ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 серпня 2015 р. Справа № 903/708/15

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Відділу по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради, м. Ковель Волинської області

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Ковель

про стягнення 2 762, 83 грн.

Суддя: С.В. Бондарєв

За участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: ОСОБА_3-договір від 18.01.2013р.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представнику відповідача роз'яснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні учаснику судового процесу згідно ст. 22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки.

В судовому засіданні 26.08.2015 року відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Позивач- Відділ по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради - звернувся до господарського суду з позовом до відповідача- Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - про стягнення 2 762, 83 грн. -заборгованості по орендній платі згідно договору оренди нежитлового приміщення №439 від 11.06.2007р. за період з вересня 2012р. по січень 2013р. (включно).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань по орендній платі, у встановлені договором оренди нежитлового приміщення №439 від 11.06.2007р. строки.

Ухвалою суду від 24.06.2015р. порушено провадження по справі та призначено її до розгляду на 08.07.2015р. на 14:30год.

03.07.2015р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від відповідача надійшли до суду пояснення б/н від 02.07.2015р. (вх.№01-54/6380/15 від 03.07.2015р.), в яких він позов заперечив, вказавши, що 11.06.2007р. між Відділом по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 дійсно був укладений договір оренди нежитлового приміщення №439. Строк дії договору встановлювався з 11.06.2007р. по 11.06.2010р. та був пролонгований до 11.06.2013р. Однак, з вини позивача та ПТМ "Ковельтепло" з серпня 2012р. відповідача позбавили можливості користуватися даним приміщенням, що стало причиною звернення ФОП ОСОБА_2 до господарського суду Волинської області з позовом до Відділу по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради, ПТМ "Ковельтепло" про усунення перешкод в користуванні майном.

Рішенням господарського суду Волинської області від 16.04.2013р. у справі №5004/1667/12 позов задоволено повністю та зобов'язано Відділ по управлінню майном комунальної власності виконкому Ковельської міської ради та Підприємство теплових мереж "Ковельтепло" усунути перешкоди в користуванні Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 нежитловим приміщенням /гараж/ площею 35,3кв.м, розташованого в АДРЕСА_1, шляхом звільнення вказаного приміщення.

Повідомив, що рішення суду виконане не було, оскільки закінчився строк оренди приміщення. Крім того, орендованого відповідачем гаража з вересня 2012р. практично не існує, оскільки ПТМ "Ковельтепло" було проведено реконструкцію і він був знищений.

Просив суд, у зв'язку з вищевикладеним витребувати справу №5004/1667/12 за позовом ФОП ОСОБА_2 до Відділу по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради, ПТМ "Ковельтепло" про усунення перешкод в користуванні майном з архіву господарського суду Волинської області та відкласти розгляд справи у зв'язку з хворобою відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні 08.07.2015р. позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві.

Крім того, звернувся до суду з клопотанням б/н від 08.07.2015р. (вх.№01-66/109/15) про продовження терміну розгляду справи та відкладення розгляду спору, у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання та необхідністю подання позивачем суду додаткових доказів по справі.

Водночас, долучив до матеріалів справи картку орендаря ОСОБА_2 за період з 01.05.2007р.-30.06.2015р. та довідку з ЄДР щодо ФОП ОСОБА_2 від 03.07.2015р.

Відповідач в судове засідання 08.07.2015р. не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду спору, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №513 від 06.07.2015р.

Ухвалою суду від 08.07.2015р. продовжено строк розгляду справи та відкладено розгляд спору згідно ст.ст. 69, 77 ГПК України з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі, зважаючи на неявку відповідача в судове засідання, неподання сторонами витребуваних судом доказів та необхідність витребування додаткових доказів по справі.

Крім того, зобов'язано сторін представити суду: позивача-додаткові письмові пояснення щодо сум щомісячних нарахувань орендної плати, докази зайве сплачених коштів в сумі 213, 92 грн., користування відповідачем майном; відповідача-додаткові письмові пояснення та докази в обгрунтування заперечень по справі.

Позивач в судове засідання 26.08.2015р. не з'явився, вимог суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду спору, що стверджується підписом його представника в повідомленні про відкладення розгляду справи від 08.07.2015р., про що зазначено в протоколі судового засідання від 08.07.2015р.

Вищий господарський суду України у п. 3.9.1 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначив, що у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.08.2015р. позов заперечив.

Водночас, звернувся до суду з клопотанням б/н від 26.08.2015р. (вх.№01-54/8383/15), в якому просив долучити до матеріалів справи копії рішень виконавчого комітету Ковельської міської ради від 02.12.2008р. №575, Ковельської міської ради від 26.01.2012р. №18/13, постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 18.06.2013р. у справі №5004/1667/12, рішення господарського суду Волинської області від 16.04.2013р. у справі №5004/1667/12, заяви №64 від 13.02.2014р. та виписку із медичної карти №1006 від 17.06.2015р.

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, що розгляд спору вже відкладався, позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явку його не було визнано обов'язковою, господарський суд, визнавши зібрані по справі матеріали достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України, заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, -

встановив:

11 червня 2007 року між Відділом по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради (орендодавець) та Підприємцем - ОСОБА_2 (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 439, згідно з п. 1.1. якого орендодавець на підставі протоколу конкурсу оренди від 11.06.2007р. передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення (гараж), площею 35,3кв.м., розташований в АДРЕСА_1. Вартість приміщення визначена експертним шляхом і становить станом на 17.05.2000 року 4 161грн. Приміщення передається в оренду і буде використовуватись як складське.

Орендоване приміщення передається в оренду орендодавцем та приймається орендарем відповідно до акту приймання - передачі протягом 3 днів з моменту укладення даного договору (п. 1.2. договору).

Згідно п.2.1. даного договору, договір діє з 11.06.2007р. по 11.06.2010р. включно. Для продовження договору оренди за 30 днів до закінчення терміну дії договору оренди орендар зобов'язаний подати заяву на продовження договору оренди, яка розглядається орендодавцем у встановленому порядку. (п.2.2 договору).

У відповідності до п. 3.1. договору, орендоване приміщення передається в оренду орендодавцем та приймається орендарем відповідно до акту приймання-передачі. Орендар вступає у строкове платне користування примі-щенням у термін вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору.

Орендна плата визначена шляхом конкурсу оренди і становить за місяць 282 грн. 40 коп. без ПДВ. Орендна плата за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оплата за орендоване приміщення перераховується орендарем щомісяця не пізніше 16 числа місяця, наступного за звітним (п.п. 4.1, 4.3., 4.5. договору).

Договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.(п.9.1 Договору).

Договір підписано начальником Відділу та ФОП ОСОБА_2, підписи скріплені їх печатками.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі акту приймання-передачі від 11.06.2007 року - орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування для здійснення діяльності, передбаченої договором, нежитлове приміщення (гараж) по АДРЕСА_1, площею 35,3 м2.

Як встановлено в рішенні господарського суду Волинської області у справі №5004/1667/12 від 16.04.2013р., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.06.2013р., цей договір був пролонгований на строк 3 роки до 11.06.2013р.

Взаємовідносини сторін, які не врегульовано цим договором, регулюються чинним законодавством України (п. 8.6 договору).

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено, що з моменту здачі-прийняття нежитлового приміщення за актом від 11.06.2007р. - між сторонами виникли відносини оренди комунального майна, оскільки орендою, згідно ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна",- є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької діяльності. Аналогічно, за договором найму (оренди), відповідно до ст.759 ЦК України, наймодавець передає наймачеві майно у користування за плату на встановлений договором строк.

Договір найму, відповідно до ч.1 ст.763 ЦК України, укладається на строк, встановлений договором.

Згідно ч.3 ст.26 Закону України "Про оренду державного і комунального майна", договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічна норма міститься і в ч.2 ст.291 ГК України.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір оренди нежитлового приміщення № 439 від 11.06.2007р. недійсними судом не визнавався, сторонами розірваний не був (доказів суду не надано).

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач- Відділ по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради-звернувся до господарського суду з позовом до відповідача- Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - про стягнення 2 762, 83 грн. -заборгованості по орендній платі згідно договору оренди нежитлового приміщення №439 від 11.06.2007р. за період з вересня 2012р. по січень 2013р. (включно), проте дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, пунктом 1 рішення Виконавчого комітету Ковельської міської ради від 02.12.2008р. №575 було дозволено Підприємству теплових мереж "Ковельтепло" провести реконструкцію бойлерної №4, що знаходиться по АДРЕСА_2, з метою встановлення конгенераційної установки TOG 2020V16-2шт.

Крім того, рішенням Ковельської міської ради від 26.01.2012р. №18/13 "Про дозвіл на отримання кредиту (кредитної лінії)" було вирішено для забезпечення зобов'язань на суму кредитної лінії дозволити Підприємству теплових мереж "Ковельтепло" передати в заставу (іпотеку) майно, яке знаходиться на балансі підприємства, а саме автогаражі мікрорайону АТ "Сільмаш" по АДРЕСА_1.

Водночас, як вбачається з пояснень представника відповідача та не спростовано належними та допустимими доказами і самим позивачем, відповідача з вересня місяця 2012р. було позбавлено можливості користуватися об'єктом оренди, переданого йому по акту приймання-передачі від 11.06.2007р. у відповідності до договору оренди нежитлового приміщення № 439 від 11.06.2007р., а відтак стягнення нарахованої позивачем 2 762,83грн. заборгованості по орендній платі є безпідставним.

Рішенням господарського суду Волинської області у справі №5004/1667/12 від 16.04.2013р. за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Ковельської міської ради, Відділу по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про усунення перешкод в користуванні майном, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.06.2013р., позов було задоволено повністю та зобов'язано: Відділ по управлінню майном комунальної власності виконкому Ковельської міської ради та підприємство теплових мереж "Ковельтепло" усунути перешкоди в користуванні фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 нежитловим приміщенням /гараж/ площею 35,3кв.м, розташованого в АДРЕСА_1, шляхом звільнення вказаного приміщення.

Даними рішенням та постановою було встановлено, що згідно акту обстеження нежилового приміщення по АДРЕСА_1 від 16.04.2013р. встановлено, що дане приміщення прибудоване до котельні по вул. Заводській 27-А та використовується ПТМ "Ковельтепло" у зв'язку з встановленням когенераційної установки, під час обстеження гаражного приміщення за даною адресою не встановлено, даний гараж реконструйовано.

Встановлено, що ФОП ОСОБА_2 була позбавлена можливості користуватися орендованим майном. Так, згідно акту обстеження нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 16.04.2013р. встановлено, що дане приміщення прибудоване до котельні по АДРЕСА_2 та використовується Підприємством для виробничих потреб - встановлення когенераційної установки. Під час обстеження території за даною адресою та АДРЕСА_1 - гаражного приміщення виявлено не було, натомість внаслідок реконструкції на місці будівлі гаража знаходиться будівля когенераційної установки.

Рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 02.12.2008р. №575 підприємству було надано дозвіл на проведення реконструкції бойлерної №4, що знаходиться по АДРЕСА_2, з метою встановлення когенераційної установки.

Відтак, гаражне приміщення, яке прибудоване до котельні, що знаходиться по АДРЕСА_2 може використовуватись лише для виробничих потреб підприємства і не може передава-тись в оренду.

Незважаючи на це, Ковельська міська рада в особі Відділу по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради продовжила строк дії договору з ФОП ОСОБА_2 до 11.06.2013р., всупереч дозволу на встановлення Підприємством когенераційної установки у даному нежитловому приміщенні.

З огляду на вищевикладене, був встановлений факт перешкоди ФОП ОСОБА_2 в користуванні орендованим майном створений Підприємством теплових мереж "Ковельтепло" та Відділом по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради.

Вказані рішення суду у встановленому законом порядку не скасовано, а отже в силу вимог ст. 124 Конституції України є обов'язковим до виконання як правозахисний акт.

Згідно ст. 9 чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Вищий господарський суд України, інформаційним листом від 18.11.2003р. № 01-8/1427 «Про конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» із змінами, внесеними інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. № 01-8/451, зазначив наступне: «Відповідно до частини першої статті 1 Закону Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Водночас статтею 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

До того ж в п.5 вказаного інформаційного листа зазначається, що судове рішення, ухвалене господарським судом, може бути визнано Європейським судом з прав людини доказом наявності порушення Україною прав та основних свобод заявника, викладених у Конвенції або протоколах до неї, із застосуванням відповідних санкцій до країни.

Крім того, з урахуванням норми ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори», практика Європейського суду з прав людини має більш пріоритетний статус у тому випадку якщо вона суперечить законам України.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка в силу вимог ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

При цьому, правова певність передбачає дотримання принципу res judicata…, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов'язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень. Перегляд в порядку нагляду не може розглядатися як прихована апеляція, і сама можливість двох поглядів на один предмет не є підставою для повторного розгляду. (рішення Європейського суду з прав людини від 09.11.2004, "Справа "Науменко проти України").

Відповідно до статті 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно пункту 2.6. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зазначено, що не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи з вищевикладеного, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог Відділу по управлінню майном комунальної власності виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 2 762, 83 грн., а тому в позові слід відмовити.

Згідно ст. 49 ГПК України, підстави віднесення судових витрат на відповідача, у разі відмови позивачу в задоволенні позовних вимог, у суду відсутні.

Враховуючи викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 173, 174, 175, 181, 193 ГК України, ст.ст. 11, 202- 205, 526, 626, 629, 759, 763 ЦК України, ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, -

вирішив:

В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

28.08.2015

Суддя С. В. Бондарєв