КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2015 р. Справа№ 927/425/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Ільєнок Т.В.

Тарасенко К.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 18.08.2015 року по справі № 927/425/15 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" на рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 20.05.2015 року) у справі № 927/425/15 (суддя - Моцьор В.В.)

за позовом товариства з додатковою відповідальністю "Автодар"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Провіант"

про стягнення 131805,55 доларів США (еквівалент 2849116,55грн.)

ВСТАНОВИВ:

Товариством з додатковою відповідальністю "Автодар" подано позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Провіант" про стягнення 131 805,55 доларів США, що в еквіваленті станом на день подання позову становить 2 849 116,55грн., в тому числі 46 512,83 доларів США основної заборгованості, 40 382,53 доларів США пені, 22 127,41 доларів США відсотків за користування чужими грошовими коштами та 22 782,78 доларів США збитків згідно контракту на поставку товару № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням обласного суду, позивач, товариство з додатковою відповідальністю "Автодар", звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу скаржник мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду обставинам справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу товариство з додатковою відповідальністю "Автодар" по справі № 927/425/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Яковлєва М.Л., суддів Ільєнок Т.В., Куксова В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 року по справі № 927/425/15 прийнято апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" до провадження і призначено перегляд рішення на 04.08.2015 року.

У зв'язку з перебуванням суддів Ільєнок Т.В. та Куксова В.В. у відпустці розпорядженням секретаря палати Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2015 року здійснено заміну судової колегії та для розгляду апеляційної скарги по справі № 927/425/15 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Яковлєв М.Л., судді Сулім В.В. та Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2015 року по справі № 927/425/15 прийнято апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" на рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2014 року до провадження зазначеною колегією.

04.08.2015 року від товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" надішли додаткові документи.

11.08.2015 року товариством з обмеженою відповідальністю "Провіант" на підставі ст. 96 ГПК України надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року у справі № 927/425/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" - без задоволення.

У зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В. у відпустці розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2015 року здійснено заміну судової колегії та для розгляду апеляційної скарги по справі № 927/425/15 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Яковлєв М.Л., судді Тарасенко К.В. та Ільєнок Т.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2015 року прийнято апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" на рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 20.05.2015 року) у справі № 927/425/15 до провадження зазначеною колегією.

Представник позивача був присутнім в судовому засіданні та надав свої пояснення, якими підтримав доводи, що викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні надав свої пояснення та просив рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, виступ представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року по справі № 927/425/15 - слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Слід зазначити, що відповідно ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2011 року між товариством з додатковою відповідальністю "Автодар" (постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Провіант" (покупець, відповідач) факсимільним зв'язком було укладено контракт №01/08-11, згідно якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець зобов'язався прийняти і оплатити товар згідно специфікацій до контракту, які є невід'ємними частинами контракту (а.с. 14-15).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про міжнародне приватне право» у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових вимог.

Відповідно до п. 7.6 даного контракту у всьому, що не врегульовано положеннями контракту сторони керуються законодавством Республіки Білорусь.

Відповідно до ст. 4 Угоди про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності (вчиненої в м. Києві 20 березня 1992 року) компетентний суд держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав має право розглядати спори, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб'єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними, якщо на території цієї держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав: відповідач мав постійне місце проживання або місце знаходження на день висування позову.

Згідно ст.76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 18.05.2014 року місцезнаходження відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Провіант" (ідентифікаційний код 32729070): м. Чернігів, вул. Пушкіна, будинок 16.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що право, яке підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно з частинами 1-4 статті 5 Закону України "Про міжнародне приватне право", у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини. Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим.

Частиною 1 статті 32 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до приписів ст. 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законом України.

Частиною 1 статті 44 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частини другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є: продавець - за договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини другої, третьої ст.32 Закону України "Про міжнародне приватне право" у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Згідно з частиною 4 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд у випадках, передбачених законом чи міжнародним договором, застосовує норми права інших держав.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо того, що при вирішенні даної справи застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство Республіки Білорусь, зокрема, Цивільний кодекс Республіки Білорусь.

Як було зазначено вище, 01.08.2011 року між бовариством з додатковою відповідальністю "Автодар" (постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Провіант" (покупець, відповідач) факсимільним зв'язком було укладено контракт №01/08-11, що передбачено сторонами у п.7.2 самого контракту (а.с. 14-15).

Згідно зі статтею 290 Цивільного кодексу Республіки Білорусь зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання та вимог законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - у відповідності із вимогами, що звичайно висуваються.

Статтею 291 ЦК Республіки Білорусь передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не випливає із законодавства або договору.

У статті 476 Цивільного кодексу Республіки Білорусь зазначено, що за договором поставки постачальник-продавець, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати в обумовлений строк чи строки вироблені або закуплені їм товари покупцю для використання їх у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім та іншим подібним використанням.

До матеріалів справи подано засвідчену директором ТДВ "Автодар" копію даного контракту (а.с.14-15).

Однак, на вимогу суду першої інстанції ні позивач, ні відповідач не надано оригіналу даного контракту.

Відповідно до умов контракту №01/08-11 від 01.08.2011 року постачальник зобов'язався поставити товар покупцю окремими партіями в період з 01.08.2011 року по 31.12.2012 року включно у строки, вказані у специфікаціях до договору.

Згідно п.2.1 контакту ціна на товар погоджується у специфікаціях. Загальна вартість товару, що постачається - 4250 000,00 грн. (п.2.2 контракту).

Оплата здійснюється відповідачем на підставі рахунку, наданого до оплати, у відповідності до специфікацій до контракту (п. 2.3 контракту).

Тобто, строк оплати товару відповідно до умов самого контракту визначається саме в специфікаціях до нього.

Позивач зазначає, що свої зобов'язання він виконав належним чином, що підтверджується специфікацією №10 від 01.08.2011 року (а.с. 22), в якій зазначено, що сторони погодили асортимент, кількість і ціну товару: банка металева №7 (h78) в комплекті з кришкою літографованою d=72,8 мм, кількість 1500,000 шт., ціна 119,00 дол. США, вартість 178 500,00 дол. США; банка металева №7 (h78) з кришкою легковідкриваємою в комплекті з кришкою літографованою d=72,8 мм, кількість 352,580шт., ціна 139,00 дол. США, вартість 49 008,62 дол. США. Загальна вартість товару становить: 227 508,62 дол. США. Умови оплати: відстрочка платежу 45 календарних днів з моменту отримання товару на складі покупця. Умови поставки FCA (Правила Інкотермс-2010) - Республіка Білорусь, Брестська обл., м.Ляховичи. Строк поставки - в період липень-вересень 2012 року. Пункт митного оформлення - м. Ніжин, Чернігівська обл.

Факт поставки позивачем товару відповідачу на суму 682 953,25 дол. США підтверджується міжнародними товарно-транспортними накладними та пред'явленням відповідачу відповідних рахунків (а.с. 23-53).

Однак, відповідач в порушення умов контракту свої зобов'язання щодо оплати товару виконав частково на суму 636 440,00 дол. США (а.с. 97-135). У зв'язку з чим, у останнього виникла заборгованість у сумі 46 512,83 дол. США по наступним товарно-транспортним накладним (а.с. 51-53): CMR 0016929 від 05.09.2012 року на суму 21 666,33 доларів США, рахунок - фактура № 002910 від 05.09.2012 року; CMR 0016930 від 07.09.2012 року на суму 21 059,43 доларів США, рахунок - фактура № 002944 від 07.09.2012 року; CMR 0016933 від 24.09.2012 року на суму 23 787,07 доларів США, рахунок - фактура № 003136 від 24.09.2012 року.

У зв'язку з чим, товариством з додатковою відповідальністю "Автодар" подано позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Провіант" про стягнення 131 805,55 доларів США, що в еквіваленті станом на день подання позову становить 2 849 116,55грн., в тому числі 46 512,83 доларів США основної заборгованості, 40 382,53 доларів США пені, 22 127,41 доларів США відсотків за користування чужими грошовими коштами та 22 782,78 доларів США збитків згідно контракту на поставку товару № 01/08-11 від 01 серпня 2011 року.

Дослідивши зазначений позов колегія суддів, зазначає наступне.

Відповідно до ст. 31 Закону України "Про міжнародне приватне право" якщо інше не передбачено законом, форма правочину має відповідати вимогам права, яке застосовується до змісту правочину, але достатньо дотримання вимог права місця його вчинення, а якщо сторони правочину знаходяться в різних державах, - права місця проживання сторони, яка зробила пропозицію, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 Цивільного кодексу Республіки Білорусь договір у письмовій формі може бути укладений шляхом складання одного документу, підписаного сторонами, а також шляхом обміну документами за допомогою поштового, телеграфного, телетайпного, електронного чи іншого зв'язку, що дозволяє достовірно встановити, що документ виходить від сторони за договором.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та зазначено вище, контракт №01/08-11 від 01.08.2011 року був укладений між сторонами факсимільним зв'язком.

Однак, позивачем не надано ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції доказів направлення даного контракту на адресу відповідача факсимільним зв'язком, як і оригіналу самого контракту.

Примірник контракту №01/08-11 від 01.08.2011 року, який наявний в матеріалах справи, не містить доказів укладення сторонами контракту в обумовлений ними спосіб, а саме шляхом передачі по факсимільному зв'язку.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що з наявної в матеріалах справи копії контракту №01/08-11 від 01.08.2011 року не можливо зробити беззаперечний висновок, що між сторонами укладено контракт саме з таким текстом (змістом) і саме по цьому контракту проведена поставка, оплата товару.

Також, в матеріалах справи наявна постанова Комітету державного контролю Республіки Білорусь по справі про адміністративне правопорушення у відношенні суб'єкта підприємницької діяльності - товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" №1 від 30 червня 2014 року, яка ґрунтується на поясненнях директора позивача та первинних документах позивача, в якій встановлено, що: 05.09.2012 року по декларації на товари № 09146/05912/0006512 була здійснена поставка товару на суму 21 666,33 доларів США. Оплата за таку поставку поступила на рахунок позивача 28.05.2014 року; 07.09.2012 року по декларації на товари № 09146/070912/0006603 була здійснена поставка товару на суму 21 059,43 доларів США. Оплата за таку поставку поступила на рахунок позивача 28.09.2014 року; 24.09.2012 року по декларації на товари № 09146/240912/0007003 була здійснена поставка товару на суму 23 787,07 доларів. Оплата за таку поставку поступила на рахунок позивача 28.05.2014 року (а.с. 56-58).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що по міжнародним товарно-транспортним накладним: CMR 0016929 від 05.09.2012 року на суму 21 666,33 доларів США, CMR 0016930 від 07.09.2012 року на суму 21 059,43 доларів США, CMR 0016933 від 24.09.2012 року на суму 23 787,07 доларів США був здійснений розрахунок за поставлений товар, що підтверджується платіжним дорученням №722732 від 28.08.2014 року на суму 46 512,83 дол. США з призначенням платежу: "оплата за металеву банку згідно контракту № 01/08-11 від 01.08.2011 року" та випискою по особовому рахунку (а.с. 175, 176), твердження позивача про наявність заборгованості відповідача перед ним за товар, поставлений у відповідності до міжнародних ТТН (CMR) № 0016929, 0016930, 0016933 в розмірі 46 512,83 дол. США є недоведеними, а тому, вимоги щодо стягнення 46 512,83 дол. США боргу задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що міжнародних товарно-транспортних накладних (а.с. 25-53) не заповнені графи "груз получен" "дата" "подпись и штамп получателя".

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач не зміг пояснити суду стосовно відсутності даної інформації в накладних.

Таким чином, зазначені документи не можуть бути належним доказом поставки товару.

Крім основного боргу позивачем також просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 40 382,53 дол. США за період прострочення з 18.10.2012 року по 10.01. 2015 року, відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 22 127,1 дол. США за той же період та збитків у розмірі 22 782,78 дол. США.

Частиною першою статті 310 Цивільного кодексу Республіки Білорусь передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватися неустойкою, заставою, утриманням майна боржника, поручительством, гарантією, банківською гарантією, завдатком та іншими способами, передбаченими законодавством чи договором.

За змістом частин першої і другої статті 311 Цивільного кодексу Республіки Білорусь неустойкою (штрафом, пенею) визнається визначена законодавством або договором грошова сума, яку боржник зобов'язаний сплатити кредитору, якщо інше не передбачено законодавчими актами, у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, зокрема у разі прострочення виконання. На вимогу про сплату неустойки кредитор не зобов'язаний доводити заподіяння йому збитків.

У статті 312 Цивільного кодексу Республіки Білорусь зазначено, що угода про неустойку повинна бути зроблена у письмовій формі незалежно від форми основного зобов'язання. Недотримання письмової форми тягне недійсність угоди про неустойку.

У п. 5.2 контракту передбачено, що якщо оплата товару не буде проведена покупцем в установлені контрактом строки, постачальник має право нарахувати, а покупець повинен оплатити пеню із розрахунку 0,1% вартості неоплаченого в строк товару за кожний день прострочки.

Оскільки, позивач належними та допустимими доказами не довів судам факту існування та виконання контракту № 01/08-11 від 01.08.2011 року, за таких обставин, вимоги щодо стягнення пені в розмірі 40 382,53 дол. США, відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 22 127,1 дол. США та збитків в розмірі 22782,78 дол. США є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Внаслідок цього, доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду.

За правилами ст. 4-7 ГПК України, судове рішення приймається колегіально за результатами обговорення усіх обставин справи.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та подати до суду відповідні докази.

Як встановлено ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року у справі № 927/425/15 залишається без змін.

Судові витрати покладаються на підставі ст.49 ГПК України на апелянта.

З огляду на вищезазначене, керуючись ст. ст. 4-7, 33, 43, 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Автодар" на рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року (оформленого відповідно до ст. 84 ГПК України 20.05.2015 року) у справі № 927/425/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Чернігівської області від 18.05.2015 року у справі № 927/425/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/425/15 повернути до господарському суду Чернігівської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.В. Ільєнок

К.В. Тарасенко