РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015Справа №910/15680/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна»
до Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз»
простягнення 20746946,69 грн

Та за зустрічним

позовомПублічного акціонерного товариства «Компанія «Райз»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна»
провизнання умов договору недійсними

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники (за первісним позовом):

від позивачаУтін К.Ю., Чекаленко Н.О. - представники
від відповідачаЧугунов М.В. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» 20746946,69 грн (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, поданої 05.08.2015).

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки №16/01/14 від 16.01.2014 в частині здійснення розрахунків за поставлений товар, у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 1981170,14 грн, штраф у розмірі 900821,45 грн, інфляційні втрати у розмірі 3022781,72 грн, 3% річних у розмірі 166152,55 грн та доплату скоригованої загальної вартості поставленого товару у гривневому еквіваленті у розмірі 14676020,83 грн.

05.08.2015 до суду надійшла зустрічна позовна заява Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна», в якій позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним п. 5.3, п. 4.1 Договору поставки №16/01/14 від 16.01.2014 в частині вираження ціни договору в грошовому еквіваленті - доларах США та визнати недійсним п. 1.3 Специфікацій 1,2,3,4 до Договору поставки №16/01/14 від 16.01.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2015 зустрічний позов Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» прийнято для спільного розгляду з первісним позовом.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що п. 4.1 Договору в частині вираження ціни договору в грошовому еквіваленті - доларах США, п. 5.3 Договору та п. 1.3 Специфікацій 1,2,3,4 до Договору підлягають визнанню недійсними у порядку ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки є такими, що суперечать ст. 533, ч.ч. 1,2 ст. 523 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення».

В судовому засіданні 05.08.2015 оголошувалась перерва до 11.08.2015.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, проти задоволення зустрічного позову заперечив.

Представник відповідача проти задоволення первісного позову заперечив, зустрічні позовні вимоги підтримав.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

По первісному позову.

16.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Компанія «Райз» (покупець) укладено договір поставки №16/01/14 (надалі - Договір), згідно з п. 1.1 якого у порядку та на умовах, передбачених цим договором, постачальник зобов'язаний поставити засоби захисту рослин (товар), а покупець зобов'язаний прийняти товар та оплатити його вартість згідно Специфікаціям, Додаткам до цього Договору, які є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 1.2 Договору загальну вартість товару за цим Договором буде складати сумарна вартість товару, що поставляється згідно Специфікацій, додатків до цього Договору, які є його невід'ємною частиною.

За змістом п. 3.1 Договору постачальник зобов'язується власними зусиллями та за власний рахунок поставити товар на склад покупцю згідно умов поставки DAP правил ІНКОТЕРМС 2010, а покупець зобов'язується своїми зусиллями здійснити розвантаження транспортних засобів постачальника на своєму складі. В разі, якщо товар постачається в інше місце ніж склад покупця, постачальник зобов'язується власними засобами забезпечити завантаження товару на транспортні засоби покупця. Поставка товару здійснюється в місце та за адресою, що визначене сторонами у відповідній специфікації до цього договору.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що датою поставки та датою виконання постачальником зобов'язань по передачі партій товару вважається дата отримання товару покупцем та підписання всієї товарно-супровідної документації.

Право власності на товар переходить до покупця в момент одержання ним товару, про що свідчить факт підписання накладної на передачу товару (видаткової).

За правовою природою укладений між сторонами Договір №16/01/14 від 16.01.2014 є договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п. 4.1 Договору конкретний асортимент, кількість та ціна товару на кожну окрему партію зазначаються у специфікаціях та відображаються в накладних на передачу товару (видаткових та/або товаро-транспортних), що є невід'ємною частиною цього Договору. Ціна товару встановлена по домовленості сторін в гривнях, також сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - долар США по середньозваженому курсу на міжбанківському ринку (http://minfin.com.ua/currency/mb/) на дату поставки товару. Оплата товару (виконання зобов'язання) передбачено у гривні, згідно розділу 5цього Договору.

Згідно з п.п. 4.2, 4.3 Договору загальна ціна Договору складається із суми вартості товару згідно всіх специфікацій, підписаних в рамках цього Договору, що є його невід'ємною частиною. Ціна товару включає упаковку та маркування, якщо інше не буде встановлено у додатках до цього Договору та доставку його до місця здійснення поставки.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 5.1 Договору встановлено, що платіж за поставлений за цим договором товар здійснюється покупцем на користь постачальника згідно специфікації на кожну партію товару, яка є невід'ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 5.2 Договору платіж здійснюється безготівковим перерахуванням покупцем суми платежу в національній валюті України на рахунок постачальника.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 21116750,64 грн.

У відповідності до положень Договору поставка товару здійснювалась на підставі підписаних сторонами специфікацій, а саме:

1) Специфікації №1 від 27.01.2014, за умовами якої платіж за поставлений товар здійснюється частинами, а саме: 30% від вартості поставки згідно Специфікації №1 - 29.01.2014; 70% від вартості поставки - 01.11.2014. Факт поставки товару за вказаною Специфікацією підтверджується видатковими накладними №1 від 18.02.2014 на суму 932339,76 грн, №2 від 18.02.2014 на суму 903051,60 грн, №4 від 07.03.2014 на суму 1890129,60 грн, №9 від 13.03.2014 на суму 805092,48 грн, №12 від 13.03.2014 на суму 55909,20 грн;

2) Специфікації №2 від 14.03.2014, за умовами якої платіж за поставлений товар здійснюється до 21.03.2014 у розмірі 100% від вартості поставки. Факт поставки товару за вказаною Специфікацією підтверджується видатковою накладною від №26 від 21.03.2014 на суму 126086,40 грн;

3) Специфікації №3 від 19.03.2014, за умовами якої платіж за поставлений товар здійснюється до 21.03.2014 у розмірі 100% від вартості поставки. Факт поставки товару за вказаною Специфікацією підтверджується видатковою накладною №27 від 21.03.2014 на суму 1001721,60 грн;

4) Специфікації №4 від 11.08.2014, за умовами якої платіж за поставлений товар здійснюється покупцем на користь продавця в такому порядку: 20% від вартості поставки - до 15.08.2014; 10% від вартості поставки - до 01.10.2014; 70% від вартості поставки - до 01.12.2014. Факт поставки товару за вказаною Специфікацією підтверджується видатковими накладними №118 від 14.08.2014 на суму 1045440,00 грн, №119 від 14.08.2014 на суму 316245,60 грн, №122 від 18.08.2014 на суму 162043,20 грн, №143 від 21.08.2014 на суму 2396671,20 грн, №148 від 29.08.2014 на суму 2832096,96 грн, №152 від 05.09.2014 на суму 5300856,00 грн, №154 від 11.09.2014 на суму 3349067,04 грн.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що вартість поставленого товару у розмірі 21116750,64 грн була сплачена відповідачем в повному обсязі.

Однак, всупереч наведеним вище положенням законодавства та умовам Договору, оплата за поставлений товар здійснювалась відповідачем з порушенням встановлених у відповідних Специфікаціях строків платежів.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 1981170,14 грн, штраф у розмірі 900821,45 грн, інфляційні втрати у розмірі 3022781,72 грн, 3% річних у розмірі 166152,55 грн.

Судом встановлено, що відповідач у визначений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно з положеннями ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидами якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Пунктом 7.6 Договору встановлено, що у разі порушення строків і порядку виконання зобов'язання по оплаті фактично поставленого товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення платежу.

Позивачем заявлено до стягнення суму пені у розмірі 1981170,14 грн, яка нарахована наступним чином:

- за прострочення виконання зобов'язання з оплати товару, поставленого на підставі Специфікації №1 (70% відсотків від вартості поставки) - за період з 02.11.2014 по 13.02.2015;

- за прострочення виконання зобов'язання з оплати товару, поставленого на підставі Специфікації №3 - за період з 21.03.2014 по 13.08.2014;

- за прострочення виконання зобов'язання з оплати товару, поставленого на підставі Специфікації №4 - за період з 15.08.2014 по 01.10.2014, з 01.10.2014 по 01.12.2014, з 01.12.2014 по 17.06.2015 щодо зобов'язань з оплати вартості 20%, 10% та 70% вартості поставки відповідно.

Однак, суд здійснює перерахунок заявленої до стягнення суми пені, з огляду на таке.

Так, позивачем не враховано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені (аналогічна правова позиція наведена в п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Також при здійсненні розрахунку пені за прострочення виконання зобов'язання з оплати 70% вартості поставленого товару на підставі Специфікації №4, позивачем не враховано положень ст. 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки зобов'язання з оплати вказаної суми мало бути виконано відповідачем до 01.12.2014, то правомірним є нарахування пені (з урахуванням здійснених відповідачем проплат) за період з 01.12.2014 по 01.06.2014 (а не по 17.06.2015, як вказано позивачем).

За здійсненим судом перерахунком, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума пені у розмірі 1761340,18 грн.

Згідно з п. 7.7 Договору у разі порушення строків і порядку виконання зобов'язання по оплаті товару більш ніж на 15 календарних днів, покупець зобов'язується додатково сплатити постачальнику штраф у розмірі 5% від вартості поставленого та несплаченого товару, за кожне порушення.

Враховуючи, що порушення відповідачем строків виконання зобов'язань по оплаті товару згідно Специфікацій №1,3,4 перевищувало 15 календарних днів, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 900821,45 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних є правомірними.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком, а тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3022781,72 грн підлягають задоволенню.

Стосовно заявленої до стягнення суми 3% річних, то за здійсненим судом перерахунком з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних у розмірі 154984,29 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача доплату скоригованої загальної вартості поставленого товару у гривневому еквіваленті у розмірі 14676020,83 грн.

Згідно з п. 5.3 Договору сторони домовилися про зміну ціни на товар наступним чином: у разі якщо офіційний курс гривні до іноземної валюти - Долар США змінився більше ніж на 2% (два відсотка) в порівнянні офіційного курсу гривні до іноземної валюти - (долар США), що діяв на момент фактичного відвантаження товару, постачальник має право вимагати від покупця оплати загальної вартості товару, відкоригованої згідно з формулою: (К2/К1)*(ЗВП - У(По/Ко)), де:

К1 - середньозважений міжбанківський курс продажу долара США до гривні на дату підписання сторонами відповідної специфікації на поставку товару;

К2 - середньозважений міжбанківський курс продажу долара США до гривні на дату оплати загальної вартості товару (або її частини);

ЗВП - загальна вартість грошового зобов'язання згідно специфікацій в доларах США;

У(По/Ко) - сума всіх сплачених платежів, скоригованих за середньозваженим міжбанківським курсом продажу долара на дату оплати в доларах США.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з порушенням відповідачем строків оплати товару, з моменту фактичного відвантаження товару та до моменту здійснення відповідачем оплати курс продажу долара США до гривні збільшився більше ніж на 2%, що з огляду на положення п. 5.3 Договору, є підставою для коригування вартості товару у відповідності до погодженої сторонами формули.

На підставі наведеного пункту Договору позивачем було нараховано доплату скоригованої вартості товару в наступних розмірах:

- по Специфікації №1 - у розмірі 5192773,56 грн,

- по Специфікації №3 - у розмірі 892,19 грн.

В пункті 4.1 Специфікації №4 до Договору сторони погодили, що грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті становить 1166850,00 грн. Сума в гривнях, яку покупець повинен сплатити як оплату вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента вартості товару в доларах США на курс гривні щодо долара США, що складеться на Міжбанківській валютній біржі на день фактичної оплати на час закриття торгів.

Оскільки на підставі Специфікації №4 позивач здійснив поставку товару на загальну суму 15402420,00 грн, загальна вартість грошового зобов'язання відповідача згідно п. 1.3 Специфікації №4 в доларах США становить 1166850,00 доларів США, а сума всіх сплачених відповідачем платежів по вказаній Специфікації по курсу гривні щодо долару США, що склався на Міжбанківській валютній біржі на день фактичної оплати на час закриття торгів, становить 728865,93 доларів США, позивачем нараховано доплату скоригованої загальної вартості поставленого товару за Специфікацією №4 у гривневому еквіваленті у розмірі 9482355,08 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми скоригованої загальної вартості поставленого товару, суд дійшов висновку, що здійснений позивачем розрахунок в повній мірі відповідає погодженим сторонами умовам Договору (положенням п. 5.3 Договору та п. 1.3 Специфікації №4), а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача доплати скоригованої загальної вартості поставленого товару у гривневому еквіваленті у розмірі 14676020,83 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача стосовно того, що строк виконання зобов'язання з оплати скоригованої вартості товару не настав, у зв'язку з тим, що вимога про сплату такого платежу позивачем не надсилалась, судом відхиляються. Факт зміни курсу гривні до іноземної валюти - Долару США з моменту поставки товару до моменту фактичної його оплати в силу положень п. 5.3 Договору та п. 1.3 Специфікації №4 є достатньою підставою для стягнення з відповідача суми скоригованої вартості товару, а вчинення будь-яких дій з боку позивача (в тому числі направлення вимоги) в даному випадку не вимагається.

Також суд відзначає, що спір у даній справі стосується стягнення доплати скоригованої вартості товару за фактично поставлений товар, а також стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат, 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання з оплати фактично поставленого товару. Відтак, посилання відповідача на порушення позивачем умов Договору поставки в частині кількості поставленого на підставі Специфікації №1 товару не спростовує наявності підстав для стягнення з відповідача заявлених в рамках даної справи сум.

Враховуючи викладене, первісний позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача за первісним позовом на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 1761340,18 грн, штраф у розмірі 900821,45 грн, інфляційні втрати у розмірі 3022781,72 грн, 3% річних у розмірі 154984,29 грн та доплата скоригованої загальної вартості поставленого товару у гривневому еквіваленті у розмірі 14 676 020,83 грн.

По зустрічному позову.

У зустрічній позовній заяві позивач за зустрічним позовом визнати недійсними п. 5.3, п. 4.1 Договору поставки №16/01/14 від 16.01.2014 в частині вираження ціни договору в грошовому еквіваленті - Доларах США, а також визнати недійсним п. 1.3 Специфікації 1,2,3,4 до Договору поставки №16/01/14 від 16.01.2014.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом вказує на наявність підстав для визнання спірних положень Договору та відповідних специфікацій недійсними, оскільки одночасне зазначення ціни у гривнях і еквіваленті до іноземної валюти суперечить ст. 533, ч.ч. 1,2 ст. 523 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення».

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 2 ст. 198 Господарського кодексу України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами ст. 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 07.10.2014 у справі № 3-133гс14.

Отже, умови п.п. 5.3, п. 4.1 Договору поставки №16/01/14 від 16.01.2014, п. 1.3 Специфікації 1,2,3,4 до Договору поставки №16/01/14 від 16.01.2014 відповідають загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (стаття 627 Цивільного кодексу України) та положенням щодо вільного встановлення у договорі ціни як його умови (ст.632 Цивільного кодексу України).

Наведене спростовує доводи позивача за зустрічним позовом про суперечність спірним положенням Договору та Специфікацій положенням ст. 533, ч.ч. 1,2 ст. 523 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення», а тому зустрічні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за розгляд первісних позовних вимог покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку із відмовою в задоволенні зустрічного позову витрати по сплаті судового збору в цій частині покладаються на позивача за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» (03115, м.Київ, проспект Перемоги, будинок 121В, ідентифікаційний код 13980201) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна» (01054, м.Київ, вулиця Гоголівська, Будинок 22-24, офіс 1108, ідентифікаційний код 38518610) пеню у розмірі 1761340 (один мільйон сімсот шістдесят одна тисяча триста сорок) грн 18 коп., штраф у розмірі 900821 (дев'ятсот тисяч вісімсот двадцять одна) грн 45 коп., інфляційні втрати у розмірі 3022781 (три мільйони двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят одна) грн 72 коп., 3% річних у розмірі 154984 (сто п'ятдесят чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят чотири) грн 29 коп., доплату скоригованої загальної вартості поставленого товару у гривневому еквіваленті у розмірі 14676020 (чотирнадцять мільйонів шістсот сімдесят шість тисяч двадцять) грн 83 коп. та судовий збір у розмірі 72268 (сімдесят дві тисячі двісті шістдесят вісім) грн 81 коп.

3. В іншій частині первісного позову відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 17.08.2015

Суддя Ю.М. Смирнова