ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 серпня 2015 р. Справа № 903/702/15

за позовом прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, м. Київ

до відповідача 1: приватного акціонерного товариства Волиньтурист, м.Луцьк

відповідача 2: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Луцьк

про визнання недійсним договору оренди та зобовязання звільнити приміщення

Суддя Вороняк А.С.

при секретарі судового засідання Чорному С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність №360 від 26.12.2014р.;

від відповідача 1: ОСОБА_3, довіреність №01/1.6а від 05.01.2015р.;

відповідач 2: ОСОБА_1, паспорт серії АС №612430 від 06.11.1999р.

В судовому засіданні взяла участь прокурор Бородчук О.В., посвідчення №026907 від 01.07.2014р..

Відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України(далі ГПК України) розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.22, 29 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки прокурора та сторін.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу від прокурора та представників сторін не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: прокурор міста Луцька в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до господарського суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства Волиньтурист та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди №6 від 01.01.2014р. укладеного між ПрАТ Волиньтурист і ФОП ОСОБА_1 та зобовязання ФОП ОСОБА_1 звільнити приміщення загальною площею 3м.кв., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, проспект Президента Грушевського, 33 та розміщене на першому поверсі.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 24.06.2015р. було порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні 29.07.2015р. та зобов'язано сторони надати суду ряд документів, необхідних для об'єктивного розгляду справи по суті.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 29.07.2015р. розгляд справи відкладено на 12.08.2015р. у звязку з незявленням позивача в судове засідання та неподання сторонами витребуваних доказів, а також для повного, всебічного зясування обставин справи та обєктивного їх вирішення.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 12.08.2015р. розгляд справи відкладено на 25.08.2015р. у звязку з незявленням відповідача 1 та відповідача 2 в судове засідання, неподання сторонами витребуваних доказів, а також для повного, всебічного зясування обставин справи.

25.08.2015р. через канцелярію суду від прокурора поступили письмові пояснення №113-116/2 від 25.08.2015р., в якому зазначають, що у прокуратури відсутні копії актів огляду(перевірки комісією) фактичного використання нежитлового приміщення ФОП ОСОБА_1. ОСОБА_4 повідомляють, що прокуратурою скеровувався запит державному реєстратору юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції щодо надання витягу з ЄДРПОУ на відповідачів, проте реєстратор відмовив в надані витягу посилаючись на Порядок отримання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

25.08.2015р. через канцелярію суду від відповідача 1 приватного акціонерного товариства Волиньтурист поступив відзив №144/1.6а від 12.08.2015р. з додатками, в якому просять відмовити в задоволені позову, оскільки акти прийому-передачі майна (приміщення загальною площею 3м.кв., що знаходиться за адресою: м.Луцьк, проспект Президента Грушевського 33) між ПАТ Волиньтурист та ФДМУ не підписані та майно не передано у державну власність. Тому ПрАТ Волиньтурист відповідно до п.5 Угоди про взаємодію №73 від 17.02.2012р. правомірно здійснює в даний момент господарську діяльність з метою збереження і схоронності майна.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні 25.08.2015р. позов підтримали, вимоги просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач 1 ПрАТ Волиньтурист у судовому засіданні 25.08.2015р. позовні вимоги заперечує з підстав наведених у відзиві №144/1.6а від 12.08.2015р., просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідач 2 ФОП ОСОБА_1 у судовому засіданні 25.08.2015р. позовні вимоги визнав, просив задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, господарський суд, -

встановив:

рішенням господарського суду Волинської області від 24.11.2011 року у справі № 5004/2012/11 визнано право власності за державою Україна в особі Фонду державного майна України на будівлю вбудовано-прибудованого приміщення площею 657,8 кв.м., розташованого по вул. Грушевського, 33 в м. Луцьку (а.с. 20-24).

30.08.2012 року в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за державою Україна в особі Фонду державного майна України зареєстровано право власності вказаної будівлі (а.с. 19).

Згідно ч. 2 ст. 144 Господарського кодексу України (далі ГК України) право власності на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього.

Частиною 1 ст. 287 ГК України регламентовано, що орендодавцем нерухомого державного майна є Фонд державного майна України та його регіональні відділення.

Аналогічна норма міститься в ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Саме положеннями зазначеного Закону регулюються організаційні та майнові відносини, повязані з передачею державного майна в оренду.

Згідно ст.ст. 6,7,9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендарями державного майна можуть бути юридичні та фізичні особи, які бажають та ініціюють укладення договору оренди, порядок укладення якого чітко визначений нормами вказаного Закону.

01.01.2014 року між ПрАТ "Волиньтурист" (далі Орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (далі Орендар) укладено договір оренди нерухомого майна №6 (далі Договір) (а.с. 11-16).

Згідно п.п. 1.1 п.1 Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування будівлю або іншу капітальну споруду чи їх окрему частину (далі Обєкт оренди), що знаходиться за адресою м. Луцьку, пр. Президента Грушевського, 33.

Згідно п.п. 1.2 п.1 Договору Обєктом оренди є приміщення, загальною площею 3 кв.м., а цільове призначення торгівельна площа (кавомат).

Згідно п.п. 1.3 п. 1 Договору вартість Обєкта оренди на момент укладання даного Договору складає 1184 грн..

Згідно п.п. 2.1 п. 2 Договору вступ Орендаря у строкове користування Обєктом оренди настає з моменту підписання Акту приймання-передачі Обєкту оренди.

Згідно п.п. 2.2 п. 2 Договору передача Орендарю Обєкта оренди не припиняє прав власності ПрАТ Волиньтурист на нього.

Згідно п.п. 3.2 п.3 Договору розмір орендної плати за Обєкт оренди становить 666,67 грн. (800 грн. з ПДВ) в місяць.

Згідно п.п.3.3. п.3 Договору Орендодавець має право визначати розмір орендної плати шляхом її індексації, не частіше одного разу протягом тридцяти календарних днів оренди майна, але розмір проіндексованої орендної плати не може бути нижчий розміру орендної плати, встановленої на дату укладення даного Договору.

Згідно п.п.3.4. п.3 Договору орендна плата сплачується щомісячно відповідно до виставлених Орендодавцем рахунків до 05 числа поточного місяця.

Згідно п.п.7.1. п.7 Договору цей договір вступає в силу з дати підписання Акту приймання-передачі Обєкту оренди в оренду та діє до 31.12.2014 року.

01.01.2014 року між ПрАТ Волиньтурист та ФОП ОСОБА_1 підписано акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна, згідно якого, Орендодавець передає, а Орендар приймає згідно з Договором оренди №6 від 01.01.2014р. в строкове, платне користування приміщення, загальною площею 3 кв.м., вартістю 1184 грн., що знаходиться за адресою м.Луцьк, проспект Президента Грушевського, 33 (додаток №1 до Договору) (а.с.17).

28.11.2014р. між ПрАТ Волиньтурист та ФОП ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до договору оренди нерухомого майна №6 від 01.01.2014р.(а.с.18), згідно якої п.7.1. Договору сторони погодили викласти в наступній редакції: «Даний Договір набуває чинності з 01 січня 2015р. та діє до 31 грудня 2015р. включно. Умови цього Договору зберігають чинність протягом усього строку його дії, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами взятих на себе зобовязань за цим Договором». ОСОБА_4 угода №1 вступає в силу з 01 січня 2015р..

Статтею 319 ЦК України визначено, що тільки власник свого майна має право щодо свого майна вчиняти будь-які дії, які не суперечать Закону.

Згідно п. 2.2 постанови Пленуму ВГС України № 12 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" органи, яким надано право бути орендодавцями державного та комунального майна, визначено статтею 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), крім майна, яке належить до майнового комплексу Національної академії наук України, орендодавцями можуть бути Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва. Підприємства державної форми власності мають право бути орендодавцями, як правило, тільки щодо окремого індивідуально визначеного майна та нерухомого майна площею до 200 кв. м, а для того, щоб підприємство мало право передати в оренду структурний підрозділ (філію, цех, дільницю) або нерухоме майно (будівлю, споруду, приміщення) площею понад 200 кв.м., воно (підприємство) повинно одержати дозвіл Фонду державного майна України, його регіонального відділення, представництва. Якщо майно перебуває у власності Автономної Республіки Крим або у комунальній власності, то такий дозвіл може бути наданий органом, зазначеним в абзаці третьому статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином, ПрАТ "Волиньтурист", передавши в оренду ФОП ОСОБА_1 частину приміщення за адресою: м. Луцьк, пр..-т Пр. Грушевського 33, в незаконний спосіб розпорядилося майном державної власності, зазначивши в п.2.2 договору, що майно є власністю ПрАТ "Волиньтурист", не маючи при цьому жодних повноважень, оскільки право власності за спірним майно визнано за державою Україна в особі Фонду державного майна України.

Згідно п. 2.12 постанови Пленуму ВГС України № 12 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" з урахуванням змісту статті 236 ЦК України і частини третьої статті 207 ГК України зобов'язання за визнаним недійсним договором оренди припиняються на майбутнє. Таким чином, визнаючи договір оренди недійсним, господарський суд повинен серед іншого встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.

Згідно п. 2.7 12 постанови Пленуму ВГС України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє. При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішенням суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення. Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України. Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

Згідно ч. 3 ст. 207 ГК України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди, унеможливлює, в разі його недійсності, проведення між сторонами реституції, позаяк використання майна - "річ" безповоротна, і відновити сторони в первісне положення практично неможливо. Тому такий договір повинен визнаватися недійсним і припинятися на майбутнє.

Таку правову позицію викладено в постанові ВСУ від 13.01.2004 року № 7/85/4/68-81.

Отже, наведеними нормами встановлено, що при визнанні договору оренди недійсним (нікчемним), такий договір визнається недійсним (нікчемним) лише на майбутнє, а не з моменту його укладення.

Згідно абз. 5 п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч.5 ст.22 ГПК України відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Згідно ч.1 ст.35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Згідно ч.5 ст.78 ГПК України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Судом прийнято визнання відповідачем 2 ФОП ОСОБА_1 позову, що було заявлене в судовому засіданні 25.08.2015р., згідно ст.ст.22, 78 ГПК України, як таке, що не суперечить законодавству та судом не встановлено порушення прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

В силу ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому вимоги, що предявляються до доказів, визначені ст.34 ГПК України, відповідно до якої, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, укладення між ПрАТ "Волиньтурист" та ФОП ОСОБА_1 Договору, яким без законних на те підстав було передано ФОП ОСОБА_1 в оренду частину приміщення за адресою: м. Луцьк, пр..-т Пр. Грушевського 33, загальною площею 3 кв.м, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачів, то витрати по сплаті судового збору за дві немайнові вимоги в сумі 2 436 грн. 00 коп. відповідно до ст. 49 ГПК України слід віднести на них пропорційно.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним договір оренди №6 від 01.01.2014 року, укладений між приватним акціонерним товариством "Волиньтурист" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

3. Зобовязати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (43024, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) звільнити приміщення загальною площею 3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, просп. Президента Грушевського, буд. 33 і розміщене на першому поверсі.

4. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Волиньтурист" (43005, Волинська обл., м. Луцьк, просп. Президента Грушевського, буд. 33, ) судовий збір в розмірі 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять гривень) грн. в дохід Державного бюджету (отримувач коштів - УДКСУ у м. Луцьку Волинської області, код отримувача 38009628, банк отримувача - ГУДКСУ у Волинської області, код банку отримувача МФО 803014, рахунок отримувача 3002, код класифікації доходів бюджету - 22030001, код ЄДРПОУ суду - 03499885, призначення платежу судовий збір, за позовом прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до приватного акціонерного товариства Волиньтурист, фізичної особи-підприємця ОСОБА_1).

5. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (43024, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять гривень) грн. в дохід Державного бюджету (отримувач коштів - УДКСУ у м. Луцьку Волинської області, код отримувача 38009628, банк отримувача - ГУДКСУ у Волинської області, код банку отримувача МФО 803014, рахунок отримувача 3002, код класифікації доходів бюджету - 22030001, код ЄДРПОУ суду - 03499885, призначення платежу судовий збір, за позовом прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до приватного акціонерного товариства Волиньтурист, фізичної особи-підприємця ОСОБА_1).

Повний текст рішення складено

28.08.2015

Суддя А. С. Вороняк