ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р. Справа № 922/1800/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність б/н, від 13.01.2015 року),

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність б/н, від 10.08.2015 року),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№3521Х/1-12) на рішення господарського суду Харківської області від 03.06.2015 року у справі № 922/1800/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 ворота", в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_4 м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція", м. Харків;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_5, м. Харків,

про визнання нікчемним договору, повернення коштів в сумі 875000,00 доларів США та стягнення 11794,52 доларів США,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року Публічне акціонерне товариство "ОСОБА_3 ворота" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція", в якій просив суд визнати нікчемним договір про зміни № 9 від 27.05.2014 р. до договору №156 від 23.08.2011 р., застосувати наслідки нікчемності правочинів - повернути кошти в сумі 875000,00 дол. США списані банком з рахунку ОСОБА_5 №4332, шляхом повернення коштів в сумі 875000,00 дол. США на рахунок №4332, належний ОСОБА_5 за договором строкового банківського вкладу №2151ДВ6 від 08.01.2014 р., майнові права на який перебували у заставі банку за договором застави майнових прав №156/3 від 28.04.2012 р. та стягнути з відповідача недотриману суму відсотків за період з травня 2014 року до липня 2014 року у розмірі 11794,52 дол. США.

Рішенням господарського суду Харківської області від 03.06.2015 року у справі № 922/1800/15 (суддя Чистякова О.І.) в позові відмовлено повністю.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 03.06.2015 року у справі № 922/1800/15, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ "ОСОБА_3 ворота" в повному обсязі.

Представник відповідача надав відзив (вх. №11004, від 22.07.2015 року), на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників позивача та відповідача дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Як свідчать матеріали справи 23 серпня 2011 року між Публічним акціонерним товариством "ОСОБА_3 ворота" (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція" (відповідач, позичальник) було укладено договір №156 на кредитну лінію (відновлювальну), у відповідності до умов якого з урахуванням змін, внесених договорами про зміни № 1 від 27.12.2011 р., № 2 від 04.04.2012 р., № 3 від 28.04.2012 р., № 4 від 27.03.2013 р., № 5 від 23.05.2013 р., № 6 від 03.10.2013 р., № 7 від 08.10.2013 р., № 8 від 08.01.2014 р., у період з 04.04.2012 р. по 08.07.2014 р., банк, за наявності вільних кредитних ресурсів зобовязується надати позичальнику кредит у рамках відновлюваної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості за нею 875000,00 дол. США у будь-який день зазначеного періоду, а позичальник зобовязується повернути кредит у строк не пізніше 08 липня 2014 року, та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 12% річних на визначених договором умовах.

27 березня 2012 р. між ОСОБА_5 та ПАТ "ОСОБА_3 ворота" було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) Інвестиційний № 140ДВ6, яким передано у депозит банку 475000,00 дол. США.

28 квітня 2012 р. між ОСОБА_5, та позивачем було укладено договір застави майнових прав № 156/3, у відповідності до умов якого в забезпечення виконання всіх вимог заставодержателя до боржника, за договором № 156 на кредитну лінію (відновлювальну) від 23.08.2011 р. та всіма додатковими угодами до нього, а саме: повернення кредиту у розмірі 400000,00 дол. США (ліміт 1) у строк до 04.05.2012 р., сплати відсотків за користування кредитом по ставці 12,0% річних щомісяця та 875000,00 дол. США (ліміт 2) у строк 03 жовтня 2013 року, сплати відсотків за користування кредитом по ставці 12% річних щомісяця, згідно з умовами кредитного договору, неустойки та інших можливих витрат заставодержателя, повязаних з невиконанням або неналежним виконанням боржником зобовязань за кредитним договором, заставодавець передає у заставу заставодержателю належні йому майнові права за договором № 140ДВ6 строкового банківського вкладу(депозиту) "Інвестиційний" від 27.03.2012 р., а саме: право вимоги заставодавця до заставодержателя щодо повернення 475000,00 дол. США на умовах депозитного договору.

08 січня 2014 року між ОСОБА_5 (вкладник) та ПАТ ОСОБА_3 ворота було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) Інвестиційний №2151ДВ5, відповідно до якого вкладник вносить в банк грошові кошти в сумі 875000,00 дол. США, а банк приймає вклад та зобовязується на умовах і в порядку, передбачених договором, повернути вкладнику вклад та виплачувати проценти із розрахунку 7% річних.

08 січня 2014 року сторонами договором про зміни № 10 до договору застави 156/3 майнових прав від 28.04.2012 р. було внесено зміни до договору строкового банківського вкладу від 08.01.2014 р., яким змінено предмет застави на майнове право вимоги ОСОБА_5 до ПАТ ОСОБА_3 ворота за договором строкового банківського вкладу (депозиту) Інвестиційний № 2151ДВ5 від 08.01.2014 р. на суму 875000,00 дол. США.

27 травня 2014 року між сторонами було укладено спірний договір про зміни №9 до кредитного договору №156 від 23.08.2011 року, відповідно до якого змінено строк повернення кредиту - не пізніше 27.05.2014 р.

28 травня 2014 року ПАТ ОСОБА_3 ворота, у зв'язку із невиконанням ТОВ Стальконструкція зобов'язань за кредитним договором № 156 від 23.08.2011 р., списано з рахунку ОСОБА_5 за договором застави майнових прав №156/3 від 28.04.2012 р. суму у розмірі 875000,00 дол. США в рахунок погашення простроченого кредиту ТОВ Стальконструкція, про що повідомлено ТОВ Стальконструкція листом вих. № 2536 від 04.06.2014 р. (а.с. 68).

На підставі Постанови Правління НБУ № 456 від 31.07.2014 р. "Про віднесення ПАТ ОСОБА_3 Ворота до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 01.08.2014 прийнято рішення №67 Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ ОСОБА_3 ворота, згідно з яким з 04.08.2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "ОСОБА_3 Ворота", також на підставі Постанови Правління НБУ від 04.12.2014 р. № 781 Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 Ворота" та згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.12.2014 р. № 142 розпочато процедуру ліквідації ПАТ "ОСОБА_3 Ворота" з 05.12.2014 р. по 04.12.2015 р. включно.

Позивач зазначав, що під час проведення перевірки правочинів на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними та тих, що могли призвести до неплатоспроможності банку, встановлено, що договір про зміни № 9 до договору кредитної лінії № 156 від 23.08.2011 р. є нікчемним з підстав, вказаних у п. 1 ч. 3 ст. 38 Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, та Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було направлено на адресу відповідача повідомлення № 6492 від 19.12.2014 року про нікчемність вказаного договору.

Проте відповідач направив Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб лист № 19.01.2015 № 19, яким вказав на відсутність ознак нікчемності договору про зміни № 9 від 27.05.2014 р. до договору кредитної лінії № 156 від 23.08.2011 р.

Відповідно до частини 2 ст. 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ст. 52 ЗУ "Про банки та банківську діяльність", повязаними з банком особами є контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку; споріднені та афілійовані особи банку, у тому числі учасники банківської групи; особи, які мають істотну участь у споріднених та афілійованих особах банку; керівники юридичних осіб та керівники банків, які є спорідненими та афілійованими особами банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів цих осіб; асоційовані особи фізичних осіб, зазначених у пунктах 1-6 цієї частини; юридичні особи, в яких фізичні особи, зазначені в цій частині, є керівниками або власниками істотної участі; будь-яка особа, через яку проводиться операція в інтересах осіб, зазначених у цій частині, та на яку здійснюють вплив під час проведення такої операції особи, зазначені в цій частині, через трудові, цивільні та інші відносини.

ОСОБА_3 зобовязаний подавати Національному банку України інформацію про повязаних із банком осіб у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Національного банку України.

Отже, повязана особа - це фізична особа, яка за своїм службовим статусом, родинними звязками або майновим станом повязана з діяльністю та управлінням банком і може одержати певні матеріальні переваги в процесі виконання банком своїх функцій.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ч. 8 ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" витікає, що ті договори визнаються нікчемними, які банк укладає з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку банк уклав договір про зміни № 9 від 27.05.2014 р. з Товариством з обмеженою відповідальністю "Стальконструкція", м. Харків, проте не довів, що відповідач відноситься до кола осіб, визначених у ч. 1 ст. 52 ЗУ "Про банки та банківську діяльність", та документів в підтвердження цього не надав.

Отже, доводи позивача стосовно того, що спірний договір про зміни № 9 від 27.05.2014 р. укладений з повязаною особою банку є необґрунтованими та відповідно до ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" підстави для визнання спірного договору нікчемним відсутні.

Колегія суддів вважає не обґрунтованими посилання позивача на те, що спірний договір порушує публічний порядок, отже є нікчемним відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України, та є фіктивним правочином, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до п. 3.11 постанови пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Позивачем не доведено, що сторони за спірним договором не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення та спірний договір не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, вказаний правочин не може бути визнаний фіктивним, оскільки у подальшому після його укладення позивач отримав задоволення своїх вимог за кредитним договором, укладеним з позивачем, у повному обсязі за рахунок предмета забезпечення.

Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до п. 3.7 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї зі сторін щодо настання відповідних наслідків.

З огляду на вище викладене, колегія суддів не вбачає зі змісту спірного договору суперечності інтересам держави і суспільства, вказаний договір не порушує жодних прав людини, зокрема і позивача, вимоги якого були задоволені в повному обсязі за рахунок предмета застави.

Посилання позивача на відмову ПАТ "ОСОБА_3 Ворота" від власних майнових вимог при укладенні спірного договору, що є підставою для визнання його нікчемним з посиланням на ст. 38 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" також не приймаються враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своєю правовою природою, відмова від власних майнових вимог банком, яка закріплена в п. 1 ч. 2 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, є способом здійснення права.

Так, згідно з ч. 1,2 ст. 347 Цивільного кодексу України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

У зв'язку з викладеним, діями, які свідчать про відмову від власного права, має визнаватися заява про це та інші дії, які свідчать про таку відмову.

Зокрема, відмова від зобов'язального майнового права (тобто, від права вимоги кредитора), яка практично ідентична прощенню боргу, має охоплюватися положеннями Цивільного кодексу України про припинення зобов'язання прощенням боргу (ст. 605).

Зі змісту договору про зміни № 9 виходить те, що сторони лише змінили строк повернення кредиту, та не вбачається односторонньої відмови банку від своїх вимог до боржника про повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними.

Договір про зміни № 9 до договору № 156 на кредитну лінію (відновлювальну) від 23.08.2011 р. був укладений між сторонами 27 травня 2014 року, та станом на цю дату на правовідносини між сторонами поширювалася норма Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб в редакції від 20.04.2014, яка не містила такої підстави нікчемності договорів, як відмова від власних майнових вимог.

Такою підставою нікчемності, як відмова від власних майнових вимог, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" була доповнена Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи лише 04 липня 2014 року. Вказана норма набула чинності 11.07.2014 року та в силу положень Конституції України та чинного законодавства України не має зворотної дії в часі та, відповідно, на правовідносини між сторонами не може поширюватися.

Законом України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб не закріплено, що його норми мають зворотну дію в часі.

Вказаному положенню також кореспондує ст. 5 Цивільного кодексу України, відповідно до якого акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Ця норма права встановлює, що за загальним правилом нормативно-правові акти не мають зворотної сили, за винятком випадків, коли такий нормативно-правовий акт пом'якшує або скасовує відповідальність особи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 р. № 1-рп/99 у справі про зворотню дію в часі законів та інших нормативних актів, на яке посилається позивач роз'яснив, що вказане положення Конституції України щодо визначення випадків, коли закон має зворотню силу, слід розуміти як таке, що стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Таким чином, на момент укладення спірного договору 27 травня 2014 року діяли норми Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб в редакції від 20.04.2014 року.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача недотриманої суми відсотків за період з травня 2014 року до липня 2014 року у розмірі 11794,52 дол. США, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3.1. договору кредитної лінії, проценти є платою за користування кредитом і сплачуються за весь час користування кредитом до дня його фактичного звернення, у тому числі і після закінчення строку, на який було надано кредит.

При цьому, п. 3.2. договору кредитної лінії встановлено термін сплати процентів за поточний місяць - 25 число поточного ж місяця.

Таким чином, право вимагати сплати процентів за договором кредитної лінії виникає банку виключно за період фактичного користування кредитними коштами, та їх нарахування припиняється з дня фактичного повернення кредиту.

Проценти за кредитним договором за своєю правовою природою є платою, що сплачує позичальник за кредитним договором за надання йому фінансової послуги - надання кредиту, а отже, виправданим є нарахування процентів на суму наданого кредиту пропорційно до часу, коли позичальник користувався кредитними коштами. Виходячи з наведеного, вимога вносити плату за надання фінансової послуги, за період, коли така послуга фактично і не надавалась (тобто кредитні кошти вже було повернуто) суперечить положенням цивільного законодавства.

Враховуючи те, що грошове зобов'язання відповідача перед позивачем щодо повернення кредиту було виконане майновим поручителем відповідача - третьою особою - 28.05.2014 року, то з вказаної дати нарахування відсотків є безпідставним.

Проте позивач ані у своїй позовній заяві, ані у письмових поясненнях не навів підстав для стягнення відсотків за період з 28.05.2014 р. по 07.07.2014 р., та не обґрунтував заявлену позовну вимогу.

У звязку з викладеним, вимога про стягнення процентів за вказаний період є необґрунтованою.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача, є необґрунтованою, безпідставною і підлягає залишенню без задоволення, оскільки апелянт не довів ті обставини, на які він посилався в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, з урахуванням зазначеного дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення обґрунтовано, з урахуванням матеріалів справи, тому рішення господарського суду Харківської області від 03 червня 2015 року у справі № 922/1800/15 підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України судова колегія Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 03 червня 2015 року у справі № 922/1800/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 26.08.2015 року

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.