РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2015Справа №910/16264/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській Г.С.

розглянувши справу № 910/16264/15

за позовом дочірнього підприємства «Твоя преса - Харків» товариства з обмеженою

відповідальністю «Твоя преса»;

до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний

банк України»;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест»;

про визнання договору поруки припиненим.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Мосійчук Я.І., довіреність №010-01/2344 від 11.04.2014р.,

від третьої особи: не з'явився.

обставини справи:

Дочірнє підприємство «Твоя преса - Харків товариства з обмеженою відповідальністю «Твоя преса» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (надалі - відповідач) про визнання договору поруки припиненим.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.11.2013р. дочірнє підприємство «Твоя преса - Харків товариства з обмеженою відповідальністю «Твоя преса» (поручитель) та публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (кредитор) уклали Договір поруки № 151313Р25, за яким поручитель зобов'язався перед банком за своєчасне та повне виконання основного зобов'язання товариством з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест» (позичальник), які виникли за Кредитним договором №151313К15 від 28.10.2013р.

11.08.2014р. позичальник та кредитор уклали Додатковий договір № 151313К15-4 до кредитного договору, яким збільшили базові ставки комісії за управління кредитною лінією, що, на думку позивача, призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. У зв'язку з цим, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, позивач звернувся до суду про припинення договору поруки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2015р. порушено провадження у справі № 910/16264/15 та призначено її розгляд на 16.07.2015р. При цьому, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, суд залучив до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест», як особу, що безпосередньо отримувала кредитні кошти, за повернення яких поручився позивач.

13.07.2015р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшли витребувані документи, зокрема, відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнає. Так, відповідач у відзиві вказує про те, що обсяг відповідальності поручителя за виконання зобов'язань за кредитним договором не збільшився порівняно з обсягом відповідальності, на яку він погодився при укладанні договору поруки, а відтак законодавчо визначені підстави для припинення поруки за Договором поруки № 151313Р25 від 29.11.2013р.

Представник позивача у судовому засідання 16.07.2015р. підтримав у повному обсязі заявлені позовні вимоги, проте витребувані судом докази не подав.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в засідання суду не з'явився та витребувані судом докази також не подав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.07.2015р.суд відклав розгляд справи на 13.08.2015р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника третьої особи та неподанням витребуваних судом доказів.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання 13.08.2015р. не з'явились, про причини неявки господарський суд не повідомили та витребувані судом докази не подали.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо відкладення розгляду справи та просив вирішити спір по суті.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17.10.2014р., розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представників позивача та третьої особи суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представників позивача та третьої особи, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.10.2013р між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (за договором - банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест» (за договором - позичальник) укладено Кредитний договір № 151313К15.

Відповідно до п. 3.1 кредитного договору, банк надає позичальникові кредит шляхом відкриття не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії на умовах цього договору, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, комісії на інші платежі, встановлені цим договором.

Ліміт кредитної лінії: еквівалентний 160 000 000,00 дол. США, при цьому сума основного боргу за кредитом за курсом Національного банку України на будь-яку дату не може перевищувати 1 295 440 000,00 грн. (п. 3.2.1 кредитного договору).

Згідно п. 3.2.2 кредитного договору, кінцевий термін погашення кредиту: 27.10.2022 року.

11.08.2014р. між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест» було укладено Додатковий договір № 151313К15-4 до Кредитного договору від 28.10.2013р. №151313К15.

Відповідно до п. 4 додаткового договору, підпункт 4.1.2 п. 4.1 ст. 4 договору доповнено абзацом в наступній редакції: «У разі невиконання/порушення позичальником зобов'язання, визначеного пп. 5.1.32 цього договору розмір комісії за управління, визначений у пп. 3.2.5.2 цього договору збільшується на 0,01 процент пункту, починаючи з дати невиконання/порушення зазначеного зобов'язання і закінчуючи датою його виконання».

З вище встановлених обставин, суд дійшов висновку, що між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест» склалися правовідносини, які за своєю правовою природою є кредитними та регулюються нормами параграфу 2 Розділу ІІІ Книги 5 Цивільного кодексу України.

В силу положень ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов'язань - способи або види забезпечення виконання зобов'язань.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу України, визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 151313К15 від 28.10.2013р., між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (кредитор), товариством з обмеженою відповідальністю «Ветек Медіа Інвест», та дочірнім підприємством «Твоя преса - Харків товариства з обмеженою відповідальністю «Твоя преса» (поручитель) 29.11.2013р. укладено Договір поруки № 151313Р25.

Так, з п. 2.1.6 договору поруки вбачається, що поручитель ознайомився з умовами кредитної угоди, укладеної між кредитором і позичальником, проінформований про фінансово-економічний стан позичальника і повністю розуміє свої обов'язки згідно з цим договором.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору поруки, поручитель зобов'язується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобов'язання (зобов'язання позичальника, передбачені кредитною угодою, щодо відшкодування суми кредитів, процентів, штрафних санкцій, а також всіх та будь-яких витрат, пов'язаних з наданням та обслуговуванням кредиту). У випадку невиконання позичальником основного зобов'язання кредитор має право вимагати виконання цього зобов'язання у поручителя та/або позичальника, як у солідарних боржників.

Згідно п. 2.1.7 договору поруки, поручитель надає згоду на забезпечення цією порукою всіх зобов'язань позичальника за кредитною угодою, в тому числі з урахуванням всіх змін та доповнень до кредитної угоди, що будуть укладені в майбутньому.

Цей договір відбиває повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань, що містяться у договорі. (ст. 6 договору поруки).

Відповідно до п.п. 7.1, 7.4. договору поруки, цей договір набуває чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін. Дія цього договору припиняється після повного виконання основного зобов'язання.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії.

Статтею 598 Цивільного кодексу України визначені підстави припинення зобов'язання. Вказаною статтею передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Положеннями частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вищезазначеної статті вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Згідно пп. 4.1.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014р. № 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Закон не забороняє укладання договору поруки на забезпечення виконання зобов'язання, яке може виникнути в майбутньому.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, як поручитель за Договором поруки №151313Р25 від 29.11.2013р., взяв на себе весь обсяг зобов'язань, що виник у боржника перед кредитором за кредитним договором № 151313К15 від 28.10.2013р. та додатковим договором №151313К15-4 від 11.08.2014р.

Поручитель, при підписанні договору поруки, усвідомлено надав згоду на забезпечення порукою зобов'язань боржника за існуючим кредитним договором та зобов'язань, які можуть виникнути в майбутньому, при укладенні додаткових договорів до основного кредитного договору. Вказане підтверджується умовами договору поруки.

В розумінні статті 627 Цивільного кодексу України така домовленість сторін є результатом їх добровільного волевиявлення щодо визначення умов договору, якими зафіксовано взаємні права та обов'язки поручителя та банку.

За таких умов твердження позивача про те, що зобов'язання було змінено без його згоди, та призвело до збільшення обсягу його відповідальності, є безпідставним.

Нормами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Надавши юридичну оцінку встановленим обставинам справи у їх сукупності, суд вважає хибними доводи позивача щодо припинення зобов'язання за Договором поруки №151313Р25 від 29.11.2013р., у зв'язку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладання Додаткового договору № 151313К15-4 від 11.08.2014р. без згоди останнього.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а відтак задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір підлягає віднесенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.08.2015р. Суддя А.І. Привалов А.І. Привалов