РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2015Справа №910/17190/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147»
доПублічного акціонерного товариства - «Банк Форум»
провизнання недійсним договору
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача:Лаврян О.В.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства - «Банк Форум» (надалі - «Банк») про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що кредитний договір №0011/07/01-KLI від 28.03.2007 р. є недійсним, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства України, а саме: станом на момент його укладення у відповідача були відсутні дозвільні документи на здійснення валютних операцій.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.07.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 15.07.2015 р.

15.07.2015 р. представником відповідача подано клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку з існуванням рішення господарського суду між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Таким чином, провадження у справі підлягає припиненню за наявності таких умов:

- у справі беруть участь ті ж сторони;

- спір виник про той же предмет та з тих же підстав;

- прийняте рішення набрало законної сили, не змінено і не скасовано відповідно до чинного законодавства.

Суд відмовляє в задоволенні вказаного клопотання відповідача з огляду на те, що підставою позову у справі господарського суду міста Києва №910/19957/14 за позовом Товариства до Банку про визнання недійсним договору №0011/07/01-KLI від 28.03.2007 р. було укладення такого договору під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, в той час як підставою даного позову є відсутність у відповідача дозвільних документів на здійснення валютних операцій на час його укладення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.07.2015 р. розгляд справи відкладено на 17.08.2015 р. у зв'язку з неявкою представника позивача та неподанням витребуваних доказів.

13.08.2015 р. представником відповідача подано до суду клопотання (заяву) про застосування строків позовної давності.

Крім того, 13.08.2015 р. представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що станом на момент укладення оспорюваного договору у відповідача були наявні всі необхідні дозволи на здійснення банківських операцій (в тому числі, операцій з валютними цінностями), а позивачем були вчинені дії, що свідчать про схвалення ним укладеного договору.

14.08.2015 р. до господарського суду міста Києва Авескуловим Володимиром Івановичем було подано заяву про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Судом в задоволенні вказаної заяви відмовлено з посиланням на ст. 27 Господарського процесуального кодексу України та з огляду на недоведеність яким чином рішення у даній справі може вплинути на його права та обов'язки.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №499.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

28.03.2007 р. між Товариством (позичальник) та Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є Банк, укладено кредитний договір №0011/07/01-KLI (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору банк надає позивачу кредитні кошти у формі відзивної кредитної лінії на придбання земельної ділянки, проектування і будівництво приватних будинків з максимальним лімітом заборгованості в сумі 500 000,00 доларів США.

Згідно з п. 1.2 договору, кредитні кошти надаються строком по 27.03.2008 р. За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,5% процентів річних.

Пунктом 2.3 Договору визначено, що позичальник здійснює повернення кредитних коштів в доларах США на відкритий йому позичковий рахунок №4009 в ПКФ АКБ «Форум», МФО 300948.

За період з 03.07.2007 р. по 24.09.2012 р. сторони укладали додаткові угоди до кредитного договору та договори про внесення змін до кредитного договору. Даними договорами сторони вносили зміни щодо терміну дії кредитного договору, розміру процентної ставки, яка підлягала сплаті позичальником за користування кредитними коштами та валюти кредитування.

Так, договором про внесення змін № 4 від 24.09.2012 року до кредитного договору сторони домовилися продовжити термін дії кредитного договору з 01.06.2012 року по 31.10.2012 року (включно) та викласти пункти 1.1, 1.2 та 2.6 в наступній редакції:

- п.1.1 банк надає позичальнику кредитні кошти у формі не відновлювальної кредитної лінії на придбання земельної ділянки, проектування і будівництво будинків та здійснення конвертації доларів США у гривню за цим договором з максимальним лімітом заборгованості в сумі 16 502 446,77 грн.

- п.1.2 кредитні кошти надаються строком до 31 жовтня 2012 року (включно). За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 5 (п'ять) процентів річних.

Тобто, сторонами змінено валюту кредитування і розмір процентної ставки з 13,5% річних знижено до 5% річних.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності Договору.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для визнання недійсним Договору позивач вказує на те, що на момент його укладення відповідачем не було отримано спеціальних дозвільних документів на право здійснення валютних операцій.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на момент укладення Договору) на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: 1) приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; 3) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, зокрема має право здійснювати операції з валютними цінностями.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що операції, визначені пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті, належать до виключно банківських операцій, здійснювати які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Інші юридичні особи мають право здійснювати операції, визначені пунктами 2 - 3 частини першої цієї статті, на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, а інші операції та угоди, передбачені цією статтею, вони можуть здійснювати у порядку, визначеному законами України.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

За змістом п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою правління Національного банку України від 17.07.2001 р. №275, (чинного, на момент укладення Договору) письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. за №15-93 та може видаватися за умови дотримання банком відповідних спеціальних вимог щодо одного чи кількох напрямів діяльності.

Пунктом 2.3 вказаного положення визначено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

З огляду на викладене, для здійснення операцій з валютними цінностями (в тому числі, надання кредиту в іноземній валюті) станом на момент укладення Договору відповідачу необхідно було мати банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

03.12.2001 р. Національним банком України Акціонерному комерційному банку «Форум» було видано банківську ліцензію №62, а 10.06.2005 р. - дозвіл №62-3.

Крім того, 30.10.2010 р. Банком було отримано ліцензію №62 та дозвіл №62-5 у зв'язку зі зміною організаційно-правової форми.

За таких обставин суд приходить до висновку, що на момент укладення Договору у відповідача були наявні всі дозвільні документи, які б надавали йому право здійснювати операції з валютними цінностями (в тому числі, надавати в кредит грошові кошти в іноземній валюті та отримувати такі кошти від відповідача в якості часткового погашення кредиту).

При цьому, позивач не був позбавлений можливості звернутися до відділення Банку під час укладення Договору з запитом для отримання інформації про наявність відповідних дозвільних документів.

Більш того, вимогами підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, повідомляємо.

При цьому, на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Вказана позиція викладена у листі Національного банку України №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 р. «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті».

Відтак, станом на момент укладення між сторонами Договору, обов'язку отримувати Банком індивідуальної ліцензії для здійснення валютних операцій чинним законодавством України не передбачалося.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛ-147» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.08.2015 р.

Суддя В.П. Босий