 грн. судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Дочірнє підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/9645/15 від 03.06.2015р. та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апелянт вважає, що при винесенні рішення суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

Так, скаржник зазначає, що господарським судом при прийнятті рішення не досліджено, що накладні-вимоги на відпуск матеріалів від 13.10.2010р. не мають в собі всіх необхідних для оплати реквізитів, виписані по декількох договорах, а отже не можуть бути розрахунковими документами, доводи суду грунтуються на вимогах позовної заяви без урахувань доводів відповідача, що є порушенням, як вказує відповідач, ст. 43 ГПК України. Також, на думку скаржника, висновки суду щодо переривання перебігу позовної давності не відповідають обставинам справи.

Позивач - Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», надав апеляційному суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, за яким просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач вважає, що рішення Господарського суду міста Києва відповідає нормам матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення є законним та обґрунтованими.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2015р. колегією суддів у складі головуючий суддя Шевченко Е.О., судді Зеленін В.О., Ткаченко Б.О. було прийнято до провадження апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національного акціонерної компанія «Нафтогаз України» та призначено її до розгляду на 26.08.2015р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд зазначає наступне.

13 жовтня 2010р. між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України, правонаступником всіх прав та обов'язків якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», як продавцем, та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», як покупцем, був укладений Договір №266-К/106-234-У купівлі-продажу, за умовами якого продавець зобов'язався продати, а покупець прийняти та оплатити запасні частини та матеріали відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною до цього Договору.

Згідно з п. 2.2. Договору продукція, що передається у власність покупцю, має бути в робочому стані без зовнішніх пошкоджень.

Згідно з п. 3.1. та п. 3.2. Договору ціна продукції зазначена у специфікації, яка є невід'ємною частиною до цього Договору. Загальна сума цього Договору складає 119 838,29 грн.

В пункті 3.5. Договору вказано, що покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначений в розділі 10 Договору.

За умовами статті 4 Договору продавець здійснює поставку продукції покупцю за власник рахунок за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2. Факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції. Продавець несе всі ризики загибелі або пошкодження продукції до того часу, поки продавцем та покупцем не буде підписана видаткова накладна, яка свідчить про отримання останнім зазначеної продукції. Датою поставки продукції визнається дата, вказана в накладній про прийняття продукції покупцем.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення заборгованості за Договором №266-К/106-234-У купівлі продажу від 13.10.2010р. у розмірі 119 838,29 грн., пені у розмірі 21 570,89 грн., 7% штрафу у розмірі 8 388,68 грн., 3% річних у розмірі 10 795,30 грн.

Так матеріали справи свідчать, що позивач згідно Договору здійснив поставку продукції відповідачеві на загальну суму 119 838,29 грн., а відповідач отримав цю продукцію.

Заперечень щодо якості продукції відповідачем не заявлялось.

При цьому відповідач не виконав свого зобов'язання по оплаті товару, тому у нього перед позивачем за Договором рахується заборгованість у розмірі 119 838,29 грн.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, припинення зобов'язання може бути обумовлено не будь-яким, а лише належним його виконанням. Під належним виконанням зобов'язання розуміють виконання належній особі, в належному місці, в належний строк (термін), з додержанням усіх інших вимог і принципів виконання зобов'язання. Якщо учасники зобов'язання порушують хоча б одну з умов його належного виконання, зобов'язання не припиняється, а змінюється, оскільки в такому разі на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки у вигляді відшкодування збитків, сплати неустойки тощо. Виконання таких додаткових обов'язків, як правило, не звільняє боржника від виконання зобов'язання в натурі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів сплати заборгованості за Договором, тому 119 838,29 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як і правильно було встановлено судом першої інстанції.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, позивач просить стягнути також суму пені у розмірі 21 570,89 грн., 7% штрафу у розмірі 8 388,68 грн., 3% річних у розмірі 10 795,30 грн., інфляційні витрати у розмірі 9 867,03 грн.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язань наступають наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені), зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Оскільки позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, нарахована ним сума пені у розмірі 21 570,89 грн. та штрафу у розмірі 8 388,68 грн. на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України є правомірною.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судова колегія апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача щодо 3% річних на суму 10 795,30 грн. та інфляційних витрат на суму 9 867,03 грн., погоджується з ним, вважає його арифметично правильним та таким, що відповідає нормам ст. 625 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, як вбачається, в ході розгляду даної справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених вимог.

Так, у відповідності до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", де вказано, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В пункті 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" викладені рекомендації стосовно того, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства України, порушене право позивача підлягає захисту судом у разі звернення позивача за захистом протягом встановленого законом загального 3-річного строку позовної давності з моменту, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до норм частин 1, 3 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З урахуванням рекомендацій, викладених у пункті 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як свідчать матеріали справи, 30.09.2012р. (тобто в межах трирічного строку позовної давності) сторонами було складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013р. між ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" РВУ "Київавтогаз" та ДК "Уктрансгаз" НАК "Нафтогаз України", на суму 1 091 584 грн 19 коп., з урахуванням довідки станом на 02.03.2015р., відповідачем визнано суму заборгованості перед позивачем за Договором купівлі продажу №266-К/106-234-У від 13.10.2010р. в розмірі 119 838 грн 29 коп.

Твердження відповідача стосовно того, що акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013р. між ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" РВУ "Київавтогаз" та ДК "Уктрансгаз" НАК "Нафтогаз України", на суму 1 091 584 грн 19 коп. з боку відповідача підписано не уповноваженою особою, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Згідно з частиною 7 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до Наказу № 336 від 29.12.2004 Міністерства праці та соціальної політики "Про затвердження Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників" головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, організовує роботу бухгалтерської служби, контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах.

Наказом № 148/234/383 від 10.11.1998 Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України "Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року" затверджено форму акту звіряння розрахунків, зокрема визначено, що акт підписується представниками підприємств.

Тобто, з наведеного вбачається, що чинним на момент складання акту 30.09.2013р. звіряння взаєморозрахунків законодавством, не було передбачено обов'язкового підписання акту звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин, а з огляду на приписи Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Наказу № 336 від 29.12.2004 Міністерства праці та соціальної політики "Про затвердження Випуску 1 "Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників" в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків такі повноваження фактично має головний бухгалтер (особа, що виконує його обов'язки). Правову позицію стосовно необов'язковості підписання актів звіряння взаєморозрахунків саме керівниками товариств наведено Верховним Судом України у постанові від 24.04.2007 по справі № 26/271 та Вищим господарським судом України у постановах від 15.09.2009, від 27.02.2012 по справах № 8/39, № 20/5009/5311/11.

Судом встановлено, що дії по визнанню боргу було вчинено відповідачем до моменту спливу трирічного строку позовної давності з моменту визначеного вище початку його перебігу.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що підписання сторонами акту звірки взаєморозрахунків від 30.09.2012р. вказує на визнання Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості в розмірі 119 838 грн 29 коп. за Договором купівлі продажу №266-К/106-234-У від 13.10.2010р., що свідчить про переривання 30.09.2012р. перебігу строку позовної давності за вимогами про стягнення вказаної заборгованості.

Як зазначалось вище, після переривання перебіг позовної давності починається заново, отже, у даному випадку строк позовної давності за вимогою про стягнення основного боргу почав свій перебіг заново 30.09.2012р. та на момент звернення до суду (15.04.2015р., що підтверджується відбитком штампу про реєстрації позовної заяви в канцелярії суду) не сплив.

Відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З урахуванням рекомендацій викладених у пункті 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" щодо того, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 21 570 грн 89 коп. пені, 7% штрафу з простроченої суми у розмірі 8 388 грн 68 коп., 3% річних в розмірі 10 795 грн 30 коп. та інфляційні втрати в розмірі 9 867 грн 03 коп. визнаються судом такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, і встановлено нормою ч. 1 ст. 33 ГПК України. Розподіл тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 2 ст. 34 ГПК України містить відомий процесуальному праву принцип допустимості доказів (засобів доказування). Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2015р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2015р. у справі №910/9645/15 залишити без змін.

3. Справу №910/9645/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Е.О. Шевченко

Судді В.О. Зеленін

Б.О. Ткаченко