КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2015 р. Справа№ 910/9352/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Рудченка С.Г.

Рябухи В.І.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Мицько Р.М. (довіреність №83/16 від 12.08.2015 р.)

від відповідача - Остапенко В.М. (довіреність №14-109 від 18.04.2014 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на рішення господарського суду міста Києва від 04.06.2015 р.

у справі №910/9352/13 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про спонукання укладсти договір реструктуризації заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання укладеним договору між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ за договором №302-09/8 від 18.12.2009 р. в сумі 66965424,68 грн. на умовах, викладених в проекті договору Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.06.2015р. у позові Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про спонукання укласти договір реструктуризації заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 04.06.2015 р. та прийняти нове, яким позовні вимоги ДК «Газ України» задовольнити повністю.

Апеляційну скарг мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права ст.ст. 11, 13, 16 ЦК України, ч. 1 ст. 179 ГК України та процесуального права ст.ст. 33, 34, 84 ГПК України, що є підставою для його оскарження.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

18.12.2009 р. між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Дочірнім підприємством «Нафтогазмережі» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» правонаступником якої є Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (покупець) було укладено договір № 302-09/8 поставки природного газу, за умовами якого постачальник передає покупцеві у 2010 році у власність імпортований природний газ, для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат філій ДП «Нафтогазмережі» за наявності ресурсу, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Згідно п. 2.1. вказаного договору, постачальник передає покупцеві у 2010 році природний газ в обсязі до 211589 тис. куб. м.

Відповідно до п. 4.1. договору, ціна за 1000 куб. м. газу становить 2020,25 грн., крім того, ПДВ - 20 % - 404,05 грн., ціна газу разом з ПДВ - 2424,30 грн.

Згідно п. 5.1. договору, розрахунки за газ з урахуванням вартості його транспортування покупець здійснює грошовими коштами в національній валюті України шляхом перерахування на рахунок постачальника вартості обсягу газу з урахуванням вартості його транспортування, що постачається у поточному місяці. Остаточні розрахунки проводяться не пізніше 25 числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Позивач зазначає, що станом на 30.04.2012 р. заборгованість позивача перед відповідачем згідно договору складає 66965424,68 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу (належним чином засвідчені копії наявні в матеріалах справи).

На виконання Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» листом № 31/15-3563 від 28.05.2012 р. позивачем направлено на адресу відповідача підписані з боку позивача проекти договорів реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, проте відповіді від відповідача позивачем не отримано.

В подальшому листами № 31/26-4037 від 26.06.2012 р., № 31/26-4567 від 31.07.2012 р., № 31/26-5449 від 13.09.2012 р. позивачем повторно направлено на адресу відповідача проекти договору про реструктуризацію заборгованості, проте відповіді від відповідача позивачем не отримано.

Позивач вважає, що відповідач відмовився від розгляду та підписання вказаного договору, чим порушив право позивача на реструктуризацію заборгованості.

Відповідач проти позову заперечує та посилається на те, що відповіді про прийняття пропозиції укласти договір про реструктуризацію заборгованості відповідач позивачеві не надавав. Крім того, Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» втратив чинність 30.06.2012 р., а тому застосування його норм при розгляді та вирішенні даної справи не вбачається за можливе.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частинами 1, 6 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться у ст. 712 ЦК України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

04.06.2011 р. набрав чинності Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» від 12.05.2011 р., згідно зі статтею 1 якого дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» та її дочірні підприємства ДК «Газ України», ДК «Укртрансгаз», ДК «Укргазвидобування», ДАТ «Чорноморнафтогаз» та ДП «Енергоринок».

Згідно п. 2.6. ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», суб'єкти господарювання, визначені у статті 1 цього Закону, реструктуризують заборгованість за природний газ та електричну енергію, яка утворилася станом на 1 січня 2011 року і не сплачена на дату набрання чинності цим Законом, відповідно до чинного законодавства.

Отже, зважаючи на суб'єктний склад, характер правовідносин та наявність відповідних умов для застосування механізму врегулювання питань щодо заборгованості за спожитий природний газ, дія цього Закону поширюється на сторін у справі.

Згідно п. 1 ст. 3 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», Закон набирає чинності з дня його опублікування та діє до 30 червня 2012 року.

Отже, Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» діяв до 30.06.2012 р., вказаний строк є присічним, поновленню не підлягає, а позивач звернувся до суду з позовом лише у травні 2013 року.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09.07.2014 р. по справі № 922/660/13-г.

Вищезазначеним Законом передбачено право сторін на реструктуризацію заборгованості за природний газ, проте вказаним Законом не передбачено обов'язкове зобов'язання сторін на укладення договору.

Порядок та виконання вимог статті 2 Закону не визначено також і в прийнятій на виконання вказаного Закону постанові Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку списання заборгованості за природний газ та едектричну енергію».

Крім цього, згідно приписів статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у встановлених договором або актом цивільного законодавства межах, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Аналогічний припис взаємної згоди контрагентів на реструктуризацію заборгованості містять й приписи ст. 10 Закону України "Про заходи спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

Доводи позивача про наявність прямої вказівки закону на обов'язкове укладення договору реструктуризації заборгованості суд апеляційної інстанції оцінює критично, адже згідно п. 2.6. ст. 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий прирозний газ та електричну енергію» реструктуризація здійснюється відповідно до чинного законодавства та не містить приписів щодо обов'язковості, а свідчить про наявність права, реалізація якого можлива за наявності взаємної згоди.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 04.06.2015 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 04.06.2015 р. у справі №910/9352/13 залишити без змін.

Справу №910/9352/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Г. Рудченко

В.І. Рябуха