ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

"11" серпня 2015 р. Справа № 911/1859/15

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Київсільелектро», м. Київ
до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі», м. Вишгород
про стягнення 1162933,38 грн.
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1 дов. від 02.04.2015
відповідача:ОСОБА_2 дов. від 30.03.2015 № 18
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Київсільелектро» (далі позивач) до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (далі відповідач) про стягнення 1162933,38 грн., з яких 722306,46 грн. основний борг, 349117,99 грн. інфляційні втрати, 25580,05 грн. 3% річних та 65928,89 грн. пеня.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором про закупівлю робіт від 12.12.2013 № 63/13 щодо здійснення розрахунку за виконані роботи та поставлене обладнання у строк визначений договором.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просить суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог в частині заявлених до стягнення сум інфляційних втрат, 3% річних та пені заперечив з підстав викладених у клопотанні та відзиві на позов, які зводяться до того, що заявлені до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, які на переконання відповідача за своєю правовою природою є санкціями, та пені, безпідставно нараховані позивачем під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, у звязку з чим відповідач просить суд відмовити в позові в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних. Також у відзиві відповідач просить суд відстрочити виконання рішення суду строком на 12 місяців, з тих підстав, що у структурі Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» 94,2 % обсягу споживання складає вугільна промисловість, 89,5% припадає на Донецький та Луганський підрозділи, тобто на території проведення АТО, у звязку з чим, розрахунки за спожиту електричну енергію фактично припинено, що безпосередньо відобразилось на фінансових можливостях ДП «Регіональні електричні мережі».

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між сторонами у справі було укладено договір про закупівлю робіт від 12.12.2013 № 63/13 (далі договір), відповідно до умов якого позивач генпідрядник зобов'язувався виконати роботи, зазначені в локальних кошторисах, що додаються до «Договірній ціні на будівельно-монтажні роботи», а відповідач замовник прийняти і оплатити такі роботи (п. 1.1 договору).

Найменування робіт: «Реконструкція мереж електропостачання вул. 8 Вересня, Слободська, Красноярская з установкою КТП-400 кВА в центрі навантажень в Пролетарському районі м. Донецьк» (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 3.1 договору сума, визначена в договорі становить 748902,48 грн., в т.ч. ПДВ 20% 124817,08 грн. та складається з: вартості будівельно-монтажних робіт додаток № до договору «Договірна ціна» - у сумі 599446,08 грн., в тому числі ПДВ 20% - 99907,68 грн.; вартості обладнання додаток № 2 до договору «Специфікація обладнання» - у сумі: 149456,40 грн., в тому числі ПДВ 24909,40 грн.

Відповідно до п.п 4.1, 4.3 договору розрахунки за виконані роботи проводяться в безготівковій формі шляхом: перерахування коштів на розрахунковий рахунок генпідрядника протягом 10 банківських днів після підписання акта приймання виконаних робіт по формі КБ-2в і довідки про вартість виконаних робіт по формі КБ-3 та наданням генпідрядником податкової накладної. Оплата «інших витрат» проводиться замовником разом з актом виконаних робіт при підтверджені генпідрядником величини фактичних «Інших витрат» в звітному місяці за даними бухгалтерії.

Пунктом 6.1.1 договору відповідач зобов'язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати виконані роботи.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014, а в частині фінансових зобовязань до повного їх виконання сторонами (п. 10.1 договору).

На виконання умов договору позивачем були виконані, а відповідачем були прийняті роботи на загальну суму 574198,85 грн., що підтверджується наступними актами приймання виконаних будівельних робіт: за грудень 2013 року № 1 на суму 208115,10 грн., за грудень 2013 року № 2 на суму 14126,54 грн., за січень 2014 року № 1 на суму 23496,59 грн., за січень 2014 року № 2 на суму 13040,81 грн., за січень 2014 року № 3 на суму 102084,22 грн., за січень 2014 року № 4 на суму 123711,76 грн., за лютий 2014 року № 1 на суму 8208,94 грн., за лютий 2014 року № 2 на суму 34967,45 грн., за лютий 2014 року № 3 на суму 7695,17 грн., за лютий 2014 року № 4 на 34705,44 грн., за березень 2014 року № 1 на суму 1941,61 грн., за березень 2014 року № 2 на суму 2105,23 грн. та наступними довідками про вартість виконаних будівельних робіт: за грудень 2013 року на суму 222241,64 грн., за січень 2014 на суму 23950,80 грн., за лютий 2014 року на суму 124156,80 грн., за березень 2014 року на суму 148107,60 грн., які підписані в двохсторонньому порядку повноважними представниками сторін без будь яких застережень і зауважень та скріплені печатками сторін, а також позивачем поставлено відповідачу обладнання загальною вартістю 148107,60 грн., що підтверджується наступними актами: січень 2014 року на суму 23950,80 грн., лютий 2014 року на суму 124156,80 грн., які підписані в двохсторонньому порядку повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками. Завірені копії перелічених документів залучені до матеріалів справи.

Загальна вартість виконаних робіт та поставленого обладнання складає суму 722306,45 грн.

Разом з тим, відповідач свої зобовязання щодо здійснення розрахунку за виконані підрядні роботи та поставлене обладнання не виконав, в звязку з чим позивач надіслав відповідачу претензію-вимогу від 05.03.2015 про оплату заборгованості. Факт надіслання вказаної кореспонденції підтверджується описом вкладення до поштового конверту від 05.03.2015. Відповідач отримав 19.03.2015 вказану претензію-вимогу, що підтверджується підписом уповноваженого представника відповідача на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправляння від 03.03.2015 № 97. Завірені копії перелічених документів залучені до матеріалів справи.

Проте, відповідач вказану претензію-вимогу про оплату заборгованості залишив без відповіді та задоволення, в звязку з чим, за ним рахується борг в розмірі 722306,45 грн.

Оскільки укладений між сторонами у справі договір є змішаним та має ознаки договору підряду та поставки, то суд до спірних правовідносин застосовує законодавство яке регулює правовідносини підряду та поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За змістом даної норми, договір підряду це консенсуальний, двохсторонній та оплатний договір.

Стаття 854 Цивільного кодексу України до обовязків замовника, зокрема, відносить оплату виконаної підрядником роботи після здачі всієї роботи, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не виникає з характеру відносин сторін.

Приписами пункту 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, всупереч згаданих приписів закону, положень укладеного між сторонами договору, відповідач не виконав своїх зобовязань щодо здійснення розрахунку за виконані підрядні роботи та поставлене обладнання, у звязку з чим за останнім на час розгляду справи рахується заборгованість в розмірі 722306,45 грн. Доказів сплати зазначеної заборгованості відповідач суду не надав.

Згідно вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, суд вважає, що позивачем правомірно заявлено позов про стягнення 722306,45 грн. заборгованості за виконані підрядні роботи та поставлене обладнання.

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за виконані підрядні роботи та поставлене обладнання, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних з простроченої суми грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача інфляційні втрати з прострочених сум за загальний період прострочення з лютого 2014 року по березень 2015 року складають 349117,99 грн.

Згідно розрахунку позивача 3% річних з прострочених сум за загальний період прострочення з 20.01.2014 по 23.04.2015 складають 25580,05 грн.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з правильним арифметичним розрахунком, який був зроблений судом, з врахуванням встановленого судом початку прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за виконані роботи та поставлене обладнання та заявленого позивачем періоду, стягненню підлягають інфляційні втрати з прострочених сум боргу за загальний період прострочення з лютого 2014 по березень 2015 включно в розмірі 349089,35 грн. В решті заявленої до стягнення суми інфляційних втрат в розмірі 28,64 грн. суд відмовляє, з огляду на їх безпідставність.

Згідно з правильним арифметичним розрахунком, який був зроблений судом, з врахуванням встановленого судом початку прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за виконані роботи та поставлене обладнання та заявленого позивачем періоду, стягненню підлягають 3% річних з прострочених сум боргу за загальний період прострочення з 21.01.2014 по 23.04.2015 в розмірі 25561,79 грн. В решті заявленої до стягнення суми 3% річних в розмірі 18,26 грн. суд відмовляє, з огляду на їх безпідставність.

Також, позивач на підставі п. 7.2 договору просить суд за порушення строків оплати за виконані підрядні роботи та поставлене обладнання стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення виконання зобовязань, від суми договору, розмір якої за розрахунком позивача за період прострочки з 20.01.2014 по 15.10.2014 складає 65928,89 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» визначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно з правильним арифметичним розрахунком, який був зроблений судом, з врахуванням встановленого судом початку прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання щодо здійснення розрахунку за виконані роботи та поставлене обладнання та заявленого позивачем періоду, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня з прострочених сум боргу за загальний період прострочення з 21.01.2014 по 15.10.2014 в розмірі 65335,58 грн. В решті заявленої до стягнення суми пені в розмірі 593,31 грн. суд відмовляє, з огляду на їх безпідставність.

З огляду на зазначене та враховуючи, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, його розмір підтверджується наявними матеріалами справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 722306,46 грн. основного боргу, 349089,35 грн. інфляційних втрат, 25561,79 грн. 3% річних та 65335,58 грн. пені є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають задоволенню. В решті повних вимог суд відмовляє з огляду на їх безпідставність.

Заперечення відповідача проти позову в частині стягнення пені з підстав того, що заявлена до стягнення сума пені нарахована позивачем під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не приймається судом до уваги при вирішенні даного спору та відхиляється з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, що діяла на момент введення мораторію) передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Згідно із абз. 2 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, що діяла на момент введення мораторію) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв'язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов'язання і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов'язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов'язання. З огляду на наведене можна дійти висновку, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.

Що стосується зобов'язань поточних кредиторів, то за цими зобов'язаннями згідно із загальними правилами нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобов'язаннями, які забезпечують належне виконання основного і є похідними від нього. Таким чином, оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після його введення, то не припиняє і заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов'язань є правопорушенням. Тому нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за невиконання зазначених зобов'язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також штрафних санкцій, ґрунтується на законі.

Вищевказаної позиції дотримується, зокрема, Верховний Суд України у постановах від 25.06.11 (№ 21-113а11), від 07.05.12 (№ 21-289а11), від 02.12.14 (№21-543а14) та Вищий господарський суд України в постановах від 06.08.2015 у справі № 911/5446/14 та від 18.06.2015 у справі № 911/5445/14.

Заперечення відповідача проти позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних з підстав того, що заявлені до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних не є збитками в розумінні ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, а за своєю правовою природою є санкціями за неналежне виконання договірного грошового зобовязання, не приймається судом до уваги при вирішенні даного спору та відхиляється з огляду на наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже відповідач безпідставно вважає інфляційні втрати та 3% річних санкціями.

Дія мораторію, про який зазначає відповідач, який введений відповідно до положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, що діяла на момент введення мораторію) не зупиняє нарахування інфляційні втрати та 3% річних на прострочені борги поточних кредиторів.

Що стосується клопотання відповідача про відстрочку виконання судового рішення на 12 місяців, з тих підстав, що у структурі Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» 94,2 % обсягу споживання складає вугільна промисловість, 89,5% припадає на Донецький та Луганський підрозділи, тобто на території проведення АТО, у звязку з чим, розрахунки за спожиту електричну енергію фактично припинено, що безпосередньо відобразилось на фінансових можливостях ДП «Регіональні електричні мережі», то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Таким чином, необхідною умовою для надання відстрочки виконання рішення суду є наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно п. 7.1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17 жовтня 2012 року № 9, відстрочка це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Відповідно до п. 7.2. Постанови пленуму Вищого Господарського Суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2012 № 9 року підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

ДП «Регіональні електричні мережі» є постачальником електричної енергії за регульованим тарифом на території ліцензованої діяльності споживачам - вугільним підприємствам України, фінансування яких здійснюється з державного бюджету.

Пунктом 2 Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про видачу ліцензій на розподіл електричної енергії (передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами) та постачання електричної енергії за регульованим тарифом ДП «Регіональні електричні мережі» від 02.10.14 № 61 визначено територію здійснення ліцензованої діяльності ДП «Регіональні електричні мережі», до якої належить Донецька та Луганська область,

Враховуючи, що фінансовий стан підприємства нестабільний, фінансово залежний від Донецької та Луганської філії ДП «Регіональні електричні мережі», у зв'язку з чим, на сьогоднішній день є значне перевищення і кредиторської заборгованості над дебіторською заборгованістю.

Суд враховуючи обставини справи, та вимоги ст. 121 ГПК України, приходить до висновку, що заявником доведено наявність виняткових обставин, що ускладнюють виконання рішення та враховуючи загальні засади цивільного законодавства справедливості, добросовісності, розумності, баланс інтересів сторін, вважає за доцільне частково задовольнити зазначене клопотання та відстрочити виконання рішення господарського суду Київської області від 11.08.2015. у справі № 911/1859/15 на строк два місяці, тобто до 11.10.2015.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (07300, Київська обл., Вишгородський район, м. Вишгород, ПАТ «Укргідроенерго», ідентифікаційний код 32402870) на користь Публічного акціонерного товариства «Київсільелектро» (01032, м. Київ, вул. Льва Толстого, 55-А, ідентифікаційний код 00132457) 722306 (сімсот двадцять дві тисячі триста шість) грн. 46 коп. основного боргу, 349089 (триста сорок девять тисяч вісімдесят девять) грн. 35 коп. інфляційних втрат, 25561 (двадцять пять тисяч пятсот шістдесят одну) грн. 79 коп. 3% річних, 65335 (шістдесят пять тисяч триста тридцять пять) грн. 58 коп. пені, 23245 (двадцять три тисячі двісті сорок пять) грн. 87 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Відстрочити виконання рішення господарського суду Київської області від 11.08.2015 у справі № 911/1859/15 строком на 2 (два) місяці, а саме до 11.10.2015.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 27.08.2015.