РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" серпня 2015 р. Справа № 903/432/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Гудак А.В.

суддів Василишин А.Р.

суддів Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання Лукащик Г.В.

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЦЗФ "Курахівська" на рішення господарського суду Волинської області від 02.06.15 р.

у справі № 903/432/15 (суддя Дем`як Валентина Миколаївна )

позивач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЦЗФ "Курахівська"

відповідач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Вог Рітейл"

про тлумачення умов договору

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_2, представник, довіреність в справі

Судом розяснено представнику відповідача права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

Розпорядженням в.о. голови суду від 26 серпня 2015 року у справі №903/432/15 у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Маціщук А.В. та відповідно до затверджених складів колегій, внесено зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Василишин А.Р. , суддя Олексюк Г.Є. .

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 02 червня 2015 року у справі №903/432/15 (суддя Дем"як В.М) у позові ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ЦЗФ КУРАХІВСЬКА до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ВОГ РІТЕЙЛ про тлумачення умов договору відмовлено.

Відмовляючи у позові з огляду на положення ст.ст.11, 213, 626, 627, 628, 637, Цивільного кодексу України, п. 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005р. № 01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України", місцевий господарський суд вказав, що сторони приступили до виконання договору в грудні 2014 року, що з огляду на правову позицію ВГСУ викладену у постановах від 26.04.2012 року по справі № 3/245, постановою від 12.02.2014 року по справі № 5006/25/130пд/2012. унеможливлює тлумачити умови договору на стадії стягнення заборгованості за отриману продукцію, тобто після його виконання. Крім того, суд зазначив, що заявлена вимога стосується не тлумачення умов договору, а зводиться до надання правової оцінки реквізитів оформленої сторонами накладної, яка підтверджує отримання товару за договором, а тому дійшов до висновку про відсутність правових підстав для тлумачення умов п.3.7 договору №1598-ЦК від 01.12.2014р. та у звязку з цим про відмову у задоволенні позову.

Не погодившись із винесеним рішенням, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЦЗФ "КУРАХІВСЬКА" звернулось із апеляційною скаргою, якою вважає, що що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню апеляційним судом з огляду на порушення норм матеріального та про цесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи.

З посиланням на ст. 213 ЦК України вказує, що чинне законодавство України визначає способи захисту особою своїх прав та інтересів, одним з яких є тлумачення судом змісту правочину. Даний спосіб захисту передбачає, що коли стороні не зрозумілий зміст правочину чи окремих його умов або коли сторони по різному розуміють зміст правочину чи окремі його умови, сторона чи обидві сторони мають право звернутись до суду, який може постановити рішення про тлумачення змісту правочину, а саме роз'яснити сторонам зміст правочину чи окремих його умов.

Натомість суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дій шов протилежного висновку щодо неможливості тлумачення договору поставки №1598-ЦК від 01.12.2014р., та пов'язує тлумачення договору з певними обставинами, що не є правильним.

На думку апелянта, пов'язуючи тлумачення договору (правочину) з початком ви конання сторонами його умов, суд звужує обсяг прав учасників господарських від носин та унеможливлює встановлення дійсних намірів та волі сторін у зв'язку з укладенням правочину, порушує принцип свободи договору.

Зазначає, що не погоджується також із твердженням суду, що «ні зі змісту позовної заяви, ні з доводів представника Позивача не встановлено обставин щодо наявності у п. 3.7. спірного договору незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з'ясувати дій сні наміри сторін при підписанні договору, що є необхідною умовою тлумачення право чину».

Звертає увагу, що суд під час тлумачення правочину не повинен з'ясовувати значення окремих слів, понять, термінів та розуміння їх сторонами, а вста новлювати дійсний зміст та волевиявлення сторін у системному зв'язку з умовами договору та загальноприйнятим розумінням правової дійсності.

Зауважує, що відповідно до ст. 213 ЦК України тлумаченню підлягає саме зміст правочину, а не його конкретні терміни в окремих пунктах договору.

Тобто, якщо п. 3.7. укладеного договору передбачено, що датою поставки проду кції вважається дата, що зазначена представником покупця на відповідних товаросупро відних документах, то суд повинен був надати оцінку цій нормі та відповідним чином розтлумачити її, застосувати буквальне тлумачення правочину.

Вказує, що позивач розуміє п. 3.7 Договору саме так і наполягає на тому, що дата видаткової накладної не може вважатися датою поставки продукції, від якої відраховується строк на оплату, оскільки не підтверджена особистим підписом та датою, вказаними саме пред ставником Постачальника в момент передачі продукції, про що свідчить ВН № 219096 від.03.12.2014р, ВН №230476 від 13.12.2014р. та ВН №235819 від 24.12.2014р.

Вищезазначені обставини свідчать про те, шо Позивач та Відповідач по різному тлумачать пункт 3.7 Договору відносно встановлення дати поставки продукції, а тому суд повинен був розтлумачити зміст цього пункту договору.

Тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його по ложень.

Проте з таким висновком скаржник не погоджується, оскільки відповідно до імперати вних приписів ч. 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

При цьому, на відміну від правових висновків, якими є судження суду щодо юри дичної оцінки встановлених фактів і обставин, фактами є встановлені в рішенні суду конкретні життєві обставини, які, в разі їх преюдиціальності, не потребують повторного доказування.

В порушення наведеної процесуальної норми суд, посилаючись на вимоги ч. 2 статті 35 ГПК України, оціночні судження та висновки суду, викладені в рішенні господарського суду Запорізької області від 12.05.2015р. по справі №908/1624/15-г, не розглянув по суті позовну вимогу та не надав тлумачення п. 3.7. договору поста вки №1598-ЦК від 01.12.2014р.

Аналогічна позиція підтверджується Постановою Вищого господарського суду України від 18.01.2012р. у справі № 55/161.

Таким чином, правові судження та оцінки, що викладені в рішенні господарського суду Запорізької області від 12.05.2025р. по справі №908/1624/15-г не дають права суду самоусуватися від розгляду вимоги про тлумачення правочину. Такими діями, на думку апелянта, суд фактично не розглянув справу по суті, чим порушив норми матеріального і процесуального права.

Просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 02.06.2015р. по

справі №903/432/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «ЦЗФ «Курахівська» та розтлумачити п, 3.7. Договору поставки №1598-ЦК від 01.12.2014р., визначивши, що датою поставки вважається дата, зазначена представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих Постачальником.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю ВОГ РІТЕЙЛ наводить свої міркування на спростування доводів скаржника.

З посиланням на ст.ст. 11, 213, 626, 627, 628, 637 ЦК України, зазначає, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає-права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб» можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов. Тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Крім того, вказує, що пунктом 3.7 Договору, сторони визначили, що датою поставки вважається дата, вказана представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих Постачальником. При постачанні автомобільним транспортом, датою поставки вважається дата вказана представником Покупця у видатковій накладній.

В підтвердження поставки нафтопродуктів між Позивачем та Відповідачем підписано видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, які за формою та змістом відповідають вимогам ЗУ статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та Фінансову звітність в Україні".

Згідно Наказу Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року N 281/171/578/155 «Про Ствердження Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України» (надалі - Інструкція) відпуск нафтопродуктів здійснюється з оформленням товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти). Згідно п. 7.5.8. Інструкції, відпуск нафти або нафтопродуктів здійснюється в день оформлення товарно-транспортної накладної.

Зауважує, що факт поставки Продукції підтверджується товарно-транспортними накладними. На кожній з накладних в графі «вантаж одержав», є штамп Відповідача та підпис уповноваженої особи, а саме ОСОБА_3.

Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України повноваження представника підтверджується довіреностями Відповідача на кожну партію продукції.

На підставі вказаних товарно-транспортних накладних Відповідач приймав товар без застережень На підтвердження вказаного уповноваженим представником Відповідача - ОСОБА_3 в день отримання продукції згідно товарно-транспортних накладних, було також підписано видаткові накладні.

Звертає увагу, що ані Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні , ані Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і "нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України», ані Цивільним Кодексом України не передбачено обов'язку представників сторін, які беруть участь в оформлені господарських операцій, зазначати додаткові реквізити на первинних документах.

Просить залишити рішення господарського суду Волинської області від 02.06.15р. у справі №903/432/15 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлений належним чином та заздалегідь, про що свідчить повідомлення відділення поштового звязку про вручення ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 06 липня 2015 року про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення розгляду скарги на 26 серпня 2015 року (а.с. 93-94).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки сторони належним чином повідомлялись про час та місце апеляційного перегляду справи, враховуючи обмеженість строків вирішення спору, явка сторін обов'язковою не визнавалась, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та визнала за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив в повному обсязі з підстав викладених у запереченнях. Просив залишити рішення господарського суду Волинської області від 02.06.15р. у справі №903/432/15 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЦЗФ "КУРАХІВСЬКА" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.12.2014 року між ТОВ ВОГ РІТЕЙЛ (постачальником) та ТОВ Центральна збагачувальна фабрика Курахівська (покупцем) укладено договір поставки № 1598-ЦК відповідно до умов якого постачальник зобовязався передати у власність покупця нафтопродукти у кількості, в строки та по ціні, погодженими сторонами у даному договорі (а.с.12-23).

Відповідно до п. 3.1 договору встановлено, що поставка продукції проводиться партіями в кількості, по цінам, з якісними характеристиками та у строки, погоджені сторонами в специфікаціях до договору. Умови поставки - DDР («Інкотермс 2010»), з врахуванням умов та застережень, що містяться у договорі та специфікаціях до нього, зазначені у п. 3.2 договору.

Датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих постачальником, згідно п. 3.7 договору.

Відповідно до пункту 3.8 договору сторони встановили, що обов'язок постачальника вважається виконаним з моменту передання продукції в розпорядження покупця в узгоджене місто призначення поставки в кількості, в строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях до нього. Зобов'язання покупця вважаються виконаними з моменту прийняття та оплати поставленої продукції.

Розрахунок за поставлену продукцію відбувається шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 55 календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого від постачальника рахунку, відповідно до пункту 4.3 договору.

У покупця настає відповідальність у разі несвоєчасної оплати продукції, відповідно до п. 5.5 договору.

Оскільки ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЦЗФ "КУРАХІВСЬКА" не виконало погоджених умов договору, тому ТзОВ "Вог Рітейл" звернулося до суду про стягнення 1039890,78грн. заборгованості, в т.ч. 1006925,59грн. сума основного боргу, 30 879,09грн. пені та 2 086,10грн. 3% річних (Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.03.2015р. порушено провадження у справі № 908/1634/15-г, як вбачається із рішення суду від 12.05.2015 р. а.с.60).

Рішенням Запорізької області від 12.05.2015р. у даній справі позов задоволено повністю ( а.с.60-63 зворот). Дане рішення залишене без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.07.15р. у справі № 908/1624/15-г .

При прийнятті рішення у справі №908/1624/15-г, як у суді першої так і у суді апеляційної інстанції було встановлено, що умовами договору, а саме пунктом 3.7 сторонами узгоджено, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих постачальником.

Вважаючи, що існують розбіжності між ТОВ "Вог Рітейл" та ТОВ "ЦЗФ "КУРАХІВСЬКА" в розумінні вищезазначеного п. 3.7 договору поставки №1598-ЦК від 01.12.2014р., останній звернувся до суду з позовом про тлумачення п. 3.7 вищезазначеного договору (Ухвала про порушення провадження у справі від 17.04.2015р. у справі № 903/432/15), а саме просила розтлумачити п.3.7 визначивши, що датою поставки вважається дата, вказана особисто представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником, про прийняття продукції в момент передачі продукції.

Тобто після судового розгляду та прийняття судового рішення у справі № 908/1624/15-г про стягнення з ТОВ "ЦЗФ "КУРАХІВСЬКА" заборгованості в сумі 1006925,59 грн, де в свою чергу господарським судом надана правова оцінка Договору поставки № 1598-ЦК від 01.12.2014 р., відповідач звернувся з позовом про тлумачення умов вказаного Договору.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства .

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 цього ж Кодексу передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 637 Цивільного кодексу України передбачено, що тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, виходячи із змісту ст. 213 ЦК України тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення нез'ясованостей та суперечностей у трактуванні його положень.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов. Вказана правова позиція підтверджується практикою Вищого господарського суду, а саме: постановою від 26.04.2012 року по справі № 3/245, постановою від 12.02.2014 року по справі № 5006/25/130пд/2012.

Між сторонами існує спір щодо тлумачення п. 3.7. договору поставки, в якому зазначено, що датою поставки вважається дата, вказана представником покупця на відповідних товаросупроводжувальних документах, наданих постачальником.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно до ст. 1 вказаного Закону, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Пунктом 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" також встановлено, що первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Умовами п. 2.2.1. договору, продукція приймається покупцем на основі даних по фактичній кількості продукції, яка постачається в узгоджене місце поставки, згідно даних вказаних в товаротранспортних накладних.

В даному випадку, в підтвердження факту поставки нафтопродуктів між позивачем та відповідачем підписано видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, які за формою та змістом відповідають наведеним вище вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року №281/171/578/155 «Про затвердження Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України» відпуск нафтопродуктів здійснюється з оформленням товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів (нафти).

Пунктом 7.5.8. вказаної Інструкції визначено, що відпуск нафти або нафтопродуктів здійснюється в день оформлення товарно-транспортної накладної.

В матеріалах справи містяться відповідні копії товарно-транспортних накладних № ВРТ 0158489 від 03 грудня 2014 року; № ВРТ 0163094 від 13 грудня 2014 року; № ВРТ 0167724 від 24 грудня 2014 року , кожна з яких, в графі «вантаж одержав», містить відбиток штампу скаржника та підпис уповноваженої особи, а саме ОСОБА_3, повноваження якої підтверджується довіреностями відповідача на кожну партію продукції (Довіреності № 779 від 03.12.2014р.; № 790 від 12.12.2014 р.; № 805 від 24.12.2014 р.). На підставі вказаних товарно-транспортних накладних відповідачем прийнято продукцію без зауважень. Представником відповідача - ОСОБА_3 в день отримання продукції згідно товарно-транспортних накладних, було також підписано видаткові накладні: № 219096 від 03.12.2014 р.; № 230476 від 13.12.2014 р.; № 235819 від 24.12.2014р. (а.с. 51-59). Доказів визнання недійсними товарно-транспортних накладних, видаткових накладних відповідач не надав.

Наведене підтверджує факт поставки позивачем та отримання відповідачем продукції саме в день оформлення та підписання товарно-транспортних накладних та видаткових накладних.

З огляду на вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що на момент підписання вищезазначених товарно - транспортних та видаткових накладних скаржник розумів тлумачення п. 3.7. договору та жодних неясностей він не викликав.

Пунктом 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005р. № 01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" передбачено, що тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом, що ні зі змісту позовної заяви, апеляційної скарги не встановлено обставин щодо наявності у п.3.7 договору поставки № 1598-ЦК від 01.12.2014 року укладеного між ТОВ ВОГ РІТЕЙЛ та ТОВ Центральна збагачувальна фабрика Курахівська незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

Також, колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача стосується не тлумачення умов договору, а зводиться до надання правової оцінки реквізитів оформленої сторонами накладної, яка підтверджує отримання товару за договором.

Водночас, правову оцінку зазначеним обставинам надав суд в межах розгляду справи №908/1624/15-г про стягнення 1039890,78грн., що розглядалась господарським судом Запорізької області, яка залишена без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 27.07.2015 р.

За таких підстав, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, про відмову в позові.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення господарського суду Волинської області від 02 червня 2015 року у справі № 903/432/15.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України в зв'язку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 02 червня 2015 року у справі № 903/432/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 з додатковою відповідальністю "ЦЗФ "КУРАХІВСЬКА" залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Гудак А.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Олексюк Г.Є.