РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015Справа № 910/16631/15

Суддя господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні при секретарі Змієвській Т.П. справу за позовом фермерського господарства «СНІЖИНКА» до публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення 124904,55грн, за участю представників сторін:

від позивача - Попов В. Г. (довіреність від 20.02.2015 б/н);

від відповідача 1 - Дяденко Н. В. (довіреність від 31.03.2015 № 50);

від відповідача 2 - не з'явилися,

В С Т А Н О В И В :

Фермерське господарство «СНІЖИНКА» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яким заявлено позовні вимоги про стягнення з солідарно з відповідачів 27242,63 грн пені; 3397,51 грн 3 % річних; 94264,41 грн інфляційних.

Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем 1 договору банківського поточного рахунку від 20.01.2013 № TF.92105.001.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.07.2015 порушено провадження у справі № 910/16631/15 та призначено розгляд справи на 22.07.2015.

Відповідач 1, скориставшись своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав господарському суду відзив на позов, у якому зазначив, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами. Оскільки позивач є кредитором по відношенню до банку та банк не здійснював прострочення виконання платіжних вимог, оскільки на ці грошові кошти розповсюджується обмеження щодо розпорядження рахунком, відповідач вважає, що позовні вимоги щодо стягнення пені та інших штрафних санкцій не підлягають задоволенню.

У зв'язку з нез'явленням в судове засідання 22.07.2015 представника позивача розгляд справи відкладено на 12 серпня 2015 року.

Представник позивач у судовому засіданні 12 серпня 2015 року підтримав заявлені позовні вимоги та через відділ діловодства суду подав письмові пояснення а яких зазначив, що з часу запровадження у ПАТ «ВБР» тимчасової адміністрації, до відповідача 2 перейшли повні та виняткові права на управління банком, а відтак і відповідальність в тому числі майнова, за його діяльність у цей період. Відтак позивач наполягає на солідарній відповідальності публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за порушення виконання зобов'язання по Договору банківського поточного рахунку.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 12 серпня 2015 рокузаперечив проти заявлених позовних вимог.

Незважаючи на належне повідомлення про час та дату судового засідання у справі № 910/16631/15 представник відповідача 2 в судове засідання 12 серпня 2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомлено.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача 2 за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 12 серпня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважних представників позивача та відповідача 1, судом встановлено наступне.

29 січня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» в особі його Запорізької обласної дирекції (ПАТ «ВБР», банк, відповідач 1) та Фермерським господарством «СНІЖИНКА» (клієнт, позивач) укладено договір банківського поточного рахунку № TF.92105.001, відповідно до умов якого банк відкрив клієнту мультивалютний поточний рахунок № 3805.

В подальшому між позивачем та відповідачем 1 укладено кредитний договір від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 215000,00 грн , термін користування кредитом до 30.01.2014, процентна ставка за користування кредитом 25 % річних, рахунок для погашення кредиту, сплати відсотків та комісій - 3739.2.081650317, позичальник доручає банку здійснювати списання коштів з усіх рахунків позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в ПАТ «ВБР», для погашення заборгованості за кредитом (п.п. 1.1., 1.1.1., 1.1.2., 1.1.3.,1.3., 2.10.). Додатковою угодою від 13.12.2013 № 1 сторони погодили термін користування кредитом - до 12 січня 2015 року та процентну ставку за користування кредитом 21 % річних.

15 грудня 2014 року позивач звернувся до звернувся до відповідача 1 з платіжними дорученнями №№ 80, 81 на перерахування коштів з поточного рахунку позивача, який відкритий в ПАТ «ВБР» на загальну 218710,93 грн на рахунок № 0317 із призначеннями платежу «сплата % за листопад 2014 згідно кредитного договору від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002 без ПДВ» та «сплата кредиту за 2014 згідно кредитного договору від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002 без ПДВ» відповідно.

Позивач звертався до відповідача 1 з листами від 08.12.2014 вих. № 50 та від 17.12.2014 вих. № 52 з проханням перерахувати кошти з поточного рахунку позивача № 3805 на рахунок № 0317 в ПАТ «ВБР», зазначивши призначення платежу: «погашення кредиту за кредитним договором від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002».

Листами від 26.12.2014 за вих. № 1456 та № 1465 відповідач повідомив позивача про введення в банку з 28 листопада 2014 року тимчасової адміністрації та про відмову у виконанні платіжних доручень позивача згідно ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Станом на 28 листопада 2014 року (дата запровадження у банку тимчасової адміністрації) на поточному рахунку позивача № 3805 знаходилися грошові кошти у розмірі 12890,76 грн, а станом на 15 грудня 2014 року (дата платіжних доручень позивача від 15.12.2014 №№ 80, 81) на рахунку знаходились кошти у розмірі 234609,39 грн.

Грошові кошти у розмірі 221718,63 грн надійшли на рахунок позивача вже після запровадження в ПАТ «ВБР» процедури тимчасової адміністрації, що підтверджується відповідними виписками банку з поточного рахунку позивача, а тому обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на них не поширюються.

ПАТ «ВБР», в порушення умов Договору банківського поточного рахунку та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання належним чином, а саме ПАТ «ВБР» не перерахував кошти по наданим позивачем платіжним дорученням.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г ПАТ «ВБР» зобов'язано перерахувати грошові кошти у розмірі 218710,93 грн з поточного рахунку № 3805 фермерського господарства «СНІЖИНКА» в ПАТ «ВБР» на рахунок №0317 в ПАТ «ВБР», зазначивши призначення платежу - погашення кредиту за кредитним договором від 31.01.2013 № MKLVU2.92105.002.

Судове рішення від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г набрало законної сили 16.07.2015, після перегляду зазначеного рішення Господарського суду міста Києва Київським апеляційним господарським судом.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі № 910/16631/15, не можуть йому суперечити.

Рішенням суду у справі від 20.05.2015 у справі № 908/503/15-г встановлено факт настання терміну перерахування коштів, а також факт прострочення відповідачем 1 своїх зобов'язань за укладеним між позивачем та відповідачем 1 договором банківського поточного рахунку.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 27242,63 грн пені нарахованої за період з 16.12.2014 по 05.02.2015; 3397,51 грн 3 % річних нарахованих за період з 16.12.2014 по 05.02.2015 та 94264,41 грн інфляційних втрат нарахованих за період з грудня 2014 року по травень 2015 року.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, господарський суд вважає позовні вимоги, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з таких підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно зі ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ст. 1074 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 № 743 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 № 132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію в банку.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВБР» запроваджено строком на три місяці з 28 листопада 2014 року по 27 лютого 2015 року. В подальшому, повноваження тимчасової адміністрації були продовжені, а в останнє виконавча дирекція Фонду своїм рішенням від 27.03.2015 № 077/15 продовжила повноваження на тимчасову адміністрацію ПАТ «ВБР» з 27 березня 2015 року до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВБР».

Положеннями ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Отже, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Питання запровадження та здійснення тимчасової адміністрації регулюються розділом VII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як вбачається з п. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Відповідно до статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду від імені Фонду виконує функції з ліквідації банку відповідно до цього Закону та приступає до виконання своїх обов'язків негайно після прийняття Фондом рішення про призначення уповноваженої особи Фонду. З дня призначення уповноваженої особи Фонду припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Пунктом 1.15. глави 3 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджених Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2, визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюються:

- задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

- примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

- нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

- зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого законом;

- нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Також п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Враховуючи, що на момент звернення позивача до господарського суду із вимогами про стягнення з відповідача неустойки та нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, у ПАТ «ВБР» запроваджено тимчасову адміністрацію та беручи до уваги обмеження, встановлені п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п. 1.15 глави 3 вищевказаних Положень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів 27242,63 грн пені; 3397,51 грн 3 % річних та 94264,41 грн інфляційних задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог фермерського господарства «СНІЖИНКА».

За приписами ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49 статтями 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 серпня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань