РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2015 р. Справа № 906/436/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Гудак А.В.

суддів Василишин А.Р.

суддів Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Лукащик Г.В.

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Житомир" на рішення господарського суду Житомирської області від 20.05.15 р.

у справі № 906/436/13 (суддя Гансецький В.П. )

позивач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Житомир"

відповідач ОСОБА_2 акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

про визнання недійсними пп.5.4., пп. 6.3. договору № 89-К від 08.05.14р.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_3, представник, довіреність у справі

Судом розяснено представнику відповідача права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 20 травня 2015 року у справі № 906/436/15 ( суддя Гансецький В.П.) у позові ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Житомир" до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України" про визнання недійсними пп. 5.4., пп. 6.3. договору № 89-К від 08.05.14 р. відмовлено.

Відмовляючи в позові з огляду на положення ч. 4 ст. 179, ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217, ч. 1 ст. 230 , ч. 2,4,5 ст. 231 ГК України, ст.ст. 203, 215, 536, 546, 549, 627, 628, 693, 712, ЦК України, п.3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/249 від 15.03.11р. "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів", пп.2.3 п.2, пп.4.2 п.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14, місцевий господарський суд зазначив, що сторонами правомірно було встановлено в договорі поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. обов'язок позивача сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця (відповідача) та у розмірі 24% річних та оскільки сторонами у договорі поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р. були погоджені, встановлені пп.5.4 та пп.6.3 санкції, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання їх недійсними.

Не погодившись із винесеним рішенням, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Житомир", звернулось із апеляційною скаргою, якою вважає, що воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним дослідженням всіх обставин справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Вказує, що п. 5.4, 6.3 договору є нікчемними, а також такими, що порушують права позивача та суперечать нормам цивільного законодавства та за вимогою сторони договору можуть бути визнані судом недійсними. В обґрунтування апелянт посилається на положення ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 265, ч. 1 ст. 173 ГК України, ст. 203, 215, ч.1 ст. 216, ч.1 ст. 236, ч. 2,3 ст. 693, ч.ч. 1,2 ст. 712, ст. 1054 ЦК України та на висновок викладений у постанові Верховного суду України викладеного у постанові №5011-42/13539-2012 від 15.10.2013р..

Вказує, що існує аналогічна правова позиція викладена у Постановах ВГСУ у справі 53/604-53/605 та 53/600-53/601-53/602-53/603-53/618.

Просить рішення господарського суду Житомирської області від 20.05.15р. у справі №906/436/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов ТОВ "Агро-Регіон Житомир", визнати недійсними пункт 5.4. в частині нарахування процентів в розмірі 24% річних та пункт 6.3. договору поставки зерна майбутнього врожаю №89-К укладеного 08.05.14р. між ОСОБА_2 акціонерним товариством "Державна продовольчо - зернова корпорація України" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Житомир".

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерне товариство "Державна продовольчо - зернова корпорація України" наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

З посиланням на ст. 536, ч.3 ст. 693 Цивільного кодексу України, п. 5.4. Договору, зазначає, що сторонами було встановлено в Договорі обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця та у розмірі 24% річних. Таким чином, посилання Позивача на постанову Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі № 5011-42/13539-2012 є недоречним, оскільки нарахування процентів на суму попередньої оплати здійснюється відповідно до ч. 3 ст. 693, а не ст. 625 ЦК України.

Крім того, з посиланням на ст. 546, ч. 1 ст. 548, 549 ЦК України, ст. ст. 22, 199, 230, 231 ГК України, п.3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/249 від 15.03.11р. "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" вказує, що ОСОБА_2 акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було створене як державне підприємство згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. № 764 «Про заходи з утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», на виконання якої був виданий наказ Міністерства аграрної політики України від 8 вересня 2010 р. № 549 «Про утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 № 593 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 № 764» було перетворено державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» у державне публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»: повноваження з управління корпоративними правами підприємства здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України;100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України. Отже, ПАТ «ДПЗКУ» є суб'єктом господарювання державного сектора економіки відповідно до ч.2 ст. 22 ГК України. Таким чином, Відповідач мав право передбачити у Договорі пеню у розмірі 0,2 % та штраф у розмірі 30%.

Звертає увагу, що укладаючи Договір з Відповідачем Позивач усвідомлював та погодився (п. 2.2 Договору) з тим, що в разі невиконання ним своїх зобов'язань перед Позивачем, які передбачені п. 1.1. Договору та полягали в тому, що Позивач поставить Відповідачу ОСОБА_4 в термін (строк), передбачений п. 1.2. Договору, Відповідач має право задовольнити свої вимоги у спосіб, який обере на власний розсуд та в повному обсязі, що визначатиметься на момент фактичного задоволення таких вимог, включаючи розмір договірних санкцій, процентів, неустойки, штрафів, пені, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання зобов'язань, витрати, пов'язані із зверненням стягнення на ОСОБА_4 та його реалізацію. Пунктом 8.7. Договору сторони підтвердили, що штрафні санкції, що передбачені Договором були прийнятними для обох Сторін.

Просить відмовити ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Житомир" у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення господарського суду Житомирської області у справі № 906/436/15 без змін.

В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлений належним чином та заздалегідь, про що свідчить повідомлення відділення поштового звязку про вручення ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 26 червня 2015 року про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення розгляду скарги на 18 серпня 2015 року (а.с. 106).

18.08.15р. від позивача на адресу Рівненського апеляційного господарського суду електронною поштою надійшло клопотання, в якому останній просить відкласти розгляд справи у зв'язку із неможливістю явки у судове засідання уповноваженого представника за сімейними обставинами.

Представник відповідача заперечив проти заявленого клопотання.

Суд відхиляє зазначене клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.).

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з статтею 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Так, відповідно до статті 28 ГПК громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю, або, якщо представником є адвокат, - ордером з доданим до нього договором чи засвідченим сторонами цього договору витягом з нього, в якому зазначено повноваження адвоката.

Неможливість заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Таким чином, представляти інтереси апелянта в суді при розгляді даної справи може будь-яка особа, наділена повноваженнями на представництво відповідною довіреністю.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що апелянт не був позбавлений права направити в судове засідання іншого представника для представлення інтересів товариства. Крім того, письмових доказів неможливості розгляду справи без участі представника апеляційному суду надано не було.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія визнала за можливе розглянути справу у відсутності представника ТОВ "Агро-Регіон Житомир".

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві. Просив залишити рішення господарського суду без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника відповідача в судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Житомир" не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08.05.14р. між ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі-відповідач/покупець) та ТОВ "Агро-Регіон Житомир" (далі-позивач/постачальник) укладений договір поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К (а.с.10-19).

Відповідно до пп.1.1 даного договору, в порядку та на умовах цього договору постачальник у визначений сторонами строк (термін) поставляє покупцю наступну сільськогосподарську продукцію українського походження (надалі - товар): найменування товару - зерно кукурудзи 3 класу; одиниця виміру товару - метрична тонна; кількість товару - 2889,000, а покупець зобов'язується прийняти товар (поставлений насипом) та оплатити його.

Термін поставки: по 01 листопада 2014 року включно (п. 1.2. договору) ( а.с.10).

Сума попередньої оплати за товар становить 2 889 000,00 (два мільйона вісімсот вісімдесят дев'ять тисяч гривень 00 коп. ) грн. в тому числі ПДВ. (п. 3.1.1. договору) ( а.с.12).

Згідно п.5.4 договору сторони погодили, що у разі невиконання постачальником своїх зобов'язань, або за наявності очевидних підстав вважати, що останній не виконає своїх зобов'язань у встановлений термін (строк) або виконає їх неналежним чином (у т.ч. з підстав, у настанні яких відсутня вина постачальника), або у разі отримання покупцем інформації, що постачальник не вживає/неналежним чином вживає заходів щодо оформлення страхового випадку у відповідності до умов договору комплексного страхування, передбаченого п.5.5. договору, або постачальником змінено без погодження з покупцем вигодонабувача у договорі комплексного страхування, передбаченого п.5.5. договору, або у випадку, якщо інформація, яка надається для укладення/виконання цього договору виявиться/стане такою, що не відповідає дійсності, покупець має право зупинити виконання своїх зобов'язань, відмовитися від їх виконання частково або в повному обсязі, при цьому постачальник зобов'язаний повернути покупцю (на підставі письмової вимоги) всі кошти перераховані на користь постачальника на виконання умов цього договору, у т.ч. суму грошових коштів, що визначена згідно п.4.1.1. договору (попередня оплата), та проценти у розмірі 24% річних за період з дня одержання попередньої оплати від покупця до дня її повернення останньому. Сторони погодили, що достатнім доказом наявності обставин, що визначені попереднім реченням, є лист - вимога покупця. З метою можливості оперативного застосування прав, що визначені цим пунктом, покупець має право у будь-який час здійснювати огляд полів, на яких вирощується товар та приміщень/земельних ділянок, у/на яких знаходиться товар, а також: отримувати/збирати/зберігати/обробляти/використовувати/поширювати (у будь-який спосіб) будь-яку інформацію, що стосується діяльності/бездіяльності постачальника та/або будь-яких посадових осіб постачальника. ( а.с.14, 15).

Відповідно до п.6.3 договору, у разі невиконання/неналежного виконання постачальником зобов'язань щодо поставки товару, постачальник зобов'язаний сплатити покупцю пеню у розмірі 0,2% від суми, що визначена п.3.1.1. цього договору, за кожен день прострочення зобов'язання, а за прострочення зобов'язання щодо поставки товару понад 15 днів, постачальник, окрім пені, сплачує також штраф у розмірі 30% від суми, що визначена п.3.1.1. цього договору ( а.с.16).

Цей договір набуває чинності з моменту його укладення (п. 8.2. договору) ( а.с.17).

Строк дії договору: з дати набуття чинності у відповідності до п. 8.2. Договору - до моменту повного та належного виконання зобов'язань за цим договором (п. 8.6. Договору).

Пунктом 8.7. Договору сторони підтвердили, що їхні представники мають усі необхідні повноваження на укладення, підписання та виконання умов цього Договору, а також вчинення всіх дій, що передбачені ним або зумовлені ним; повністю розуміють умови і термінологію цього договору; договір відповідає їх інтересам та реальній домовленості; штрафні санкції, що передбачені Договором були прийнятними для обох Сторін.

Позивач, вважаючи п.п. 5.4., 6.3. договору поставки нікчемним та такими, що мають бути визнані недійсними, оскільки встановлюють умови, що є непропорційно великий розмір санкцій для товариства і не встановлюють аналогічних санкцій для відповідача, звернувся до суду з позовом про визнання недійсними пп.5.4 в частині нарахування та сплати процентів в розмірі 24% річних та пп.6.3 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства .

Відповідно до ч.1 ст.199 ГК України, виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

Згідно ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.2 ст.217 ГК України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Відповідно до ст. 22 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було створене як державне підприємство згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. № 764 «Про заходи з утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», на виконання якої був виданий наказ Міністерства аграрної політики України від 8 вересня 2010 р. № 549 «Про утворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з віднесенням його до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 № 593 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 № 764» було перетворено державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» у державне публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»: повноваження з управління корпоративними правами підприємства здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України; 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України.

Отже, ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» є суб'єктом господарювання державного сектора економіки відповідно до ч.2 ст. 22 ГК України.

За приписами ч.4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг)(ч.4 ст.231 ГК України).

Відповідно до ст.546 ЦК України, одним з видів забезпечення виконання зобов'язання, зокрема, є неустойка.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім цього, в п.3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/249 від 15.03.11р. "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" зазначено, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів зауважує, що пп.5.4 та пп.6.3 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р., не суперечать вимогам законодавства з огляду на таке.

Згідно пп.2.3 п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14, сторони можуть домовитися про збільшення або зменшення встановленого законом розміру пені, зазначивши про це в договорі, за винятком випадків, коли згідно із законом зміна розміру штрафних санкцій за погодженням сторін не допускається (абзац третій частини другої статті 551 ЦК України, частина перша статті 231 ГК України).

Відповідно до пп.4.2 п.4 даної постанови Пленуму, сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Твердження позивача про те, що на суму попередньої оплати не може бути нараховано проценти, так як це передбачено пп.5.4 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-К від 08.05.14р., спростовується наступним.

Згідно з ч.1 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.693 параграфу 1 Загальних положень про купівлю-продаж ЦК України, на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 111-16 ГПК України, за ІІ півріччя 2014 р. зокрема у розділі про спори, що виникають внаслідок порушення грошового зобов'язання зазначено таке. Стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку товару не вважається грошовим зобов'язанням в розумінні ст. 625 ЦК України.

За такі дії постачальник несе відповідальність передбачену ч. 3 ст. 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього кодексу від дня, коли товар мав бути переданий до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлено обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця (правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі № 3-90гс14).

Отже, колегія суддів зауважує, що п.5.4 Договору не суперечить нормам чинного законодавства, зокрема щодо обов'язку позивача сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця (відповідача) та у розмірі 24% річних.

Щодо вимоги про визнання недійсним п.6.3 договору № 89-К від 08.05.14р. судова колегія вважає за необхідне вказати таке.

Стаття 611 ЦК України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов'язання як сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання ( ч.1 ст. 549 ЦК України).

Згідно з ч. 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, з огляду на зазначені вище положення ст. 230, п.2, п.4 ст. 231 Господарського кодексу України, пункту 3 Інформаційного листа від 15.03.2011 № 01-06/249 Вищого господарського суду України, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - пені за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Так, відповідно до п. 6.3. договору, у разі невиконання/неналежного виконання постачальником зобов'язань щодо поставки товару, Постачальник зобов'язаний сплатити Покупцю пеню у розмірі 0,2 % від суми, що визначена п. 3.1.1 цього Договору, за кожен день прострочення зобов'язання, а за прострочення зобов'язання щодо поставки товару понад 15 днів, Постачальник, окрім пені, сплачує також штраф у розмірі 30 % від суми, що визначена п. 3.1.1 цього Договору.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 22.11.2010 р. винесеній у справі №14/80-09-2056).

Згідно п. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Крім того, судова колегія зауважує, що пеня згідно п.6.3 Договору нараховується у розмірі 0,2% від суми, що визначена в п.3.1.1 Розділу 3 "Ціна товару" Договору, а саме сума попередньої оплати та товар, що становить 2 889 000,00 грн., в т.ч. ПДВ, за кожен день прострочення зобов"язання, тобто за кожен день прострочення повернення попередньої оплати.

Відповідно до ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов"язання.

Штраф має одноразовий характер і вичерпується з настання самого факту порушення зобов"язання.

У зв"язку з невиконанням позивачем своїх обов"язків по поставці зерна , пунктом 6.3 Розділу 6 "відповідальність сторін" договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-к від 08.05.2014 р. передбачена відповідальність у вигляді штрафу, у розмірі 30% від суми , що визначена п.3.1 цього Договору.

Окрім цього, судова колегія зауважує, що згідно пункту 5 ст. 231 ГК України, у разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Проте пунктом 8.7 договору сторони підтвердили, що повністю розуміють умови, термінологію договору; що договір відповідає їх інтересам та реальній домовленості; що штрафні санкції що передбачені цим договором, є прийнятними для обох сторін (а.с.18).

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що п.6.3 Договору, зокрема у разі невиконання/неналежного виконання постачальником зобов'язань щодо поставки товару, Постачальник зобов'язаний сплатити Покупцю пеню у розмірі 0,2 % від суми, що визначена п. 3.1.1 цього Договору, за кожен день прострочення зобов'язання, а за прострочення зобов'язання щодо поставки товару понад 15 днів, Постачальник, окрім пені, сплачує також штраф у розмірі 30 % від суми, що визначена п. 3.1.1 цього Договору, не суперечить положенням чинного законодавства, а тому у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Щодо покликань апелянта на нікчемність п.п 5.4 та 6.3 Договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-к від 08.05.2014 р. колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Першою - третьою, п'ятою та шостою частинами ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи викладене, а також те, що сторони пунктом 5.4 Розділу 5"Додаткові права та обов"язки сторін" та пунктом 6.3 Розділу 6 "Відповідальність сторін" договору поставки зерна майбутнього врожаю № 89-к від 08.05.2014 р. передбачили відповідальність за неналежне виконання своїх зобов'язань за договором, зміст яких не тільки не суперечить, але й узгоджується із зазначеними вище приписами господарського та цивільного законодавства, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав, передбачених статтями 215, 203 ЦК України, для визнання вказаних пунктів договору недійсним.

Щодо доводів скаржника, викладених у апеляційній скарзі, то вони не приймаються Рівненським апеляційним господарським судом до уваги, оскільки не спростовують висновків суду, покладених в основу оскаржуваного рішення господарського суду Житомирської області від 20.05.2015р. у справі № 906/436/15.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає, що судом першої інстанції в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи та вірно застосовані норми процесуального і матеріального права, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення господарського суду Житомирської області від 20 травня 2015 року у справі № 906/436/15.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України в зв'язку з відмовою в її задоволенні покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 20 травня 2015 року у справі № 906/436/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Агро-Регіон Житомир" залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Гудак А.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.