донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

17.08.2015 справа №905/904/14

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3
При секретарі:

від позивача:не зявились
від відповідача:ОСОБА_4 представник за довіреністю №17 від 14.08.2015 р. ОСОБА_5 директор ТОВ «Реактив» згідно протоколу №4 від 30.10.2009 р. загальних зборів (приказ №150 від 01.11.2009 р. ОСОБА_6 представник за довіреністю б/н від 17.08.2015 р.

Розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод», м. Словянськ Донецької області
на рішення господарського суду Запорізької області
від11.03.2015року
у справі№905/904/14 (суддя Хуторной В.М.)
за позовомВідкритого акціонерного товариства «Содовий завод», м. Словянськ Донецької області
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Реактив», м. Словянськ Донецької області
простягнення заборгованості в розмірі 100000 грн. та визнання додаткової угоди від 01.03.2013 р. дійсною

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство «Содовий завод», м. Словянськ Донецької області звернулося до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Реактив», м. Словянськ Донецької області про стягнення заборгованості в розмірі 100000 грн. та визнання додаткової угоди від 01.03.2013р. дійсною.

Рішенням господарського суду Донецької області від 11.04.2014 р. залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 17.06.2014 року у справі №905/904/14 у задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Реактив» про визнання додаткової угоди від 01.03.2013 р. дійсною та стягнення заборгованості в розмірі 100 000,00 грн. - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням та постановою, Відкрите акціонерне товариство «Содовий завод» звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Донецької області від 11.04.2014 р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17.06.2014 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.12.2014 р. касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» задоволено частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 17.06.2014 р. та рішення господарського суду Донецької області від 11.04.2014 р. скасовано. Справу №905/904/14 передано на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 11.03.15р. в позові Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» відмовлено у повному обсязі.

Позивач, Відкрите акціонерне товариство «Содовий завод», з прийнятим рішенням не згоден, вважає його прийнятим з порушенням норм процесуального права України. Тому він звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Донецький апеляційний господарський суд у звязку з неповним зясуванням обставин, вказаних в постанові Вищого господарського суду України від 10.12.2014 р., скасувати рішення господарського суду Запорізької області по справі №905/904/14 від 11.03.2015 р., прийняти нове рішення, яким визнати додаткову угоду від 01.03.2013 р. діючою (заключною) в редакції Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод», м. Словянськ Донецької області та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Реактив», м. Словянськ Донецької області борг в розмірі 100000 грн.

Представник позивача, до судового засідання апеляційної інстанції 17.08.2015р. не зявився. 27.07.2015 р. та 04.08.2015 р. через канцелярію Донецького апеляційного господарського суду від ліквідатора ТОВ «Содовий завод» надійшли заява з додатками, та просить суд розглянути апеляційну скаргу на підставі постанови Вищого господарського суду України від 10.12.2014 р. на підставі ч. 2 ст. 103 ГПК України. по справі №905/904/14.

Представники відповідача та директор ТОВ «Реактив», в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення господарського суду Запорізької області від 11.03.2015 р. по справі №905/904/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розпорядженням Донецького апеляційного господарського суду від 17.08. 2015 року у звязку з відпусткою визначеного за результатами автоматичного розподілу справи №905/904/14 члена колегії суддів судді К.І. Бойченко, з метою забезпечення подальшого розгляду справи, було замінено відсутнього суддю К.І. Бойченко на суддю постійно діючої судової колегії другої судової палати ОСОБА_3.

Судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, доданих до справи №905/904/14, та наданих представниками сторін пояснень.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду у відповідності до статей 28-29 Закону України «Про судоустрій» та статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає справу та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду відповідає діючиму законодавству Укураїни, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.1990 р. між Слов'янським виробничим об'єднанням «Хімпром» (орендодавцем) в особі директора ОСОБА_7, якій діє на підставі Статуту, правонаступником якого є позивач по справі та Кооперативом «Реактив» (орендарем) в особі голови ОСОБА_8, який діє на підставі Статуту, правонаступником якого є відповідач по справі, укладено договір про оренду цеху ГОК та ХОМ (надалі договір оренди), відповідно до п. 1.1, п. 1.2 якого (в редакції угоди від 04.06.1999 р.) орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування та володіння цех ГОК та ХОМ, будівлі, що входять в цех, споруди, обладнання, механізми, матеріали та інше. Перелік відображений в додатку № 1 до договору оренди. орендований об'єкт розташований за адресою: м. Слов'янськ, вул. Чубаря, 91.

Факт передачі майна в оренду підтверджується актом приймання-передачі від 24.10.1990 р. додатком №1 до акта визначений перелік основних фондів цеха ГОК і ХОМ з 337 позицій, які передавались позивачем в оренду відповідачу.

Відповідно з пунктами 3.1 та 3.2 угоди від 04.06.1999 р. (в редакції додаткової угоди від 03.02.2009 р.), розмір щомісячної орендної плати становить 12140 гривень, в тому числі ПДВ. орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця або вноситься в касу орендодавця.

За Угодою від 04.06.1999 р., строк дії договору оренди визначений до 24.10.2010р. Під час дії договору сторонами внесено зміни до п. 7.1 Договору оренди, якими визначено строк дії договору до 24.10.2025 р.

Як вбачається з матеріалів справи 01.03.2013 р. відповідач листом №138 направив позивачу проект угоди від 01.03.2013 р. про зміну договору оренди, за умовами якої запропоновано внести зміни до ст. 1.1, ст. 1.2, 1.3 договору оренди, а саме: виключити з договору оренди: ст. 3.3, 3.4 розділу 3, п. п. 3 ст. 4.1 розділу 4, п. 8 ст. 5.1 розділу 5, ст. 7.3 розділу 7 та доповнити договір ст. 9.1.

Предметом спору за даною справою є додаткова угода від 01.03.2013 р., яка викладена за протоколом розбіжностей та на думку позивача відповідачем порушено порядок врегулювання договірних відносин. Позивач запропонував збільшити розмір орендної плати до 45 600 грн. щомісяця. Але не надав доказів у розумінні ст. 33,36 ГПК України щодо обґрунтованого розрахунку зазначеної суми.

Відповідно зі ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк, відповідно до ч.1 ст. 759 ЦК України.

Факт передачі майна в оренду підтверджується актом приймання-передачі від 24.10.1990р. Додатком №1 до акта визначений перелік основних фондів цеха ГОК і ХОМ з 337 позицій, які передавались позивачем в оренду відповідачу.

За приписами ст. 629 Цивільного Кодексу встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно пунктів 3.1 та 3.2 угоди від 04.06.1999 р. до договору оренди від 24.10.1990 року, розмір щомісячної орендної плати становить 12140 гривень, в тому числі ПДВ 2023 грн. Орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця або вноситься в касу орендодавця.

Належність виконання ТОВ «Реактив» грошових зобов'язань, за вказаний період передбачених договором оренди від 24.10.1990р. зі змінами, внесеними угодою від 24.10.1990 р., підтверджується платіжними дорученнями: №745 від 26 березня 2013 р., №1238 від 30 квітня 2013 р., №1349 від 17 травня 2013 р., №1676 від 25 червня 2013 р., №1834 від 15 липня 2013 р., №1981 від 31 липня 2013 р., 17 вересня 2013 р., №1982 від 31 липня 2013 р.,№2413 від 23 вересня 2013 р., №2661 від 30 жовтня 2013 р., №2871 від 28 листопада 2013 р., №3028 від 24 грудня 2013 р., №169 від 21 січня 2014, №510 від 26 лютого 2014, №987 від 28 березня 2014 р., №1327 від 28 квітня 2014 р., №1605 від 30 липня 2014 р., №1461 від 19 травня 2014 р., №1732 від 19 серпня 2014 р., №1606 від 30 липня 2014 р., №2172 від 10 листопада 2014 р., №1951 від 06 жовтня 2014 р, №2500 від 16 грудня 2014 р., №2319 від 24 листопада 2014, №94 від 12 січня 2015 р., №389 від 09 лютого 2015 р.

Відкрите акціонерне товариство «Содовий завод», посилається на дійсність укладеної додаткової угоди від 01.03.2013 р., на умовах, викладених в протоколі розбіжностей та на неналежне виконання грошових зобов'язань за договором оренди від 24.10.1990р., стверджує, що внаслідок цього утворилась заборгованість в розмірі 100000 грн.

Статтею 188 Господарського кодексу України, передбачений порядок зміни та розірвання господарських договорів де, зокрема, зазначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Разом з тим, статтею 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Одночасно, з ч. 2 ст.652 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою, згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України.

В даному випадку, протокол розбіжностей до додаткової угоди від 01.03.2013 р. підписаний та скріплений печаткою лише позивачем - ВАТ «Содовий завод», який є заінтересованою в укладенні додаткової угоди від 01.03.2013 року в своїй редакції протоколу розбіжностей стороною, не одержавши у встановлений ч. 4 ст. 188 ГК України двадцятиденний строк відповіді не передав спір щодо прийняття додаткової угоди від 01.03.2013 року в його редакції протоколу розбіжностей на вирішення суду.

Таким чином, додаткова угода від 01.03.2013 року в редакції протоколу розбіжностей ВАТ «Содовий завод» не може вважатися вчиненою, оскільки згоди сторін щодо зміни орендної плати в частині її збільшення до 45600 грн. не досягнуто.

За приписами ст. 651 Цивільного кодексу України та ст. 188 Господарського кодексу України договір може бути змінено або за домовленістю сторін або в судовому порядку. Тобто, у разі недосягнення сторонами згоди щодо внесення змін до договору, внесення таких змін можливе лише у спосіб звернення заінтересованої сторони з цього приводу до суду, отже обмеження у можливості змінити умови договору за домовленістю сторін суперечило б наведеним положенням закону.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач не звертався до суду з позовом про внесення змін до договору в частині збільшення розміру орендної плати.

Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки ОСОБА_8 або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позовна заява мотивована фактичним укладенням сторонами додаткової угоди від 01.03.2013 року в редакції протоколу розбіжностей ВАТ «Содовий завод».

В матеріалах справи відсутні докази звернення сторін до суду щодо змін і умов договору.

Разом з цим, абз. 5 п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними") роз'яснено, що правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України та частина друга статті 20 ГК України).

Оскільки позивач просить визнати дійсною угоду з інших підстав, ніж визначені частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді визнання додаткової угоди від 01.03.2013 року в редакції протоколу розбіжностей ВАТ «Содовий завод» є встановленням факту, що має юридичне значення, який може встановлюватись господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне.

Таким чином вимога про встановлення юридичного факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі, оскільки встановлення юридичного факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог й не призводить до поновлення порушеного права.

З огляду на вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованих висновків, що у позовних вимогах позивача щодо визнання додаткової угоди від 01.03.2013 року дійсною в редакції ВАТ «Содовий завод», слід відмовити.

Стосовно вимог позивача про стягнення заборгованості по орендній платі, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині, з огляду на наступне:

Як зазначалось раніше, згідно пунктів 3.1 та 3.2 угоди від 04.06.1999р. до договору оренди від 24.10.1990 року, розмір щомісячної орендної плати становить 12140,00 гривень, в тому числі ПДВ 2023 грн. Орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця або вноситься в касу орендодавця.

Згідно з ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Пунктом 3 ст. 762 ЦК України передбачено, що договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів внесення змін до договору оренди щодо розміру орендної плати за згодою сторін, в задоволенні заявленої вимоги про визнання дійсною додаткової угоди від 01.03.2013 року в редакції протоколу розбіжностей ВАТ «Содовий завод», якою збільшувався розмір орендної плати, що й було підставою звернення до суду з даною вимогою про стягнення 100000,00 грн., позивачеві відмовлено.

Отже, позивачем не доведено належним та допустимими доказами наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі за договором оренди від 24.10.1990р. виходячи із збільшеної орендної плати згідно додаткової угоди від 01.03.2013 року в редакції протоколу розбіжностей ВАТ «Содовий завод».

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом правомірно відмовлено ВАТ «Содовий завод» у позові. Таким чином, матеріали справи свідчать, що місцевим господарським судом в порядку ст. 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм законодавства при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Рішення господарського суду Запорізької області з урахуванням мотивів, зазначених апеляційним судом, відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 11.03.2014 року у справі №905/904/14 прийнято з дотриманням вимог ст. 111-12 ГПК України та грунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, тому залишає зазначене рішення без змін з мотивів, викладених у постанові, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод», м. Слов'янськ Донецької області на рішення господарського суду Запорізької області від 11.03.2015р. у справі №905/904/14 залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.Ф. Чернота

Судді: О.В. Стойка

ОСОБА_2

Надр.5 прим:

1 у справу;

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 ДАГС;

1- ГСЗО