ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.15 Справа№ 914/1823/15

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Державна компанія «Автомобільні дороги України» (м. Київ)

до відповідача: Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області (с. Дідилів, Львівська обл.)

третя особа 1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (м. Львів)

третя особа 2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державне агентство автомобільних доріг України (м. Київ)

третя особа 3, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Фонд державного майна України (м. Київ)

третя особа 4, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Міністерство інфраструктури України (м. Київ)

третя особа 5, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області (м. Львів)

про: визнання права власності на склад літ. «Б-1», загальною площею 284,2 кв.м., розташований за адресою: Львівська обл., Кам'янка-Бузький р-н, с. Дідилів, вул. Київська, 2 позиція 5.

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Черменєвій В.С.

Представники:

від позивача: Не з'явився.

від відповідача: Не з'явився.

від третьої особи 1: Не з'явився.

від третьої особи 2: Не з'явився.

від третьої особи 3: Не з'явився.

від третьої особи 4: Не з'явився.

від третьої особи 5: Не з'явився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Публічного акціонерного товариства «Державна компанія «Автомобільні дороги України» (м. Київ) до Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області (с. Дідилів, Львівська обл.) про визнання права власності на склад літ. «Б-1», загальною площею 284,2 кв.м., розташований за адресою: Львівська обл., Кам'янка-Бузький р-н, с. Дідилів, вул. Київська, 2 позиція 5.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.06.2015 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 12.06.2015 року. Ухвалою суду від 12.06.2015 року розгляд справи відкладено до 18.06.2015 року, у зв'язку з клопотанням позивача та відсутністю його представника. Ухвалою суду від 18.06.2015 року розгляд справи відкладено до 25.06.2015 року, у зв'язку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 25.06.2015 року розгляд справи відкладено до 03.07.2015 року, у зв'язку з відсутністю представника відповідача. Ухвалою суду від 03.07.2015 року розгляд справи відкладено до 05.08.2015 року, у зв'язку з відсутністю представника відповідача. Ухвалою суду від 05.08.2015 року розгляд справи відкладено до 27.08.2015 року, у зв'язку з відсутністю представника відповідача.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 08.06.2015 року, про відкладення від 12.06.2015 року, від 18.06.2015 року, 25.06.2015 року, від 03.07.2015 року, від 05.08.2015 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить підпис повноважного представника на бланку оголошення про відкладення розгляду справи на 27.08.2015 року, а явка позивача була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

09.06.2015 року за вх. № 23647/15 позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

25.06.2015 року за вх. № 2705/15 позивач подав клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України.

03.07.2015 року за вх. № 27658/15 позивач подав додаткові докази до матеріалів справи.

03.08.2015 року за вх. № 31903/15 позивач подав клопотання по справі.

05.08.2015 року за вх. № 3451/15 позивач подав клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України.

19.08.2015 року за вх. № 34827/15 позивач подав додаткові докази до матеріалів справи.

26.08.2015 року за вх. № 35810/15 позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи свою вимогу відрядженням представника, який брав участь у розгляді справи. Дане клопотання відхилено судом, оскільки позивачем не доведено відсутність інших працівників, які би могли представляти його інтереси при розгляді даної справи, наявність обставин, які би унеможливлювали явку представника, а також враховуючи те, що вичерпується строк розгляду справи, передбачений ст. 69 ГПК України.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 08.06.2015 року, про відкладення від 12.06.2015 року, від 18.06.2015 року, від 25.06.2015 року, від 03.07.2015 року, від 05.08.2015 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, а явка відповідача була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 1 вимог ухвали суду про відкладення від 03.07.2015 року, від 05.08.2015 року не виконала, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, а явка третьої особи 1 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 2 вимог ухвали суду про відкладення від 05.08.2015 року не виконала, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, а явка третьої особи 2 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 3 вимог ухвали суду про відкладення від 05.08.2015 року не виконала, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, а явка третьої особи 3 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 4 вимог ухвали суду про відкладення від 05.08.2015 року не виконала, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, а явка третьої особи 4 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 5 вимог ухвали суду про відкладення від 05.08.2015 року не виконала, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, а явка третьої особи 5 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір, відповідно до ст. 75 ГПК України, за наявними у справі матеріалами, при відсутності представників сторін та третіх осіб.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, рішення виготовлено, підписано та оголошено 27.08.2015 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 08.11.2001 р. Президент України видав Указ за № 1056/2001 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління дорожнім господарством України», згідно з п.п. 1, 2 якого постановив утворити Державну службу автомобільних доріг України як центральний орган виконавчої влади, ліквідувавши Українську державну корпорацію по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг. Кабінету Міністрів України в установленому порядку: доручено утворити у тримісячний строк Державну акціонерну компанію «Автомобільні дороги України», передавши до її статутного фонду майно державних підприємств, що входили до складу Української державної корпорації по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг.

28.02.2002 р. Кабінет Міністрів України прийняв постанову за № 221 «Про утворення відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», у відповідності з п.п. 1, 3 котрої постановив прийняти пропозицію Державної служби автомобільних доріг, погоджену з Міністерством транспорту, Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції, Міністерством фінансів, Фондом державного майна та Антимонопольним комітетом, щодо утворення Державною службою автомобільних доріг відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - Компанія). Державній службі автомобільних доріг в місячний термін: затвердити статут Компанії, склад її спостережної ради, правління та ревізійної комісії; передати до статутного фонду Компанії майно державних підприємств, які належать до сфери управління Державної служби автомобільних доріг, з наступним перетворенням їх у дочірні підприємства.

Позивач зазначає, що, як вбачається з ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про господарські товариства», (в редакції станом на 2002 рік), товариство є власником: майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом. Вкладами учасників та засновників товариства можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, в тому числі в іноземній валюті.

05.03.2002 р. Державною службою автомобільних доріг України видано наказ за № 93 «Про зміни у структурі управління державними дорожніми підприємствами в Автономній Республіці Крим, областях і м. Севастополі», відповідно до п.п. 1, 5, 5.1., 14, 15, 16 якого вирішено:

утворити відкрите акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - Компанія);

реорганізувати дорожні державні підприємства шляхом їх злиття у дочірні підприємства Компанії, що будуть створені в Автономній Республіці Крим і областях;

- ліквідувати об'єднання державних дорожніх підприємств в Автономній Республіці Крим і областях;

об'єднанням та дорожнім державним підприємствам у встановленому порядку передати з балансу, а Компанії прийняти на баланс майно і фінансові ресурси згідно з результатами інвентаризації;

визначити Компанію правонаступником майна, інших активів та пасивів балансу, майнових прав і зобов'язань ліквідованих дорожніх державних підприємств.

09.04.2002 р. Державною службою автомобільних доріг України видано наказ за № 156 «Про створення дочірніх підприємств ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України»», згідно з п.п. 2.З., 2.4. якого:

- з метою забезпечення діяльності дорожніх підприємств передано частину майна і коштів Компанії дочірнім підприємствам на праві оперативного управління;

- визначено дочірні підприємства правонаступниками зобов'язань та договорів ліквідованих обласних об'єднань та реорганізованих дорожніх державних підприємств.

Позивач зазначає, що 19.11.2002 р. Державною службою автомобільних доріг України видано наказ за № 517 «Про визначення правонаступника майнових прав та зобов'язань ліквідованих об'єднань державних дорожніх підприємств», у відповідності з п. 1 котрого визначено дочірні підприємства Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» правонаступниками майнових прав та зобов'язань ліквідованих об'єднань державних дорожніх підприємств в Автономній Республіці Крим і областях, а також зобов'язань і договорів реорганізованих дорожніх державних підприємств.

Таким чином, на думку позивача, за наслідками ліквідації Львівського обласного об'єднання дорожніх державних підприємств та виконання вимог постанови від 28.02.2002 р. № 221, а також наказів від 05.03.2002 р. № 93, від 09.04.2002 р. № 156, від 19.11.2002 р. № 517, до статутного фонду Відкритого (зараз - Публічного) акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» було передано певне майно (в т.ч. нерухомого), яке на праві оперативного управління було закріплено за Дочірнім підприємством «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

На думку позивача, до числа нерухомого майна, що належить Публічному акціонерному товариству «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (позивач), поміж іншого, відноситься склад літ. «Б-1», загальною площею 284,2 кв.м., розташований за адресою: Львівська обл., Кам'янка-Бузький р-н, с. Дідилів, вул. Київська, 2 позиція 5.

Позивач звертає увагу на те, що у 2015 році Публічне акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулось з листом від 19.03.2015 р. № 5/19-10/460 до Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області (відповідач) з проханням підтвердити факт перебування згаданих вище об'єктів нерухомого майна у власності Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України».

Позивач наголошує, що листом від 24.03.2015 р. вих. № 82 .у визнанні або підтвердженні права власності було відмовлено.

В п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу (ЦК) України законодавець визначив, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 ЦК України, господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Позивач зазначає, що як це слідує з ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З іншого боку, положеннями ч. 1 ст. 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Позивач звертає увагу на те, що ст. 1 Протоколу від 20.03.1952 р. № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікований Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

На думку позивача, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Згідно з п.п. 38 - 40 рішення Європейського Суду з прав людини від 10.02.2010 р. (заява № 4909/04) «Справа Серявін та інші проти України», суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» (Lithgow and Others v. the United Kingdom) від 08.07.1986 р., п. 106, серія А, № 102). Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії», № 33202/96, п. 107, ЕСНК 2000-1). Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі «Ентрік проти Франції» від 22.09.1994 р., серія А, № 296-А, сс. 19-20, п. 42). Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з'ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції (див. рішення у справі «Кушоґлу проти Болгарії», № 48191/99, п. 50, від 10.05.2007 р.). Отже, хоча Суд має лише обмежену компетенцію з перевірки дотримання національного законодавства, він може сформулювати відповідні висновки за Конвенцією, якщо встановить, що при застосуванні закону в тій чи іншій справі національні суди припустилися явної помилки або застосували його так, щоб ухвалити свавільне рішення (див. рішення у справах «Компанія «Анхойзер Буш» проти Португалії», № 73049/01, п. 83, ЕCHR 2007-I, «Кузнецов та інші проти Росії», № 184/02, пп. 70-74 і 84, від 11.01.2007 р., «Педурару проти Румунії», № 63252/00, п. 98, ЕCHR 2005-... (витяги), «Совтрансавто-Холдинг» проти України», № 48553/99, пп. 79, 97 і 98, ЕCHR 2002-УІІ, згадані вище рішення у справах «Беєлєр проти Італії», п. 108, ЕCHR 2000-1, «Кушоґлу проти Болгарії», пп. 50-52, а також, mutatis mutandis, рішення у справі «Цирліс і Кулумпас проти Греції» від 29.05.1997 р., Reports of Judgments and Decisions 1997-III, пп. 59-63). Аналогічна правова позиція слідує з рішення Європейського Суду з прав людини від 16.05.2013 р. (заява № 49317/07) «Справа Максименко та Герасименко проти України».

Ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 3 ст. 16 Господарського процесуального кодексу (ГПК) України, справи у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна.

Таким чином, за твердженням позивача, спір підсудний господарському суду Львівської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Як вбачається з п. 2.2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки, за змістом пункту 3 частини другої статті 54 і статті 55 ГПК, такий обов'язок покладається на позивача (в тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у вигляді повернення майна застосовуються з ініціативи господарського суду, наприклад, при визнанні договору недійсним - пункт 1 статті 83 ГПК).

Позивач наголошує, що, виходячи з довідки філії «Львівська ДЕД» вартість (балансова) складу становить 628 360,00 грн.

Положеннями підп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як наслідок, за подання цієї позовної заяви підлягає сплаті судовий збір у розмірі 12567,20 грн. (628 360,00 х 2 / 100 = 12 567,20).

На момент розгляду справи відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, відзиву на позов не подав.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють, відповідно, органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно з ч. 5 ст. 22 ГК України, держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частинами 1 та 4 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що розглянувши лист позивача від 19.03.2015 р. № 5/19-10/460 до Дідилівської сільської ради щодо упорядкування питання нерухомого майна, що належить (на праві власності) Акціонерному товариству та підтвердження факту перебування вищезазначеного нерухомого майна у його власності, Виконавчий комітет сільської ради листом від 24.03.2015 р. № 82 відповів, що перелічені у листі № 5/19-10/460 об'єкт дійсно знаходяться у с. Дідилів. Однак, сільська рада не може підтвердити (визнати) право власності позивача на цей об'єкт нерухомого майна з огляду на відсутність у розпорядженні останньої відповідних підтверджуючих вказане документів. Слід зазначити, що до листа позивача № 5/19-10/460, надісланого відповідачу, не додавалось жодних правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності позивача на зазначене у прохальній частині позовної заяви майно.

Таким чином, предметом спору у справі є визнання права Державної власності на об'єкти нерухомості з підстав отримання позивачем листа Виконавчого комітету Дідилівської сільської ради про те, що рада не може підтвердити (визнати) право власності позивача на нерухоме майно в зв'язку з відсутністю у ради документів, які б підтверджували право власності позивача. Докази надання позивачем передбачених законодавством України правовстановлюючих документів, які вимагаються Законом для Державної реєстрації прав на нерухоме майно, ні відповідачу у справі, ні Виконавчому комітетові Дідилівської сільської ради, у матеріалах справи відсутні та позивачем суду не надані.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач, жодним чином не порушував та не заперечував права власності позивача на вищезгадане нерухоме майно. Більше того, ні Виконавчий комітет сільської ради, ні сама сільська рада не перебувають з відповідачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядженням майном, стосовно якого заявлені позовні вимоги про визнання права власності. Вони не оспорюють та не претендують на таке право. Позивач не був позбавлений права додати документи, які підтверджують його права на нерухоме майно як до свого листа від 19.03.2015 р. № 5/19-10/460, так і згодом, отримавши відповідь від Виконавчого комітету сільської ради.

Крім цього, вирішуючи спір у справі, суд бере до уваги і ту обставину, що у листі № 5/19-10/460 позивач з власної ініціативи просив відповідача лише підтвердити право власності Публічного акціонерного товариства на нерухоме майно. Про жодні спірні правовідносини щодо нерухомого майна, яке є предметом спору у справі, в цьому листі не йдеться. У цьому листі позивач не просив відповідача визнавати його право власності, він взагалі не звертався за оформленням права власності на нерухоме майно та не просив приймати рішення щодо оформлення права Державної власності за ПАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на нерухоме майно, вказане в листі.

У матеріалах справи відсутні та позивачем суду не подані докази того, що відповідач оспорює право власності позивача на нерухоме майно. Лист Виконавчого комітету Дідилівської сільської ради № 82 від 24.03.2015 року не може бути підставою для висновку про порушення Дідилівською сільською радою Кам'янко-бузького району Львівської області права власності позивача, чи заперечення нею такого права.

Вказані висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду України, викладеним у Постановах № 6/316 від 12 вересня 2011 р., № 16/55 від 12 вересня 2011 р., № 11/191 від 10 жовтня 2011 р., від 20.06.2011 N 16/252; від 20.06.2011 N 16/257; від 20.06.2011 N 36/237; від 20.06.2011 N 40/427; від 20.06.2011 N 16/257; від 12.09.2011 N 6/315; від 10.10.2011 N N 11/191, 30/119; від 03.10.2011 N 9/217, а також у п. 8 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/1642/2011.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 111-28 ГПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену Законом. Мотивів, з яких суд, на думку позивача, має право відступити від правової позиції, викладеної у Висновках Верховного Суду України, ним у позові не наведено.

Вирішуючи спір у справі, суд також виходить із того, що долучені позивачем до матеріалів справи докази стосуються утворення Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", реорганізації Державних дорожніх підприємств, створення дочірніх підприємств ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", діяльності ДП "Львівський облавтодор". Ці докази не є документами, що, відповідно до вимог законодавства України, підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно. З долучених позивачем до матеріалів справи доказів не вбачається, що нерухоме майно, на яке позивач просить визнати право його власності, насправді є нерухомим майном, яке завершене будівництвом, що ці будівлі та споруди не збудовані самочинно, їх будівництво не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб, що це майно не є чужим майном, а також що погодження його будівництва, виділення саме для цього земельної ділянки, проведення будівництва та прийняття його в експлуатацію здійснювалося у відповідності до процедури, визначеної чинними на час будівництва нормами законодавства України.

Долучені до матеріалів справи докази не містять відомостей про те, хто є власником земельної ділянки, на якій розташоване це майно, чи не заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності за позивачем, з них не вбачається, що позивачу уже видавався документ, який засвідчував його право власності на це майно, але такий документ ним втрачено.

Відповідно до Висновків Верховного Суду України, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає; статтею 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку (Постанова Верховного суду України від 19.09.2011 р. N 18/314).

З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На час розгляду справи, відповідач не подав відзиву, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Державна компанія «Автомобільні дороги України» до Дідилівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області про визнання права власності на склад літ. «Б-1», загальною площею 284,2 кв.м., розташований за адресою: Львівська обл., Кам'янка-Бузький р-н, с. Дідилів, вул. Київська, 2 позиція 5 не є обґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 1827,00 грн., та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 187 від 22.05.2015 року на суму 12567,20 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову - відмовити.

Суддя Пазичев В.М.