РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2015Справа №910/17371/15

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», м.Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», м.Київ,

про стягнення 3884,43 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Жигальська Ю.Ю. - по дов.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», м.Київ звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», м.Київ про стягнення страхового відшкодування в сумі 3884,43 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на виплату Козакову Антону Володимировичу страхового відшкодування на підставі договору №1-01 від 25.10.2013р. добровільного страхування наземного транспорту, внаслідок чого до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» перейшло право вимоги до відповідача.

Відповідач у відзиві без номеру та дати, що надійшов до господарського суду м.Києва 18.08.2015р., проти задоволення позовних вимог надав заперечення посилаючись на те, що заявником не надано доказів отримання згоди вигодонабувача на виплату страхового відшкодування безпосередньо на рахунок станції технічного обслуговування. До того ж, вказаним учасником судового процесу наголошено, що у відповідності до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує лише належним чином оцінену шкоду.

В судове засідання 19.08.2015р. відповідач не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, правової позиції по суті спору не висловив.

Проте, за висновками суду, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 02081, м.Київ, вул.Здолбунівська, буд.7-Д.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 29.07.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Про отримання відповідачем наведеної судової кореспонденції свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №290.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою від 29.07.2015р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки відповідача в судове засідання 19.08.2015р. господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічними правами наділено третю особу у ст.27 Господарського процесуального кодексу України

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом також враховано, що ухвалою від 29.07.2015р. явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

До того ж, судом прийнято до уваги, що відповідачем вже було висловлено свою правову позицію по суті спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання 19.08.2015р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши представлені до матеріалів справи документи, господарський суд встановив:

Згідно із ст.16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як свідчать матеріали справи, 25.10.2013р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (страховик) та Козаковим Антоном Володимировичем (страхувальник) було укладено договір №1-01 добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого відповідно до п.1.2 є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом з наступними характеристиками:

марка/модель: Pegeot 301,

реєстраційний номер: АХ 0757 СЕ,

номер шасі: VF3DD9HJCD783159,

рік випуску: 2013р.

Страховим випадком за договором №1-01 від 25.10.2013р. згідно п.4.1.1 вважається дорожньо-транспортна пригода.

У відповідності до п.п.4.1.1.1, 4.1.1.2 вказаного правочину франшиза у разі настання вказаного вище страхового випадку за умови відсутності вини водія застрахованого транспортного засобу становить нуль відсотків, а у разі якщо винного у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не визначено, або цією особою є водій забезпеченого автомобіля, то розмір франшизи складає 1% від страхової суми.

У п.3.2 договору №1-01 від 25.10.2013р. зазначено, що страхова сума становить 163 490 грн.

Пунктом п.1.3 договору №1-01 від 25.10.2013р. передбачено, що вигодонабувачем є Публічне акціонерне товариством «Укрсоцбанк».

Територією страхування є Україна, європейська частина країн СНД, країни Балтії та Європи (п.5.6 договору №1-01 від 25.10.2013р.).

Договір №1-01 від 25.10.2013р. набуває чинності з моменту внесення першого страхового платежу на поточний рахунок страховика і діє до моменту внесення другого страхового платежу. У разі внесення такого платежу договір діє до 24.10.2015р.

Як свідчать представлені позивачем до матеріалів справи документи, а саме довідки №3536 від 19.08.2015р. та №3537 від 19.08.2015р. Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» страхувальником було внесено страхові платежі в обсязі та строки, визначені умовами договору №1-01 від 25.10.2013р.

Виходячи зі змісту довідки №9477765 про дорожньо-транспортну пригоду, 18.12.2014р. о 16 годині 50 хвилин у місті Харкові по вул.Сумська, 37 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів 1. Pegeot 301, державний номер АХ 0757 СЕ, що належав Козакову Антону Володимировичу, який і здійснював керування автомобілем, 2. ВАЗ 21101, державний номер АХ 3848 АХ, що належав Шафорост Євгену Миколайовичу, який здійснював керування транспортним засобом.

Частиною 2 ст.1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 990 вказаного нормативно-правового акту встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За умовами п.16.4 договору №1-01 від 25.10.2013р. при пошкодженні транспортного засобу внаслідок настання страхового випадку страховик або уповноважена ним особа складає кошторис збитків, в який включається вартість запасних частин, деталей, матеріалів і ремонтних робіт.

У п.5.2 вказаного правочину сторонами було погоджено, що розмір страхового відшкодування визначається на підставі рахунку станції технічного обслуговування.

У разі визначення розміру заподіяного збитку на підставі рахунку станції технічного обслуговування, страховик має право перерахувати страхове відшкодування саме на її рахунок (п.16.4.4 договору №1-01 від 25.10.2013р.).

Як свідчать матеріали справи, 19.12.2014р. Козаков Антон Володимирович звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» з заявою на виплату страхового відшкодування.

Відповідно до рахунку №0-00001103 від 25.12.2014р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Магістраль Авто» вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Pegeot 301, державний номер АХ 0757 СЕ становила 6095,26 грн.

25.12.2014р. представниками Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» було проведено розрахунок суми страхового відшкодування, про що складено звіт №5053-20 від 25.12.2014р., згідно змісту якого сума збитків, завданих Козакову Антону Володимировичу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 18.12.2014р., становить 3884,43 грн.

23.01.2015р. позивачем було складено страховий акт №197-02, відповідно до якого страховиком прийнято рішення про виплату страхувальнику згідно умов договору №1-01 від 25.10.2013р. страхового відшкодування в сумі 2413,02 грн. за наслідками настання 18.12.2014р. страхового випадку.

24.02.2015р. заявником складено додаток №1 до страхового акту №197-02 від 23.01.2015р., в якому зазначено про збільшення суми страхового відшкодування на 1471,41 грн. з огляду на надання документів щодо визначення особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди, а отже, і відсутність підстав для вирахування франшизи в розмірі 1% від страхової суми.

З наявних в матеріалах справи платіжних доручень №574 від 23.01.2015р. на суму 2413,02 грн. та №1874 від 24.02.2015р. на суму 1471,41 грн. вбачається, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» було виплачено страхове відшкодування страхувальнику шляхом перерахування грошових коштів в сумі 3884,43 грн. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Магістраль Авто».

При цьому, господарський суд зауважує, що перерахування суми страхового відшкодування безпосередньо на рахунок станції технічного обслуговування в повному обсязі узгоджується з умовами п.16.4.4 договору №1-01 від 25.10.2013р.

До того ж, як зазначалось вище, вигодонабувачем за договором №1-01 від 25.10.2013р. є Публічне акціонерне товариством «Укрсоцбанк».

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, судом ухвалами від 08.07.2015р. та від 29.07.2015р. було зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» надати суду заперечення (у разі наявності) щодо перерахування Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» страхового відшкодування розмірі 3884 грн. за договором №1-01 від 25.10.2013р. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Магістраль авто» за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 18.12.2014р.

Листом №10.1-186/85-3204 від 12.08.2015р. Публічне акціонерне товариством «Укрсоцбанк» повідомило суд про відсутність у банку, як вигодонабувача за договором №1-01 від 25.10.2013р., заперечнь з приводу перерахування страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 18.12.2014р., на рахунок станції технічного обслуговування.

Таким чином, враховуючи умови договору №1-01 від 25.10.2013р. та відсутність відповідних заперечень у вигодонабувача, суд дійшов висновку, що перерахування позивачем суми страхового відшкодування безпосередньо на рахунок станції технічного обслуговування є правомірним. Наведеним також спростовуються заперечення відповідача щодо безпідставності перерахування позивачем страхового відшкодування на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Магістраль авто».

За таких обставин, господарським судом встановлено, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» було належним чином виконано свій обов'язок з виплати страхового відшкодування за договором №1-01 від 25.10.2013р. добровільного страхування наземного транспорту.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

За цими нормами страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні, набуває право вимоги відшкодування до заподіювача, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги.

Таким чином, на підставі наведених норм цивільного законодавства та встановлених судом обставин, господарський суд дійшов висновку, що у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Страхова компанія «ВУСО» виникло право вимагати суму страхового відшкодування в особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи постанови від 19.02.2015р. Дзержинського районного суду м.Харкова по справі №3/638/541/15, винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 18.12.2014р. о 16 годині 50 хвилин у місті Харкові по вул.Сумська, 37 за участю транспортних засобів 1. Pegeot 301, державний номер АХ 0757 СЕ та 2. ВАЗ 21101, державний номер АХ 3848 АХ, визнано Шафорост Євгена Миколайовича.

Доказів оскарження та скасування у передбаченому чинним законодавством України порядку наведеного судового акту матеріали справи не містять.

За приписами ст.21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

З довідки №9477765 про дорожньо-транспортну пригоду вбачається, що цивільно-правову відповідальність власника/водія транспортного засобу ВАЗ 21101, державний номер АХ 3848 АХ застраховано Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за полісом №АІ1925630.

Статтею ст.11 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Відповідно до п.1.3 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого Розпорядженням №566 від 09.07.2010р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, база даних Моторного транспортного страхового бюро України - це єдина централізована база даних Моторного транспортного страхового бюро України щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п.5.3 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого Розпорядженням №566 від 09.07.2010р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, інформація, отримана з бази даних Моторного транспортного страхового бюро України, використовується з метою отримання відомостей про наявність чи відсутність договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди та отримання відомостей про страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу на дату ДТП або на дату укладення договору обов'язкового страхування.

Наразі, відповідно до довідки №7/2-28/20131 від 08.07.2015р. Моторного транспортного страхового бюро України цивільно-правову відповідальність власника/водія транспортного засобу ВАЗ 21101, державний номер АХ 3848 АХ застраховано Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за полісом №АІ1925630. Наведеним полісом встановлено нульовий розмір франшизи та ліміт відповідальності по майну в розмірі 50 000 грн.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи документи в сукупності є належними доказами страхування цивільно-правової відповідальності власника/водія транспортного засобу ВАЗ 21101, державний номер АХ 3848 АХ саме відповідачем.

Таким чином, за висновками суду, звернення Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» з розглядуваним позовом є обґрунтованим.

Як свідчать матеріали справи, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» зверталось до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» з вимогою №364 від 03.02.2015р. про виплату страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 18.12.2014р. Факт направлення відповідачу наведеної вимоги підтверджується поштовим повідомленням №461.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не спростовані, Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» вимоги позивача виконано не було, страхове відшкодування не сплачено, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Наразі, твердження відповідача щодо виникнення у Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», як особи, відповідальної за завдані збитки, обов'язку відшкодувати лише належним чином оцінену шкоду, як того вимагає ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд вважає безпідставними та такими, що не спростовують обґрунтованості розглядуваного позову.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України (ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Судом також зазначалось, що ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Одночасно, нормами вказаних нормативно-правових актів не передбачено обов'язку страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу лише на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Суд зауважує, що з системного аналізу наведених норм вбачається, що під належним чином оціненою шкодою розуміється шкода, оцінена насамперед страховою кампанією. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 17.02.2015р. Вищого господарського суду України по справі №922/3853/14.

Як вказувалось вище, представниками Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» було здійснено розрахунок суми страхового відшкодування з урахуванням умов договору №1-01 від 25.10.2013р. добровільного страхування наземного транспорту та рахунку-фактури №0-00001103 від 25.12.2014р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Магістраль Авто», за наслідками чого страховиком було складено страховий акт №197-02 від 23.01.2015р. та додаток №1 від 24.02.2015р. до вказаного страхового акту на загальну суму 3884,43 грн.

Тобто, у даному випадку до позивача перейшло право вимоги до відповідача саме в межах фактичних витрат сумі 3884,43 грн., а отже на таку суму у Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» виникає обов'язок зі сплати страхового відшкодування.

Аналогічну правову позицію стосовно визначення обсягів права вимоги, яке переходить до страховика, який виплатив страхове відшкодування, до особи, що відповідальна за спричинення збитків, наведено у постановах від 15.04.2015р. Верховного Суду України по справі №3-50гс15 та від 30.06.2015р. Вищого господарського суду України по справі №910/27368/14.

При цьому, слід наголосити, що за приписами ст.11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

До того ж, господарським судом прийнято до уваги, що фактично заявлена до стягнення з відповідача сума страхового відшкодування відповідає визначеному у полісі №АІ1925630 ліміту відповідальності Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта».

Таким чином, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги, що позов повністю доведений заявником та обґрунтований наявними в матеріалах справи документами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення страхового відшкодування в сумі 3884,43 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судовий збір згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», м.Київ до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», м.Київ про стягнення страхового відшкодування в сумі 3884,43 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (02081, м.Київ, вул.Здолбунівська, буд.7-Д, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (03680, м.Київ, вул.Казимира Малевича, буд.31, ) страхове відшкодування в сумі 3884,43 грн. та судовий збір в розмірі 1827 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

У судовому засіданні 19.08.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 21.08.2015р.

Суддя М.О. Любченко