РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015Справа №910/12584/15

За позовомТовариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго»
доПриватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»
простягнення 10194 грн. 41 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Курочкін О.О. - представник за довіреністю № 50 від 31.01.2015;

від відповідача: Лисенко Д.В. - представник за довіреністю № 1466 від 29.05.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.05.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» з вимогами до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 10194 грн. 41 коп.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності не виконав зобов'язання щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну власника автотранспортного засобу Мітсубісі, державний номер АА1342СН, водієм транспортного засобу Самсунг, державний номер АА3094АР, цивільно-правова відповідальність власника якого застрахована відповідачем відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВВ/5163905, та право вимоги за якою перейшло до позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2015 порушено провадження у справі № 910/12584/15 та справу призначено до розгляду на 08.06.2015.

08.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що Договір страхування наземного транспорту № 206-01559-09 був укладений між позивачем та страхувальником 03.06.2009, тоді як страховий випадок (дорожньо-транспортна пригода) стався 14.01.2009, у зв'язку з чим у позивача були відсутні підстави для виплати страхового відшкодування, оскільки станом на дату ДТП майнові інтереси страхувальника щодо володіння, користування та розпорядження автомобілем Мітсубісі, державний номер АА1342СН, не були застраховані позивачем.

08.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач, зокрема, зазначив, що не звертався до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки це є правом позивача, а не його обов'язком.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 22.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 20.07.2015.

02.07.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи, які суд долучив до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 20.07.2015 долучив до матеріалів справи копію постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2015 про виправлення описки в постанові Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2010 у справі № 3-1594/2010 (провадження № 3-1594/2010).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2015, відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 04.08.2015.

У судовому засіданні 04.08.2015 представник позивача долучив до матеріалів справи витяг з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ, з якого вбачається, що станом на 14.01.2010 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Самсунг, державний номер АА3094АР, була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВС/9963029.

У судовому засіданні 04.08.2015 суд зобов'язав позивача у наступне судове засідання надати інформацію щодо встановленого розміру франшизи за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВС/9963029, про що зазначено у протоколі судового засідання від 04.08.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 10.08.2015; зобов'язано відповідача надати суду належним чином засвідчену копію полісу, за яким застраховано цивільно-правову відповідальності власника транспортного засобу Самсунг, державний номер АА3094АР, чинного станом на 14.01.2010 (або витяг з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ із зазначенням розміру франшизи).

У судовому засіданні 10.08.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 11.08.2015; зобов'язано сторін надати суду інформацію щодо встановленого розміру франшизи за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВС/9963029 (копію відповідного полісу або витяг з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ із зазначенням розміру франшизи).

У судовому 11.08.2015 представник відповідача подав письмові пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення позову у зв'язку з тим, що позивачем не надано суду доказів фактичних витрат, понесених у зв'язку з відновлювальним ремонтом автомобіля Мітсубісі, державний номер АА1342СН, зокрема акту виконаних робіт, та зауважив, що матеріалами справи не підтверджується, що водійський стаж водія пошкодженого транспортного засобу Мітсубісі, державний номер АА1342СН, станом на дату ДТП складав повні три роки.

Крім того, у судовому засіданні 11.08.2015 представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності з огляду на що просив суд відмовити у задоволення позову.

Представник позивача у судовому засіданні 11.08.2015 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

У судовому засіданні 11.08.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Довідки № 8554049 про дорожньо-транспортну пригоду, яка видана ГУ МВС України в м. Києві, та постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2010 у справі № 3-1594/10 (з урахуванням постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2015 у справі № 3-1594/2010 (провадження № 3-1594/2010) про виправлення описки) встановлено, що 14.01.2010 водій Михайлов В.Є. не вжив заходів, щоб не допустити самовільного руху автомобіля Самсунг, державний номер АА3094АР, чим порушив п. 15.12 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем Мітсубісі, державний номер АА1342СН, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2010 у справі № 3-1594/10 Михайлова В.Є. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

03.06.2009 між Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» (страхувальник) та Марченко Т.В. (страховик) укладено Договір страхування наземного транспорту № 206-01559-09, яким передбачено страхування майнових інтересів страхувальника, пов'язаних з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом Мітсубісі, державний номер АА1342СН.

Відповідно до п. 14 Договору, строк його дії встановлений з 03.06.2009 по 02.06.2010.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно зі Звітом № 237 про оцінку майна від 01.03.2010, який складений Товариством з обмеженою відповідальністю «Сальватор» (Сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 5780/07 від 30.05.2007; Свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів № 7811 від 22.10.2009), вартість відновлювального ремонту автомобіля Мітсубісі, державний номер АА1342СН, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (Ез = 0,00) становить 11710 грн. 24 коп. (разом з ПДВ).

Відповідно до рахунку-фактури № 00001846/1 від 19.02.2010, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніко-Україна» та складеного на підставі ремонтної калькуляції № 00001846/1 від 17.02.2010 (за допомогою ліцензійного програмного забезпечення системи Audatex), вартість відновлювального ремонту автомобіля Мітсубісі, державний номер АА1342СН, становить 10194 грн. 41 коп. (разом з ПДВ та з урахуванням 15% знижки).

Судом встановлено, що наведені в ремонтній калькуляції № 00001846/1 від 17.02.2010, на підставі якої складено рахунок-фактуру № 00001846/1 від 19.02.2010, роботи знаходяться у причинно-наслідковому зв'язку із тими пошкодженнями, що зазначені у первинній довідці ДАІ, складеній за обставинами ДТП та виданій МВС України (копії знаходяться в матеріалах справи).

Згідно зі страховим актом № 12258/206 від 21.10.2013, складеним позивачем, загальний розмір страхового відшкодування за Договором страхування наземного транспорту № 206-01559-09 від 03.06.2009 складає 10194 грн. 41 коп., на підставі якого позивачем сплачено страхове відшкодування у розмірі 10194 грн. 41 коп. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніко-Україна», що підтверджується платіжним дорученням № 4475 від 30.10.2013, належним чином засвідчена копія якого знаходиться в матеріалах справи.

При цьому, суд вважає необґрунтованими твердження відповідача, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження реальних витрат з відновлювального ремонту автомобіля Мітсубісі, державний номер АА1342СН, оскільки рахунок-фактура № 00001846/1 від 19.02.2010, виставлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніко-Україна», є складеним на підставі ремонтної калькуляції № 00001846/1 від 17.02.2010 за допомогою ліцензійного програмного забезпечення системи Audatex, та містить детальний розрахунок вартості робіт та деталей.

При цьому, відповідно до вказаного рахунку-фактури, вартість ремонту транспортного засобу Мітсубісі, державний номер АА1342СН, становить 10194 грн. 41 коп. (разом з ПДВ та з урахуванням знижки 15%), і саме таку суму грошових коштів було сплачено позивачем на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніко-Україна».

Тобто, розмір відновлювального ремонту автомобіля Мітсубісі, державний номер АА1342СН, зазначений у рахунку-фактурі № 00001846/1 від 19.02.2010, який складено на підставі ремонтної калькуляції № 00001846/1 від 17.02.2010 за допомогою ліцензійного програмного забезпечення системи Audatex, дорівнює розміру реальних витрат позивача.

Крім того, згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Доказів того, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Мітсубісі, державний номер АА1342СН, становить іншу суму відповідачем суду не надано.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов'язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Водночас, Законом України «Про обов'язкове страхування власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов'язкового проведення професійної оцінки шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, суб'єктами оціночної діяльності та необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від проведення такої оцінки. Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, у якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, яку необхідно витратити на відновлення транспортного засобу.

Суд приходить до висновку, що проведення оцінки завданої шкоди є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092; зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395).

З огляду на те, що у Звіті № 237 про оцінку майна від 01.03.2010, який складений Товариством з обмеженою відповідальністю «Сальватор», зазначено, що коефіцієнт фізичного зносу автомобіля Мітсубісі, державний номер АА1342СН, дорівнює нулю (Ез = 0), суд дійшов висновку, що рахунок-фактура № 00001846/1 від 19.02.2010, який складений на підставі ремонтної калькуляції № 00001846/1 від 17.02.2010, є належним доказом вартості відновлювального ремонту автомобіля Мітсубісі, державний номер АА1342СН.

Крім того, суд вважає безпідставними твердження відповідача стосовно того, що позивачем не доведено, що під час ДТП водійський стаж водія автомобіля Мітсубісі, державний номер АА1342СН, становив повних три роки, оскільки як вбачається із копії посвідчення водія КІА 531971, воно видане Марченко Т.В. ДАІ ГУ УМВС України 18.06.2004, а тому станом на дату ДТП (14.01.2010) водійський стаж Марченко Т.В. був більше трьох років.

Як встановлено судом, на момент скоєння ДТП 14.01.2010, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Самсунг, державний номер АА3094АР, була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВС/9963029 (відповідно до витягу з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, який долучено позивачем до матеріалів справи у судовому засіданні 04.08.2015).

Суд зазначає, що неодноразово зобов'язував сторін надати інформацію щодо ліміту відповідальності відповідача за Полісом ВС/9963029 за шкоду, заподіяну майну, та розміру франшизи за вказаним Полісом (надати копію Полісу ВС/9963029, витяг з Єдиної централізованої бази даних МТСБУ із зазначенням таких даних), що підтверджується ухвалою від 04.08.2015 та протоколами судових засідань від 04.08.2015 та від 10.08.2015. Однак, сторони вимог суду не виконали, інформацію щодо розміру ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну, та розміру франшизи за Полісом ВС/9963029 суду не надали.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, гсподарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Нормами статті 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У відповідності до пункту 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до частини 2 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з нормами статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до особи відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так як цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Самсунг, державний номер АА3094АР, станом на дату ДТП була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВС/9963029, відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язок щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП водієм транспортного засобу Самсунг, державний номер АА3094АР, власнику автотранспортного засобу Мітсубісі, державний номер АА1342СН, покладається на відповідача (в межах страхової суми та за вирахуванням франшизи).

З урахуванням того, що до позивача переходить право вимоги щодо виплати страхового відшкодування за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВС/9963029 у межах фактично здійснених ним витрат (10194 грн. 41 коп.) та в межах вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля (10194 грн. 41 коп.) з урахуванням франшизи, суд дійшов висновку в обґрунтованості підстав звернення Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВС/9963029.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача, що позивачем було безпідставно виплачено страхове відшкодування страхувальнику, оскільки Договір страхування наземного транспорту № 206-01559-09 був укладений між позивачем та страхувальником 03.06.2009, а страховий випадок (дорожньо-транспортна пригода) стався 14.01.2009.

Так, у судовому засіданні 20.07.2015 представник позивача долучив до матеріалів справи копію постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2015 у справі № 3-1594/2010 (провадження № 3-1594/2010) про виправлення описки, з якої вбачається, що у постанові Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2010 суд допустив описку, зазначивши дату ДТП - 14.01.2009, тоді як правильною є дата ДТП - 14.01.2010.

З огляду на що, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2015 у справі № 3-1594/2010 (провадження № 3-1594/2010) було виправлено допущену описку в описовій частині постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 05.03.2010, та вказано, що правильною датою є 14.01.2010.

Таким чином, враховуючи дату укладення Договору страхування наземного транспорту № 206-01559-09 (03.06.2009), строк його дії (з 03.06.2009 по 02.06.2010), а також дату ДТП (14.01.2010), суд вважає, що дії позивача щодо виплати страхувальнику страхового відшкодування за вказаним Договором були правомірними.

Однак, у судовому засіданні 11.08.2015 відповідачем була подана заява про застосування позовної давності, у зв'язку з чим відповідач просив суд відмовити у позові Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго».

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В зв'язку з тим, що суд дійшов висновку про порушення прав позивача, то є підстави для застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 2 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

За цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

У спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України № 6-112цс13 від 25.12.2013.

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Положеннями пункту 4.4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 Господарського процесуального кодексу України днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, що страховий випадок мав місце 14.01.2010, а позивач звернувся з даним позовом до суду 18.05.2015 (відповідно до реєстраційного штампу Господарського суду міста Києва), а також судом не було встановлено факту переривання перебігу позовної давності та позивачем не було наведено будь-яких поважних причин її пропуску, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВС/9963029 не підлягають задоволенню, у зв'язку зі спливом позовної давності.

Крім того, у судовому засіданні 11.08.2015 представник позивача надав усні пояснення, відповідно до яких зазначив правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25.02.2015, щодо того, що між позивачем та відповідачем виникли регресні правовідносини, а тому позовна давність має відраховуватись з моменту виплати страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд зазначає, що правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 25.02.2015 у справі № 3-9гс15, ґрунтується на положеннях статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, відповідно до п. 38.1.1 ст. 38 вказаного Закону, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником) г) якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху; ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону; д) якщо страховий випадок настав з використанням забезпеченого транспортного засобу в період, не передбачений договором внутрішнього страхування (при укладенні договору страхування з умовою використання транспортного засобу в період, передбачений договором страхування).

Відповідно до п. 38.1.2 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до підприємства, установи, організації, що відповідає за стан дороги, якщо заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкода виникла з їх вини.

Згідно з п. 38.1.3. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до особи, яка заподіяла шкоду навмисно.

У постанові від 25.02.2015 Верховний Суд України дійшов висновку, що саме за регресними зобов'язаннями (вичерпний перелік яких наведений у статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, а саме з дня виплати страхового відшкодування.

З огляду на те, що зобов'язання відповідача виплатити позивачу страхове відшкодування за Полісом (договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ВС/9963029) не є регресним зобов'язанням, оскільки ґрунтується не на положеннях статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а на положеннях ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 512, 993 Цивільного кодексу України, та підставою виникнення вказаного зобов'язання є настання страхового випадку і перехід прав кредитора до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» у вказаних правовідносинах, суд вважає безпідставним посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 3-9гс15.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 10194 грн. 41 коп. не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 17.08.2015

Суддя І.М. Отрош