РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2015 р. Справа № 902/330/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Василишин А.Р. ,

судді Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання Лукащик Г.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1, довіреність в справі.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі"

на рішення господарського суду Вінницької області від 29.04.15 р.

у справі № 902/330/15

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі"

до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" у м. Вінниці

про визнання кредитного договору № 7413К10 від 25.12.2013 року недійсним

Розпорядженням в.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду від 20.08.2015 р. у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Філіпової Т.Л. та відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 902/330/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Василишин А.Р., суддя Олексюк Г.Є.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 29.04.2015 р. у справі № 902/330/15 у позові ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" у м. Вінниці про визнання кредитного договору № 7413К10 від 25.12.2013 року недійсним відмовлено. Скасовано забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 07.04.2015 р.

Рішення господарського суду Вінницької області мотивоване тим, що відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспрюваний у даній справі кредитний договір укладений за наявності дійсного волевиявлення сторін, оскільки позивач не був позбавлений можливості висувати певні умови при його погодженні та підписанні і відповідає вимогам діючого на момент її укладення законодавства України; позивачем не доведено суду наявності правових підстав для визнання недійсної угоди, а також не надано суду належних доказів в підтвердження факту невідповідності вимогам ст.215 Цивільного кодексу України зазначеного договору. Окрім того, позивачем також не було надано суду належних доказів на підтвердження того, що укладення зазначеного вище договору порушило права та інтереси позивача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до провадження, скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 29.04.2015 р. та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушив норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, на думку скаржника, відповідно до п. 1.18 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою правління НБУ №255 від 18.06.2003 року для обрахування процентних доходів і витрат може бути застосований метод «факт/360», який передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно у році 360 днів. Однак, судом було поширено дане правило як щодо порядку нарахування процентів за користування кредитними коштами, так і для змалювання правомірності нарахування та стягнення комісійних винагород. Даний метод не передбачений для застосування при обрахунку комісійних доходів і витрат.

Позивач звертає увагу суду на фіктивний характер умов оспорюваного Кредитного договору про встановлення "комісії за управління", в той час, коли жодної послуги (господарської операції на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповіджальністю "Альпарі"), яка б викликала реальні зміни в структурі активів та власному капіталі ТОВ "Альпарі" протягом дії договору не отримувала.

На думку скаржника, суд першої існтанції не взяв до уваги, що встановлення у спірному договорі та нарахування відповідачем "комісії за управління", загальною сумою 293 325,92 грн., не мало метою надання відповідачем позивачу реальної послуги, а мало на меті створення Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" фіктивного (без мети настання правових наслідків) господарського зобов'язання зі сплати на користь відповідача грошових коштів.

Скаржник зазначає, що посилання суду на правомірність визначення механізму обрахування комісій під час укладення спірного Кредитного договору не ґрунтується на чинному законодавсті, а тому суперечить п. 1 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України «Про судове рішення» від 23.03.2012 року № 6; п. 1.18 Порядку має виключне предметне регулювання і стосується лише "процентних доходів і витрат" та не може бути застосований до порядку визначення пені за невиконання Кредитного договору.

Крім того, на думу скаржника, при постановленні оспорюваного рішення, судом не було приділено жодної уваги, що у змісті оспорюваного положення Договору, передбачено, що позовна давність збільшується лише для однієї сторони, а саме для позивача, оскільки відбувається збільшення давності лише по окремим вимогам: "по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів та інших платежів", однак, для будь-яких вимог споживача збільшення позовної давності не передбачено.

Таким чином, оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального ї процесуального права та не відповідає фактичними обставинами справи, чим суперечить п.1 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 23.03.2012 року №6 "Про судове рішення".

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 21.05.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 24.06.2015 року.

05.06.2015 р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу № 074-09/557 від 02.06.2015 р., в якому відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні вимог апеляційної скарги від 11.05.2015 р.

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 року у зв'язку із перебуванням у відпустці суддів Олексюк Г.Є., Сініциної Л.М. та відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді. У справі № 902/330/15 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 24.06.2015 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 20.08.2015 р.

19.05.2015 р. на адресу суду від відповідача надійшло пояснення у справі № 902/330/15 (вих. № 074-09/919 від 17.08.2015 р.) з додатками.

19.08.2015 р. на адресу суду від відповідача надійшла заява про накладення арешту на майно в порядку ст.1057-1 ЦК України (вих. № 074-09/920 від 17.08.2015 р.), в якому відповідач просить накласти арешт на нерухоме та рухоме майно, іпотека та застава якого забезпеченням виконання умов Генеральної угоди №7407N4 від 27.08.2007 р. (невід'ємною частиною якої є Кредитний договір № 7413К10 від 25.12.2013 р.), а саме:

- нежитлові будівлі та споруди загальною площею 41 477,3 кв.м., розташовані за адресою: Вінницька область, Вінницький район, село Вінницькі Хутори, Немирівське шосе, б.103, та земельна ділянка загальною площею 27,0820 га, кадастровий номер :01:006:0140, розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Вінницько-Хутірської сільської ради, Немирівське шосе, 103 (власник та іпотекодавець: ПАТ „Вінницяплодоовочпостач", підстава: іпотечний договір №7412Z4, посвідчений приватним нотаріусом ВРНО ОСОБА_3 23.08.2012 року за р. н. 1083);

- земельна ділянка загальною площею 0,6120 га, кадастровий номер :02:066:0022 за адресою: м.Вінниця, просп. Космонавтів, 49 та розташовані на ній будівлі та споруди (майновий комплекс з прибудовою): літ.А, літ.АІ, літ.А2, літ.АЗ (власник та іпотекодавець: ТОВ „Альпарі- Кельце-Інвест", підстава: іпотечний договір №7412Z1, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО ОСОБА_4 28.02.2012року зар.н.414).

- товари в обороті балансовою вартістю 21 100 тис. грн. (без ПДВ): електротовари вітчизняного та імпортного виробництва в асортименті: пилососи; радіатори електричні, радіатори масляні, плити (електричні та газ-електро), соковижималки електричні, м'ясорубки; пральні машини, телевізори, програвачі, холодильники, морозильні камери, тепловентилятори, праски, мікрохвильові печі, водонагрівачі, блендери, бритви електричні, духовки, хлібниці, телефони, тостери, чайники електричні; газові прилади вітчизняного та імпортного виробництва в асортименті: нагрівані, плити, конвектори, котли; посуд, господарчі товари асортименті (власник та іпотекодавець: ТОВ „Альпарі", підстава: договір застави №7408Z29, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО ОСОБА_5 25.04.2008 року за р.н.1153).

Представники позивача в судове засідання 20.08.2015 року не зявились, про час, день та місце слухання повідомлялись належним чином, однак 18.08.2015 р. електронними засобами зв'язку, а 19.08.2015 р. органами поштового зв'язку, надіслали клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою представника позивача, яке колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Окрім того, до клопотання позивача про відкладення розгляду справи не додано доказів щодо тимчасової втрати працездатності (виписка із лікарняного закладу тощо).

Представник відповідача в судовому засіданні 20.08.2015 р. заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 29.04.2015 р. є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи заперечив; вважає, що представник позивача ОСОБА_6 не має права представляти інтереси товариства, оскільки постановою господарського суду Вінницької області від 16.06.2015 р. у справі № 902/679/15 визнано боржником - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Алпарі" банкрутом, призначено ліквідатором товариства арбітражного керуючого ОСОБА_7 (а.с.182).

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 21.08.2014 р., який укладений між позивачем та ОСОБА_6 у відповідності до ст. 28 ГПК України.

Однак, доказів, щодо розірвання або припинення договору про надання правової допомоги від 21.08.2014 р., який укладений між позивачем та ОСОБА_6, суду не надано, а тому колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами відповідача, що представник ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" ОСОБА_6 за договором на надання правової допомоги від 21.08.2014 р. не може представляти інтереси товариства.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представника відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача та за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін в судових засідання 24.06.2015, 20.08.2015 р. та представника відповідача 20.08.2015 р., обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 29.04.2015 року у справі № 902/330/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2007 р. Відкрите акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (в договорі "Банк") та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" (в договорі Позичальник 1), ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Версія" (в договорі Позичальник 2), ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Альпарі-Кельце-Інвест" (в договорі Позичальник 3), ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Атекс-Поділля" (в договорі Позичальник 4), ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Веал-Поділля" (в договорі Позичальник 5), ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю - фірмою „Будинок торгівлі" (в договорі Позичальник 6), Сільськогосподарське відкрите акціонерне товариство по виробництву, заготівлі, зберіганню та реалізації сільськогосподарської продукції „Вінницяплодоовочпостач" (в договорі Позичальник 7) уклали Генеральну угоду № 7407N4 (далі Генеральна угода, а.с. 10-19).

Відповідно до п. 4.1. Генеральної угоди Банк проводить Кредитні операції в межах лімітів, визначених п.4.5 Генеральної угоди, на підставі та з урахуванням умов Кредитного договору, укладеного в рамках цієї Генеральної угоди.

Відповідно до п. 4.2 Генеральної угоди Кредитний договір укладається Сторонами за умови позитивного рішення Банку відповідно до конкретних потреб Позичальника у фінансуванні та інших домовленостей між Сторонами і повинен визначати валюту та суму Кредиту чи ліміт кредитної лінії, термін користування кредитними коштами, розмір процентів за користування Кредитом та плат за Кредитним договором, рахунки для обслуговування Кредиту, Графік надання і погашення Кредиту та інші умови.

Відповідно до п. 4.5 Генеральної угоди Банк встановлює Позичальникові такі ліміти:

Загальний Ліміт заборгованості за Генеральною угодою: загальний розмір заборгованості Позичальника за Кредитом за цією Генеральною угодою не може перевищувати еквівалент 40 000 000,00 (сорок мільйонів) гривень.

Сторони домовились, що Загальний ліміт заборгованості за Генеральною угодою поширюється на Кредитні договори, укладені до моменту набуття чинності цією Генеральною угодою, та є такими, що діятимуть у рамках цієї Генеральної угоди і є відповідними додатками до цієї Генеральної угоди згідно з Додатком до цієї Генеральної угоди, а також на всі Кредитні договори, які будуть укладені в рамках цієї Генеральної угоди протягом її дії.

Ліміт заборгованості за Кредитним договором встановлюється в порядку та на умовах, визначених у Кредитному договорі, укладеному Банком з Позичальником, який є невід'ємною частиною Генеральної угоди.

Загальна сума всіх чинних Лімітів заборгованості за Кредитними договорами в будь-який момент дії цієї Генеральної угоди не може перевищувати суми Загального ліміту заборгованості за Генеральною угодою.

Відповідно до п. 5.2.6 Генеральної угоди Позичальник зобовязаний своєчасно та у повному обсязі погашати Банку заборгованість за Кредитом, сплачувати проценти за користування Кредитом та інші платежі за Кредитним договором.

Відповідно до п. 5.3.3 Генеральної угоди Банк має право достроково розірвати цю Генеральну угоду та вимагати обов'язкового дострокового погашення Кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цією Генеральною угодою та Кредитним договором, якщо виникла і триває Подія невиконання зобов'язань (Стаття 7 цієї Генеральної угоди).

Відповідно до п. 6.2.1 Генеральної угоди Позичальник зобов'язаний погасити основний борг по Кредиту та інші платежі згідно з умовами Кредитного договору. Строки, передбачені Кредитним договором, є обов'язковими для Позичальника.

Відповідно до п. 6.9.1 Генеральної угоди Позичальник повинен надати Банкові забезпечення виконання зобовязань за Генеральною угодою в розмірі не менше 150% від суми кредиту, що надається в межах Загального ліміту заборгованості за Генеральною угодою. Забезпечення в такому розмірі повинно підтримуватись протягом усього строку чинності Генеральної угоди.

Відповідно до п. 6.9.2 Генеральної угоди забезпеченням виконання зобовязань Позичальника перед Банком за Генеральною угодою та Кредитним договором є іпотечні договори та договори застави, які укладаються між Позичальником та Банком та/або між Поручителем та Банком, а також інші прийняті для Банку форми забезпечення.

Відповідно до п.6.9.3 Генеральної угоди Позичальник несе повну відповідальність за невиконання зобов'язань за Генеральною угодою перед Банком усім належним йому майном, у т.ч. коштами, на яке може бути звернено стягнення в порядку, передбаченому діючим законодавством України.

Відповідно до п.7.1, 7.2 Генеральної угоди Позичальник зобов'язаний здійснити дострокове погашення заборгованості в повному обсязі протягом 20 банківських днів з моменту отримання відповідної письмової вимоги (повідомлення) банку у випадку, якщо:

- Позичальник не сплатив Банку у строк, визначений Кредитним договором, будь-яку суму, належну до сплати;

- не виконано умови Гарантійних документів щодо страхування майна, наданого в заставу/іпотеку Банку;

- погіршення фінансового стану Позичальника, що з точки зору Банку не сприятиме спроможності Позичальника виконати будь-яке із визначених положеннями Генеральної угоди зобов'язань.

Відповідно до п. 8.1 Генеральної угоди у разі порушення строків сплати основного боргу по Кредиту, процентів за користування Кредитом та інших грошових зобов'язань за цією Генеральною угодою Позичальник сплачує Банкові пеню. Пеня нараховується на суму несвоєчасно сплачених грошових зобов'язань із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати повного погашення такої заборгованості, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у періоді, за який нараховувалася пеня, якщо інше не передбачене Кредитним договором, та інші штрафні санкції, передбачені чинним законодавством та Кредитним договором.

25.12.2013 р. в рамках Генеральної угоди Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (в договорі Банк) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Альпарі" (в договорі Позичальник) уклали Кредитний договір №7413К10 (далі Кредитний договір, а.с. 20-36).

Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобовязується повернути Кредит та сплатити Проценти за кредитом, комісії та інші платежі за цим договором.

Відповідно до п. 2.2 Кредитного договору кредит надається Позичальнику шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Відповідно до п. 2.3.1 Кредитного договору ліміт кредитної лінії 41 842 000 грн.

Відповідно до п. 2.3.2 Кредитного договору спільний ліміт заборгованості 41 842 000 грн.

Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору кінцевий термін погашення кредиту 24.12.2014р.

Відповідно до п. 3.1.2 Кредитного договору розмір процентної ставки за кредитом 19,5% річних в т. р.:

10% річних нараховується та сплачується щомісячно;

9,5% річних нараховується щомісячно та сплачується в кінці строку дії кредитного договору.

Відповідно до п. 3.1.4 Кредитного договору проценти за кредитом нараховуються протягом усього строку користування кредитом на залишок основного боргу на кінець календарного дня за кожний день користування кредитом на основі банківського року.

Відповідно до ст. 1 Кредитного договору банківський рік період часу тривалістю 360 днів. Цей період застосовується для розрахунку/нарахування процентів за кредитом, пені за цим договором.

Відповідно до п. 3.2.1 Кредитного договору Позичальник сплачує комісію за управління кредитною лінією. Розмір ставки комісії за управління складає 0,036 (нуль цілих тридцять шість тисячних) % від Ліміту заборгованості, зазначеного у Графіку зміни Ліміту заборгованості.

Згідно п.3.2.2.3 Кредитного договору комісія за управління нараховується починаючи з дати набуття чинності цим Договором відповідно до підпункту 14.1.1 цього Договору і закінчуючи датою повного виконання зобов'язань з погашення Кредиту (включно), але не більше 90 днів з дати повного погашення Кредиту, визначеної згідно з пунктом 6.4 цього Договору.

Відповідно до п. 4.2.1.1 Кредитного договору - у разі невиконання Позичальником зобов'язань, визначених підпунктом 9.2.23 цього Договору, розмір ставки комісії за управління, визначений у підпункті 3.2.2.1 цього Договору, збільшується на 0,04 процентних пункти за кожне таке порушення, на період, починаючи з першого дня другого місяця кварталу, наступного за кварталом, у якому Позичальником порушені зобов'язання, визначені підпунктом 9.2.23 цього Договору, та закінчуючи останнім днем першого місяця (включно) кварталу, наступного за кварталом, в якому Позичальником виконано зазначені зобов'язання. Ненадання Позичальником до Банку довідки про заборгованість Позичальника за Кредитними операціями, довідки про обсяги грошових надходжень у строки, зазначені у підпункті 9.2.27 цього Договору, вважається невиконанням зобов'язань, визначених підпунктом 9.2.23 цього Договору. При цьому, у разі якщо на підставі довідки про обсяги грошових надходжень, яку надано після закінчення строку, зазначеного у підпункті 9.2.27 цього Договору, підтверджено виконання вимог підпункту 9.2.23 цього Договору, період, за який застосовується збільшений розмір ставки комісії за управління відповідно до попереднього абзацу цього підпункту Договору, закінчується останнім днем місяця (включно), у якому Позичальником надано відповідну довідку до Банку.

Згідно п. 4.2.1.3 Кредитного договору - у разі порушення Позичальником умов Договору, визначених підпунктом 9.2.30 цього Договору, щодо підтримання Оборотності Кредиту на певному рівні, розмір комісії за управління, визначений у підпункті 3.2.2.1 цього Договору, збільшується на 0,04 процентних пункти починаючи з першого дня місяця, наступного за періодом, у якому Позичальником порушені відповідні зобов'язання, та закінчуючи останнім днем місяця (включно), в якому Позичальником виконано зазначені зобов'язання.

Відповідно до п.6.8 Кредитного договору сплата комісії за управління (крім комісії за управління за останній період сплати такої комісії) має здійснюватись Позичальником з 1 по 7 число кожного місяця (у січні та травні - по 15 число). Протягом цього періоду сплачується комісія за управління за попередній місяць.

Відповідно до п.9.2.7 Кредитного договору Позичальник зобов'язаний здійснити погашення заборгованості в повному обсязі (кредит, проценти, комісії та інші платежі за договором) протягом 10 банківських днів з дня відправлення Банком Позичальнику повідомлення про необхідність такого погашення, якщо:

- не виконано умови Гарантійних документів, у т.ч. щодо страхування майна, наданого в заставу/іпотеку Банку (п.9.2.7.3, п.5.10.7 Кредитного договору);

- порушено питання про розірвання, визнання недійсними (неукладеними), нікчемними тощо Кредитного договору та/або Гарантійних документів, та/або Генеральної угоди (п.9.2.7.3, п.5.10.15 Кредитного договору);

- у Позичальника та/або Поручителя виникла прострочена заборгованість перед Банком за будь-яким договором , укладеним ним із Банком (п.9.2.7.3, п.5.10.2 Кредитного договору).

Згідно п. 14.6.4 Кредитного договору у разі наявності розбіжностей в ідентичних зобов'язаннях, встановлених як умовами Кредитного договору, так і умовами Генеральної кредитної угоди, положення Кредитного договору мають перевагу.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) шкоди.

Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 ст.174 ГК України, господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як встановлено статтею 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Абзацом 2 частини 3 статті 6 ЦК України встановлено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У пункті 2 постанови від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Пленум Верховного Суду України звертає увагу на необхідність враховування, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Аналізуючи зміст та умови Кредитного договору №7413К10 від 25.12.2013 р. між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Альпарі", укладеного в рамках Генеральної угоди, колегія суддів вважає, що у даному договорі наявні усі суттєві умови, які є необхідними для даного виду господарських договорів (мета, строковість, ліміт кредитної лінії, визначення розміру плати відповідно до кредитного договору, права та обовязки сторін).

Окрім того, у пункті 1.16 розділу ІІІ глави 1 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 255 від 18.06.2003 р., зазначено, що умови нарахування та сплати доходів і витрат (дата нарахування, термін сплати за обумовлений період, метод визначення умовної кількості днів, період розрахунку тощо), а також неустойки в разі порушення боржником зобов'язання визначаються договором між банком і контрагентом згідно з вимогами законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України.

Згідно з п. 1.18 розділу ІІІ глави 1 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 255 від 18.06.2003 р., для обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів: метод "факт/факт" - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці та році; метод "факт/360" - передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів; метод "30/360" - передбачає, що для розрахунку використовується умовна кількість днів у році - 360, у місяці - 30.

Відповідно до п. 2.4 а) розділу ІІ глави 2 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 р. № 255, комісійними доходами і витратами (далі - комісії) є операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою. Окрім іншого, до складу комісійних доходів входять комісії, що є невід'ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструменту. Ці комісії визнаються в складі первісної вартості фінансового інструменту і впливають на визначення сум дисконту та премії за цим фінансовим інструментом. До них належать, зокрема, комісії за ініціювання кредиту, за зобов'язання з кредитування тощо.

Таким чином, нормативно-правовими актами чітко передбачено можливість встановлення в кредитному договорі зобов'язання щодо сплати на користь банку комісій, які є невід'ємною частиною доходу фінансового інструменту (операції з кредитування).

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" в апеляційній скарзі посилається на те, що судом не взято до уваги правової природи "комісії за управління", яка по суті є різновидом штрафної санкції. При цьому скаржник вважає, що обов'язок сплатити штраф (у вигляді збільшеного розміру комісії за управління) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, оскільки штраф є одним із видів забезпечення виконання основного зобов'язання, в тому числі й грошового, а тому стягнення пені за "комісію за управління" не ґрунтується на законі.

Вказані доводи колегією суддів до уваги не беруться, оскільки за своєю природою (враховуючи умови договору та приписи чинного законодавства) зазначене поняття комісії за управління не є штрафною санкцією в розумінні ст. 549 ЦК України, ст. 230 ГК України щодо забезпечення виконання основного зобовязання, що має допоміжний (акцесорний) характер до основного зобов'язання, в тому числі й грошового, а за своєю суттю є сплатою комісії, що узгоджується зі ст. 509, ст. 1054, ст. 1056-1 ЦК України та умовами кредитного договору № 7413К10 від 25.12.2013 р. щодо надання кредитних коштів та його обслуговування.

Коленія суддів апеляційної інстанції зазначає, що умова застосування сторонами поняття "банківський рік", яка узгоджена з приписами ст. 6, ст. 627, ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 628 ЦК України та іншими нормативно правовими актами, тривалістю у 360 днів, визначена і встановлена у кредитному договорі № 7413К10 від 25.12.2013 р., не суперечить чинному законодавству.

Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання, що включає у себе його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею).

Стаття 549 визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Отже, одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (зі змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з урахуванням приписів ст. 549, частини другої ст. 625 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Відповідно до п. 8.1 генеральної угоди у разі порушення строків сплати основного боргу за кредитом, процентів за користування кредитом та інших грошових зобов'язань за цією генеральною угодою позичальник сплачує банкові пеню. Пеня нараховується на суму несвоєчасно сплачених грошових зобов'язань із розрахунку фактичної кількості прострочених днів, починаючи з дати виникнення простроченої заборгованості до дати повного погашення такої заборгованості, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у періоді, за який нараховувалася пеня, якщо інше не передбачене кредитним договором, та інші штрафні санкції, передбачені чинним законодавством та кредитним договором.

Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що правову оцінку зазначеним обставинам надав господарський суд Вінницької області в межах розгляду справи № 903/1473/14 за позовом: Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії в м. Вінниці до: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі", до: ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі-Кельце-Інвест", до: Публічного акціонерного товариства "Вінницяплодоовочпостач" про стягнення 47 694 750,90 грн. заборгованості та звернення стягнення на майно, яке постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2015 р. залишено без змін.

Окрім того, судова колегія звертає увагу, що Кредитний договір №7413К10 був укладений 25 грудня 2013 року та схвалений всіма повноважними представниками позивача та відповідача. При цьому, позивачем у справі не було надано суду відповідних підтверджень про надсилання будь-яких заперечень, пропозицій, протоколів розбіжностей тощо, які б мали на меті внесення змін до спірного Кредитного договору №7413К10 від 25.12.2013 р.

За таких обставин судова колегія вважає, що Кредитний договір №7413К10 від 25.12.2013 р. укладений за наявності дійсного волевиявлення сторін, оскільки позивач не був позбавлений можливості висувати певні умови при його погодженні та підписанні і відповідає вимогам діючого на момент її укладення законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено суду наявності правових підстав для визнання недійсним договору, а також не надано суду належних доказів в підтвердження факту невідповідності зазначеного договору вимогам ст.215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 статті 20 Господарського суду України кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Порядок захисту прав субєктів господарювання та споживачів визначається Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами.

За приписами статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням; також згідно статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за його захистом відповідно до встановлених способів захисту цивільних прав та інтересів судом.

Так, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. При цьому, має значення лише субєктивне уявлення особи про те, що її право чи інтерес потребує захисту. Лише в результаті розгляду спору виявляється чи доведене таке порушення і за відсутності порушення суд повинен відмовити у позові.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення. Розрізняють фактичні та юридичні (правові) підстави позову. Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для судового захисту.

Розглядаючи спір, господарський суд повинен встановити об'єктивну наявність порушення чи оспорювання цивільного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним законодавством.

Колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що позивач - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" жодним чином не довів необхідності захисту порушених, на його думку, прав та законних інтересів саме шляхом визнання недійсним спірного Кредитного договору №7413К10 від 25.12.2013 р. та не надав суду належних доказів на підтвердження того, що укладення Кредитного договору №7413К10 від 25.12.2013 р. порушило права та інтереси позивача.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для визнання недійсним Кредитного договору №7413К10 від 25.12.2013 р., який укладений між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю „Альпарі" в рамках Генеральної угоди № 7407N4 від 27.08.2007 р. та вважає обґрунтованим висновок судової колегії першої інстанції про недоведеність позивачем підстав для визнання недійсним Кредитного договору №7413К10 від 25.12.2013 р.

Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні заяви відповідача про накладення арешту на майно в порядку ст. 1057-1 ЦК України (вих. № 074-09/920 від 17.08.2015 р.), з огляду на таке.

Позивач у вищевказаній заяві просив, у випадку задоволення позовних вимог, накласти арешт на нерухоме та рухоме майно, іпотека та застава якого є забезпеченням виконання умов Генеральної угоди №7407N4 від 27.08.2007 року, а саме:

- нежитлові будівлі та споруди загальною площею 41 477,3 кв.м., розташовані за адресою: Вінницька область, Вінницький район, село Вінницькі Хутори, Немирівське шосе, б.103, та земельна ділянка загальною площею 27,0820 га, кадастровий номер :01:006:0140, розташована за адресою: Вінницька область, Вінницький район, територія Вінницько-Хутірської сільської ради, Немирівське шосе, 103 (власник та іпотекодавець: ПАТ „Вінницяплодоовочпостач", підстава: іпотечний договір №7412Z4, посвідчений приватним нотаріусом ВРНО ОСОБА_3 23.08.2012 року за р. н. 1083);

- земельна ділянка загальною площею 0,6120 га, кадастровий номер :02:066:0022 за адресою: м.Вінниця, просп. Космонавтів, 49 та розташовані на ній будівлі та споруди (майновий комплекс з прибудовою): літ.А, літ.АІ, літ.А2, літ.АЗ (власник та іпотекодавець: ТОВ „Альпарі- Кельце-Інвест", підстава: іпотечний договір №7412Z1, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО ОСОБА_4 28.02.2012року зар.н.414).

- товари в обороті балансовою вартістю 21 100 тис. грн. (без ПДВ): електротовари вітчизняного та імпортного виробництва в асортименті: пилососи; радіатори електричні, радіатори масляні, плити (електричні та газ-електро), соковижималки електричні, м'ясорубки; пральні машини, телевізори, програвачі, холодильники, морозильні камери, тепловентилятори, праски, мікрохвильові печі, водонагрівачі, блендери, бритви електричні, духовки, хлібниці, телефони, тостери, чайники електричні; газові прилади вітчизняного та імпортного виробництва в асортименті: нагрівані, плити, конвектори, котли; посуд, господарчі товари асортименті (власник та іпотекодавець: ТОВ „Альпарі", підстава: договір застави №7408Z29, посвідчений приватним нотаріусом ВМНО ОСОБА_5 25.04.2008 року за р.н.1153).

Згідно з ч. 5 ст. 1057 Цивільного кодексу України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Частиною 5 ст. 1057-1 Цивільного кодексу України доповнено відповідно до Закону України від 02.10.12 № 5405-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань".

Частина 5 ст. 1057-1 Цивільного кодексу України в імперативному (обов'язковому порядку) зобов'язує суд, який приймає рішення про визнання недійсним договору застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, за заявою кредитодавця вирішити питання щодо накладення арешту на майно, яке було предметом застави, у випадках, передбачених частинами 2,5 цієї статті.

У п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 № 1 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що у разі визнання недійсним кредитного договору, в якому виконання зобов'язання позичальника забезпечено заставою майна, а також у разі визнання недійсним договору застави, яким забезпечується виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, господарським судом застосовуються наслідки недійсності відповідного договору, передбачені статтею 1057-1 ЦК України, в тому числі у вигляді накладення арешту на майно, яке було предметом застави, за відповідною заявою кредитодавця; за змістом приписів статті 1057-1 ЦК України господарський суд зобов'язаний вирішувати питання щодо накладення арешту на майно у випадках, передбачених частинами другою і п'ятою цієї статті; при цьому не має значення, з яких причин (підстав) договір визнається недійсним.; як накладення зазначеного арешту, так і його зняття здійснюється ухвалою господарського суду, винесеною згідно з частиною третьою статті 86 ГПК; можливість оскарження відповідних ухвал окремо від рішення суду ГПК не передбачена.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення позову, яке відповідно до ст. 66, ст. 67 ГПК України допускається на будь-якій стадії провадження у справі, а ухвалу про забезпечення позову може бути оскаржено, то ст. 1057-1 Цивільного кодексу України не передбачає подання кредитодавцем заяви про накладення арешту на майно на будь-якій стадії судового провадження у справі про визнання договору застави (іпотеки) недійсним.

Господарському суду надані повноваження накладати арешт на майно, яке було предметом застави, лише до прийняття судового рішення у справі, оскільки частина 5 ст. 1057-1 Цивільного кодексу України чітко визначає, що суд, визнаючи недійсним договір застави, за заявою кредитодавця накладає арешт на майно.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвала про порушення провадження у справі №902/330/15

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" в особі філії Публічного акціонерного товариства "Укрексімбанк" у м. Вінниці про визнання кредитного договору № 7413К10 від 25.12.2013 року недійсним, ухвалена 18.03.2015 р. (а.с. 1), а ухвалою господарського суду Вінницької області від 21.05.2015 р. прийнято до розгляду заяву ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" про порушення провадження у справі № 902/679/15 про банкрутство позивача, а тому колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що суд першої інстанції правомірно розглянув позовну заяву позивача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" в окремому позовному провадженні.

Враховуючи зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд не приймає до уваги доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

З огляду на викладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 49, 99,101,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 29.04.2015 року по справі № 902/330/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Альпарі" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

3. Справу № 902/330/15 повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Олексюк Г.Є.