ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" серпня 2015 р.Справа № 924/953/15

Господарський суд Хмельницької області у складі:

судді Субботіної Л.О., розглянувши матеріали

за позовом Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам" с.Мишів Іваничівського району Волинської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Україна" м.Славута Хмельницької області

про визнання недійсним договору поставки №1122 від 14.03.2014р.

Представники сторін: не з'явилися

В судовому засіданні відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: позивач звернувся з позовом до суду про визнання недійсним договору поставки №1122 від 14.03.2014р. В обґрунтування позову зазначає, що 14.03.2014р. між сторонами укладено договір поставки №1122. Позивач вважає, що вищевказаний договір поставки в частині встановлення відповідальності сторін (п.4.1 договору) є таким, що суперечить діючому законодавству, а тому повинен бути визнаний судом недійсним. У спірному п.4.1 договору поставки №1122 від 14.03.2014р. зазначено, що покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми винагороди за кожний день прострочення оплати, без врахування положення п.6 ст.232 Господарського кодексу України. Як вбачається з редакції спірного пункту договору, в ньому не встановлюється інше від терміну припинення нарахування штрафних санкцій чи дня початку нарахування штрафних санкцій, передбачених п.6 ст.232 Господарського кодексу України. В даному пункті зазначається про те, що положення п.6 ст.232 Господарського кодексу України не враховується взагалі. Тобто, договором визначено, що вимоги ст.232 Господарського кодексу України на дані договірні відносини не розповсюджуються, що суперечить нормам законодавства про обов'язкову регламентацію договірних відносин між суб'єктами господарювання положеннями Господарського кодексу України. Безпідставне, всупереч порядку, встановленому законом, розширення обсягу відповідальності покупця за договором порушує права сторони за договором. Положення оспорюваного договору, які позивач вважає такими, що не відповідають закону, стосуються і визначають відповідальність сторін договору, що є істотною умовою договору, без узгодження якої оспорюваний договір поставки не був би укладений. Позивач вважає, що оскільки оспорюваний правочин не був би вчинений без включення недійсних його частин (частини), договір підлягає визнанню недійсним повністю відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. У запереченнях на позовну заяву вказує, що конструкція норми права (п.6 ст.232 Господарського кодексу України) передбачає її застосування лише за умови, якщо інше не встановлено договором, тому сторони правомірно в п. 4.1 договору встановили, що нарахування штрафних санкцій не припиняється через 6 місяців. Крім того, відповідач зазначає, що позивач вже звертався з аналогічним позовом до господарського суду Хмельницької області. Рішенням суду від 21.04.2015р., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 09.06.2015р., у задоволенні позову відмовлено. Відповідач вважає, що підставою для подання даного позову є намагання позивача затягнути розгляд справи № 903/52/15, що розглядається господарським судом Волинської області. Із вказаних підстав просить суд в задоволенні позову відмовити.

13.08.2015р. на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Рівненським апеляційним господарським судом справи №903/52/15. В обґрунтування поданого клопотання відповідач вказує, що встановлені у справі № 903/52/15 фактичні обставини справи стосовно дійсності та недійсності спірного договору в частині стягнення штрафних санкцій мають суттєве значення для розгляду даної справи.

Згідно ч.1 ст.79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК) Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин (пункт 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Судом враховується, що предметом судового розгляду у справі № 903/52/15 є стягнення з ДП "Агрофірма Луга-Нова" ПП "Універсам" на користь ТОВ "ОСОБА_1 Україна" заборгованості, пені, процентів та інфляційних втрат за договором поставки № 1122 від 14.03.2014р.

В той же час саме у даній справі № 924/953/15 судом буде надаватись оцінка умовам п. 4.1 договору поставки № 1122 від 14.03.2014р. на відповідність вказаного пункту нормам чинного законодавства України.

Зважаючи на викладене, обставини, що будуть встановлені при вирішенні справи №903/52/15, жодним чином не впливають на подання і оцінку доказів у даній справі. Тому клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі не підлягає задоволенню.

Судом під час розгляду матеріалів справи встановлено наступне:

14.03.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Україна" (далі - продавець) та Дочірнім підприємством "Агрофірма Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам" (далі - покупець) було укладено договір поставки №1122, згідно п. 1.1 якого продавець зобов'язується поставляти, а покупець приймати та оплачувати вартість наступних сільськогосподарських товарів (далі - товар): насіння ячменю, насіння кукурудзи, насіння ріпаку, насіння соняшника, насіння озимої пшениці, насіння ячменю пивоварного (імпорт), засоби захисту рослин.

Відповідно до п. 4.1 договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. В разі несвоєчасної оплати вартості товарів покупцем відповідно до договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми винагороди за кожен день прострочення оплати, без врахування положення п. 6 ст.232 Господарського кодексу України.

Договір підписаний та скріплений печатками сторін.

Вважаючи, що п. 4.1 договору не відповідає приписам Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, позивач звернувся з позовом до суду про визнання недійсним договору поставки №1122 від 14.03.2014р.

Аналізуючи надані по справі докази, оцінюючи їх в сукупності, судом до уваги приймається наступне:

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст. 202 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст.215 ЦК України. Так, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктами 2.1, 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.20013 року роз'яснено про те, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду із вимогою про визнання недійсним договору поставки № 1122 від 14.03.2014р., укладеного між позивачем та відповідачем, вважаючи, що пункт 4.1 договору не відповідає приписам ст. 1, ч. 6 ст. 232 ГК України, ст. 203 ЦК України, оскільки вказаним пунктом сторони визначили, що вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України не розповсюджуються на договірні відносини, що суперечить нормам законодавства про обов'язкову регламентацію договірних відносин між суб'єктами господарювання положеннями Господарського кодексу України.

Судом приймається до уваги, що відповідно до ст. 1 ГК України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Частиною 7 ст. 179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з приписами статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, відповідно до ч.3 статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з приписами ч.6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, норма ч.6 ст. 232 ГК України не містить посилань на необхідність узгодження сторонами в умовах договору конкретної дати або події, до настання якої можуть нараховуватися штрафні санкції, а лише встановлює умову можливості диспозитивного визначення сторонами порядку та періоду їх нарахування в умовах правочину (аналогічна правова позиція викладена в постанові ВГСУ у справі № 908/4524/14 від 14.07.2015р.)

Як вбачається із змісту п. 4.1 договору поставки № 1122 від 14.03.2014р. сторони узгодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. В разі несвоєчасної оплати вартості товарів покупцем відповідно до договору, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми винагороди за кожен день прострочення оплати, без врахування положення п. 6 ст.232 Господарського кодексу України.

Таким чином, сторони в пункті 4.1 договору визначили, що передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України порядок визначення періоду можливого нарахування пені у відносинах між ними не застосовується, і нарахування пені за порушення зобов'язань не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом приймається до уваги, що за змістом ч. 6 ст. 232 ГК України сторонам за договором надається право змінити строк, протягом якого управнена сторона може нараховувати штрафні санкції. При цьому момент виникнення права на нарахування відповідних штрафних санкцій є незмінним та пов'язується законом з днем, коли зобов'язання мало бути виконане, що, відповідно, кореспондується з положеннями статей 260, 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності за вказаними вимогами, з урахуванням імперативу встановленого частиною другою статті 260 ЦК України щодо заборони зміни порядку обчислення позовної давності (аналогічна позиція викладена в постанові ВГСУ у справі №5028/12/71/2012 від 07.08.2013р.)

Укладаючи договір поставки №1122 від 14.03.2014р., сторони за взаємним волевиявленням скористалися наданим законодавством правом визначити інший строк нарахування пені без обмеження періоду її нарахування строком, встановленим ч. 6 ст. 232 ГК України, що відповідає приписам чинного законодавства.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Позивачем не подано в матеріали справи належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, тому суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

У відповідності до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача, в зв'язку із відмовою у позові.

Керуючись ст.ст. 1, 12, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У позові Дочірнього підприємства "Агрофірма Луга-Нова" Приватного підприємства "Універсам" с.Мишів Іваничівського району Волинської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1 Україна" м.Славута Хмельницької області про визнання недійсним договору поставки №1122 від 14.03.2014р. відмовити.

Повне рішення складено 21.08.2015р.

Суддя Л.О. Субботіна

Віддрук. 3 прим. : 1 - до справи, 2 - позивачу (45326, Волинська обл., Іваничівський р-н, с.Мишів) - рекомендованим, 3 - відповідачу (30000, Хмельницька обл., м.Славута, вул.Острозька, 138) - рекомендованим