ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.08.15р. Справа № 904/5446/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех-Груп" (м. Черкаси)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (м. Павлоград, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором зберігання № 30/05-14 від 30.05.2014 у загальному розмірі 195 514 грн. 93 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність від 13.07.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Комтех-Груп" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (далі - відповідач) заборгованість за договором зберігання № 30/05-14 від 30.05.2014 у загальному розмірі 198 158 грн. 69 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 120 446 грн. 17 коп. - основний борг;

- 29 573 грн. 65 коп. - пеня;

- 46 010 грн. 44 коп. - інфляційні втрати;

- 2 128 грн. 43 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором зберігання № 30/05-14 від 30.05.2014 в частині повного та своєчасного розрахунку за надані в період з 30.06.2014 по 20.10.2014 послуги у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 120 446 грн. 17 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 5.4. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 22.12.2014 по 22.06.2015 в сумі 29 573 грн. 65 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період прострочення з грудня 2014 по травень 2015 у сумі 46 010 грн. 44 коп. та 3% річних за період прострочення з 20.11.2014 по 22.06.2015 у сумі 2 188 грн. 43 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.06.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 16.07.2015.

У судове засідання 16.07.2015 представники позивача та відповідача не з'явилися, вимоги ухвали суду у повному обсязі не виконали.

При цьому, відповідач надіслав клопотання про перенесення розгляду справи, у зв'язку з тим, що його представник знаходиться на лікуванні.

Так, ухвалою суду від 11.06.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 13.08.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі, а також задоволенням клопотання відповідача.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засіданні 13.08.2015 з'явився представник позивача.

У судове засідання 13.08.2015 представник відповідача вдруге не з'явився, відзиву на позов та інші витребувані судом документи також не надав.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 24.06.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вулиця Промислова, будинок 1, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 24.06.2015 була отримана відповідачем 01.07.2015, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.59), на якому міститься відповідна відмітка про отримання, а ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 16.07.2015 була отримана відповідачем 27.07.2015, що підтверджується поштовим повідомленням № 644, на якому міститься відповідна відмітка про отримання.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 24.06.2015 та від 16.07.2015 були надіслані сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, відповідач з 01.07.2015 мав достатньо часу для подання своїх заперечень проти позовних вимог позивача, а також долучення до справи доказів, на підтвердження своєї правової позиції. При цьому, від відповідача станом на момент розгляду справи не надійшло жодного доказу, на спростування доводів позивача, викладених у позовній заяві.

Так, відповідач вдруге надіслав клопотання про відкладення розгляду справи (вх.суду 53007/15 від 12.09.2015), у зв'язку з неможливістю явки його представника до суду та участю у цей час в іншому судовому засіданні, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки відповідач, як юридична особа був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та, відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України надання повноважень на представництво інтересів сторони у процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб.

Відповідно до абзацу 5 підпункту 3.6. пункту 3 Роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 № 02-5/289 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1 - 4 статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника відповідачем не доведена.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, суд зауважує, що з моменту отримання ухвали суду від 24.06.2015 відповідачем пройшло півтора місяці (отримана ухвала 01.07.2015, а.с.59), але жодних заперечень на позовні вимоги чи доказів, на спростування викладених у позовній заяві обставин, відповідач протягом 43 днів так і не надав.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Крім того, представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача щодо відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що інфляційні процеси в економіці держави негативним чином відображаються на його фінансовому стані, а затягування моменту прийняття рішення, з урахуванням вказаних обставин, порушує його права. Крім того, позивач зазначає, що коло осіб, які можуть представляти інтереси відповідача у судовому процесі не є обмеженим, а отже посилання на неможливість прибути у судове засідання представника не може бути достатнім, належним доказом та обставиною для відкладення розгляду справи. Крім того, у судовому засіданні позивач наголошував на тому, що матеріали справи містять всі необхідні докази та матеріали для прийняття обґрунтованого рішення у справі, а дії відповідача свідчать про затягування процесу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи відповідач протягом одного року не погасив існуючу заборгованість, а обидва клопотання відповідача, з урахуванням попереднього затягування погашення заборгованості у повному обсязі, можуть вважатися зловживанням своїми процесуальними правами, що в свою чергу, призводить до подальшого порушення прав позивача.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не скористався своїм правом на участь його представника у судовому засіданні.

Крім того, від позивача 13.08.2015 надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач, в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором зберігання № 30/05-14 від 30.05.2014 у загальному розмірі 195 514 грн. 93 коп., яка складається з наступних сум:

- 120 446 грн. 17 коп. - основний борг;

- 20 056 грн. 76 коп. - пеня за період прострочення з 20.11.2014 по 20.04.2015;

- 52 368 грн. 79 коп. - інфляційні втрати за період з грудня 2014 року по липень 2015 року;

- 2 643 грн. 21 коп. - 3% річних за період прострочення з 20.11.2014 по 13.08.2015.

Як вбачається із вказаної вище заяви, позивачем фактично зменшено позовні вимоги в частині стягнення пені, а також збільшено позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, шляхом розрахунку їх за більш тривалий період. При цьому, ціна позову фактично зменшилась.

Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

При цьому, судом встановлено, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех-Груп" - ОСОБА_2, який підписав заяву про зменшення розміру позовних вимог, наділений даним правом.

Враховуючи, що зменшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та враховуючи, що ціна позову фактично зменшилась, суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, у зв'язку з прийняттям його господарським судом, має місце нова ціна позову 195 514 грн. 93 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Так, у судовому засіданні 13.08.2015 представником позивача було викладено зміст позовних вимог, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 13.08.2015, наведено доводи в їх обґрунтування. Представник позивача просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 30.05.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (далі - поклажодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комтех-Груп" (далі - зберігач, позивач) було укладено договір зберігання № 30/05-14 (далі - договір) (а.с.15-16), відповідно до умов якого зберігач надає поклажодавцю складські площі з під'їзними шляхами для зберігання труб, металопрокату та інших матеріальних цінностей та несе відповідальність за їх зберігання. Поклажодавець в свою чергу, зобов'язаний сплатити зберігачу послуги по зберіганню майна. Місце зберігання: м. Дніпропетровськ, вул. Курсантська, 7. (пункти 1.1. та 1.2. договору).

Сторони за договором визнають силу договору всіх додатків, підписаних сторонами (пункт 1.3. договору).

У пункті 7.1. договору сторони узгодили, що договір укладається на невизначений термін та вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін. Кожна сторона по даному договору може відмовитись від договору в будь-який час, письмово повідомивши про це іншу сторону за тридцять календарних днів. У випадку пред'явлення поклажодавцю вимогу про повернення майна, така вимога повинна бути пред'явлена за 7 календарних днів до передбачуваного повернення. При цьому, при будь-якій підставі розірвання даного договору, сплата за послуги по зберіганню, внесена попередньо поклажодавцем, не підлягає поверненню.

Доказів розірвання або припинення договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що між сторонами, внаслідок укладання договору зберігання № 30/05-14 від 30.05.2014, виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 63 та Глави 66 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений, виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Так, у пунктах 1.4., 1.6. та 1.8. договору сторонами визначено наступне:

- найменування продукції, переданої на зберігання - металопродукція, металопрокат та інше (пункт 1.4.);

- фактичне надання послуг, виконаних зберігачем, в рамках договору, не потребує додаткової згоди з поклажодавцем (пункт 1.6.);

- додаткові послуги включають в себе: подачу та прибирання вагонів, використання транспортних засобів (в тому числі залізничних вагонів), оформлення необхідних документів, послуги залізниці (відповідно до статуту залізниці України), ув'язка вагонів дротом та інші послуги (пункт 1.8.).

При цьому, відповідно до пункту 2.1. договору зберігач забезпечує прийом та зберігання продукції за актами прийму-передачі, які є невід'ємною частиною договору (форма акту додається):

- по фактичній вазі, що визначається під час перевірки на 15-тонних вагах;

- за бирками на пачках;

- поштучно для труб великого діаметру (від 219 та більше).

Так, матеріалами справи підтверджується, що в період з 30.05.2014 по 20.10.2014 відповідачем було передано відповідачу визначені в актах приймання-передачі до договору зберігання № 30/05-14 від 30.05.2014 труби (а.с.19-26).

Відповідно до пункту 2.4. договору повернення металопродукції зі зберігання поклажодавцю здійснюється зберігачем на підставі заявки та оформлюється актом зняття зі зберігання (форма акта додається). Заявка поклажодавця може бути зроблена як в письмовій формі, так і за допомогою телефонограми. Якщо по заявці поклажодавця здійснюється повернення не всього об'єму продукції, поклажодавець зобов'язаний в заявці вказати кількість продукції, яка підлягає поверненню.

Так, в період з 30.06.2014 по 20.10.2014 позивач здійснив повернення переданих йому на зберігання відповідачем труб, що підтверджується актами повернення за договором зберігання № 30/05-14 від 30.05.2014 (а.с.27-40).

Згідно з пунктом 1.5. договору вартість послуг зберігання визначається за згодою сторін та складає фіксовану суму 80 000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 13 333 грн. 33 коп.

В подальшому, між позивачем та відповідачем було підписано, зокрема, додаткову угоду № 4 від 30.09.2014 до договору, якою сторони дійшли згоди внести зміни в пункт 1.5. договору та викласти його в наступній редакції:

- "1.5. Вартість послуг зберігання визначається за згодою сторін та складає фіксовану суму:

- за червень 2014 року - 80 000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 13 333 грн. 33 коп.;

- за липень 2014 року - 10 000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 1 666 грн. 67 коп.;

- за серпень 2014 року - 59 406 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 9 901 грн. 00 коп.;

- за вересень 2014 року - 32 179 грн. 63 коп., в тому числі ПДВ 20% - 5 363 грн. 27 коп.;

- за період з 01.10.2014 по 20.10.2014 включно - 28 860 грн. 54 коп., в тому числі ПДВ - 4 810 грн. 09 коп.".

Так, на виконання умов договору у період з 30.06.2014 по 20.10.2014 сторонами, на підтвердження надання послуг зберігання, були підписані акти прийому-передачі наданих послуг до договору зберігання № 30/05-14 від 30.05.2014 на загальну суму 210 446 грн. 17 коп., а саме:

- акт прийому-передачі наданих в період з 30.05.2014 по 30.06.2014 послуг від 30.06.2014 на суму 80 000 грн. 00 коп. (а.с.45);

- акт надання послуг № 48 від 21.07.2014 на суму 10 000 грн. 00 коп. (а.с.44);

- акт прийому-передачі наданих в період з 31.07.2014 по 31.08.2014 послуг від 31.08.2014 на суму 59 406 грн. 00 коп. (а.с.43);

- акт прийому-передачі наданих в період з 01.09.2014 по 30.09.2014 послуг від 30.09.2014 на суму 32 179 грн. 63 коп. (а.с.42);

- акт прийому-передачі наданих в період з 01.10.2014 по 20.10.2014 послуг від 20.10.2014 на суму 28 860 грн. 54 коп. (а.с.41).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач надав визначені договором послуги, а відповідач їх прийняв у спірний період на загальну суму 210 446 грн. 17 коп., що підтверджується вказаними актами надання послуг, які підписані та скріплені печатками обох сторін.

Крім того, у кожному з вказаних актів сторони зазначили таке:

- сторони підтверджують, що умови договору виконані у повному обсязі та належним чином;

- сторони підтверджують відсутність взаємних претензій по виконанню умов договору зберігання № 30/05-14 від 30.05.2014.

В матеріалах справи також відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку, вартості та якості наданих послуг. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (частина 1 статті 946 Цивільного кодексу України).

Так, у розділі 3 договору сторони узгодили порядок та форми розрахунків.

Згідно з пунктом 3.2. договору вартість послуг по зберіганню, а також додаткових послуг, безпосередньо пов'язаних з наданням послуг у межах даного договору, підлягає оплаті поклажодавцем протягом 5 банківських днів з моменту пред'явлення зберігачем рахунка на оплату послуг за договором.

Поклажодавець гарантує оплату за послуги за договором (пункт 3.3. договору).

У відповідності до вказаного пункту договору, позивачем були виставлені відповідачу наступні рахунки:

- рахунок № 35 від 30.06.2014 на суму 80 000 грн. 00 коп. (а.с.45 на звороті);

- рахунок № 36 від 21.07.2014 на суму 10 000 грн. 00 коп. (а.с.44 на звороті);

- рахунок № 49 від 31.08.2014 на суму 59 406 грн. 00 коп. (а.с.43 на звороті);

- рахунок № 57 від 30.09.2014 на суму 32 179 грн. 63 коп. (а.с.42 на звороті);

- рахунок № 59 від 20.10.2014 на суму 28 860 грн. 54 коп. (а.с.41 на звороті).

Так, відповідачем було здійснено оплату лише послуг наданих у червні та у липні 2014 року наступним чином:

- 17.07.2014 відповідач сплатив 80 000 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою (а.с.46 на звороті);

- 02.10.2014 відповідач сплатив 10 000 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою (а.с.46).

Отже, неоплаченими залишилися послуги, надані позивачем у період з серпня по жовтень 2014 року на суму 120 446 грн. 17 коп.

При цьому, у судовому засіданні 13.08.2015 представник позивача пояснив, що вказані рахунки вручалися відповідачу в момент підписання актів приймання-передачі наданих послуг, але доказів вручення він надати не може.

Враховуючи вказане, позивач направив відповідачу неоплачені рахунки 12.11.2014 та 24.04.2015 повторно, що підтверджується поштовими описами вкладення до цінного листа (а.с.50-51). Так, відповідно до вказаних поштовим описів, позивач направив відповідачу наступні рахунки:

- рахунок № 49 від 31.08.2014;

- рахунок № 57 від 30.09.2014;

- рахунок № 59 від 20.10.2014.

Отже, судом встановлено, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повній відповідності до визначених у ньому умов.

При цьому, відповідач у визначений пунктом 3.2. договору термін надані позивачем в період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року послуги не оплатив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у сумі 120 446 грн. 17 коп., що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, відповідно до умов договору відповідач зобов'язався оплачувати вказані послуги протягом 5 банківських днів з моменту виставлення рахунку на оплату.

При цьому, як встановлено судом, на виконання умов договору позивачем у період з червня 2014 року по жовтень 2014 року були надані послуги на загальну суму 210 446 грн. 17 коп., відповідач в свою чергу прийняв надані послуги, але не виконав належним чином свої зобов'язання щодо повної оплати отриманих послуг за вказаний період, оплативши їх лише частково - в сумі 90 000 грн. 00 коп., чим порушив умови договору, норми чинного законодавства, та у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 120 446 грн. 17 коп.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

На момент розгляду справи заборгованість відповідача складає 120 446 грн. 17 коп., докази погашення якої в матеріалах справи відсутні.

Дослідивши надані позивачем до господарського суду документи, у розумінні статті 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов договору, відповідачем господарському суду надано не було.

Так, строки виконання грошового зобов'язання щодо оплати наданих у спірний період послуг є такими, що настали.

Матеріалами справи підтверджується, що в порушення умов договору, відповідач не виконав зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати вказаних послуг, у зв'язку з чим факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в сумі 120 446 грн. 17 коп. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 120 446 грн. 17 коп. визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 5.4. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати поклажодавцем послуг зберігача, поклажодавець сплачує пеню в розмірі 0,3% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобовязання за договором були виконані у повному обсязі, позивачем за період прострочення з 20.11.2014 по 20.04.2015 була нарахована та заявлена до стягнення з відповідача пеня у розмірі 20 056 грн. 76 коп.

Дослідивши наведений у заяві про зменшення розміру позовних вимог розрахунок, суд визнав його таким, що здійснений з порушенням, оскільки позивачем не були враховані положення Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958 при визначенні граничного строку оплати, та, як наслідок позивачем невірно було визначено період прострочення.

Отже, розрахунок пені, наведений позивачем в заяві про зменшення розміру позовних вимог, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

При цьому, згідно з пунктом 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, судом, враховуючи визначений пунктом 3.2. договору порядок оплати, виходячи із дати направлення рахунків відповідачу, застосувавши положення Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, а також межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, встановлено, що за відповідними рахунками періодом прострочення є період з 25.11.2014 по 20.04.2015 (кінець періоду визначений позивачем).

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, враховуючи положення пункту 6 статті 232 Господарського кодексу України, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом визначена сума пені - 19 594 грн. 78 коп., а отже вимоги позивача щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 19 594 грн. 78 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за надані послуги у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з грудня 2014 року по липень 2015 року в сумі 52 368 грн. 79 коп. та 3% річних за період прострочення з 20.11.2014 по 13.08.2015 в сумі 2 643 грн. 21 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до здійсненого розрахунку.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем в заяві про зменшення розміру позовних вимог, та встановлено, що він відповідає вищевказаним вимогам та фактичним обставинам справи, оскільки позивачем були враховані положення вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, але арифметично розрахунок проведений невірно.

Так, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за період з грудня 2014 року по липень 2015 року за вказаними періодами, судом визначена сума інфляційних втрат, яка є більшою, ніж визначено позивачем (52 368 грн. 92 коп.).

Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних втрат у розмірі 52 368 грн. 79 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не заявлено, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат.

Тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 52 368 грн. 79 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, що наведений в заяві про зменшення розміру позовних вимог, судом встановлено, що він містить такі ж помилки, що і розрахунок пені, а саме: позивачем не були враховані положення Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958 при визначенні граничного строку оплати, та, як наслідок позивачем невірно було визначено період прострочення.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаним періодом, судом встановлено, що в період прострочення з 25.11.2014 по 13.08.2015 сума 3% річних складають 2 593 грн. 72 коп., а отже, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 2 593 грн. 72 коп.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в цілому підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат по справі, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" станом на 01.01.2015 мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1 827 грн. 00 коп.) та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (73 080 грн. 00 коп.).

Ціна позову станом на момент звернення із позовною заявою до суду становила 198 158 грн. 69 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову складала 3 963 грн. 17 коп. (2% ціни позову). При цьому, після зменшення розміру позовних вимог позивачем ціна позову стала складати 195 514 грн. 93 коп., а отже сума судового збору за подання такого позову мала б складати 3 910 грн. 30 коп. (2% ціни позову).

При цьому, відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду на подану позивачем заяву про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, суд вважає за доцільне повернути позивачу частину сплаченого ним судового збору у розмірі 52 грн. 87 коп. (3 963,17 - 3 910,30).

Відповідно до пункту 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом).

Отже, з урахуванням вище вказаного, на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету України 52 грн. 87 коп. надмірно сплачений судовий збір.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградський завод технологічного обладнання" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вулиця Промислова, будинок 1; ідентифікаційний код 33019165) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Груп" (18007, м. Черкаси, вулиця Кірова, будинок 102/1; ідентифікаційний код 38475918) - 120 446 грн. 17 коп. - основного боргу, 19 594 грн. 78 коп. - пені, 52 368 грн. 79 коп. - інфляційних втрат, 2 593 грн. 72 коп. - 3% річних, 3 900 грн. 07 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комтех Груп" (18007, м. Черкаси, вулиця Кірова, будинок 102/1; ідентифікаційний код 38475918) надмірно сплачений судовий збір у сумі 52 грн. 87 коп., перерахований згідно платіжного доручення № 434 від 22.06.2015, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_3