ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року Справа № 910/3241/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого,
Алєєвої І.В., Рогач Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 08.06.2015
у справі№ 910/3241/15-г Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
доДочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення суми
за участю представників:
позивачаРастєгаєва Ю.В.- дов. від 29.12.2014;
відповідачаКовригін О.В. - дов. від 26.12.2014;

ВСТАНОВИВ:

13.02.2015 Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 128185,76 грн., в тому числі 922754,44 грн. основного боргу, 16609,58 грн. пені, 4521,50 грн. інфляційних втрат, 8319,96 грн. річних, 6459,28 грн. штрафу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань по оплаті поставленої йому продукції протягом дії договору та на приписи статей 193, 230, 231, 232 Господарського кодексу України, статей 526, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідач відхилив позов, вказавши, що позивач не надав йому рахунок-фактуру як підставу для здійснення оплати за договором, також подав заяву про застосування позовної давності відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України з тих підстав, що строк для захисту порушеного права позивачем сплинув 01.06.2013 (три роки з наступного дня після здійснення поставки продукції), а наданий позивачем у підтвердження переривання позовної давності акт звірки взаємних розрахунків підписаний особою, що не є уповноваженою на вчинення такого правочину.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 (Бондарчук В.В.) у позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 (судді: Алданова С.О. - головуючий, Дикунська С.Я., Коршун Н.М.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін з мотивів його законності та обґрунтованості.

Не погоджуючись з висновками господарських судів попередніх інстанцій, позивач подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить постанову та рішення в даній справі скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення та неправильне застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, а саме, всупереч статтям 261, 264, 631 Цивільного кодексу України, частини 4 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не взято до уваги акт звірки взаємних розрахунків як дію, що перериває перебіг позовної давності, в порушення положень статей 4-2, 32, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України не взято до уваги доводи позивача, не надано йому можливості подати додаткові докази, не враховано додаткові докази, надані позивачем, під час апеляційного перегляду справи.

Відповідач відзив на касаційну скаргу не надав, усно в судовому засіданні вказав на законність та обґрунтованість постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 1.2. статуту Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ", затвердженого рішенням установчих зборів Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" від 25.12.2012, Товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "УКРТРАНСГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

01.06.2010 Дочірнім підприємством "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та Дочірньою компанією "УКРТРАНСГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" укладено договір № 125-Л/55-Л поставки продукції, умовами якого передбачено, що позивач зобов'язується в порядку та на умовах, визначених даним договором, передати у власність відповідача паливно-мастильні матеріали згідно зі специфікаціями, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами, а відповідач зобов'язується прийняти і оплатити продукцію. Даний договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2010.

Відповідно до пункту 3.3. договору загальна сума даного договору визначається за сумою всіх специфікацій до нього і складає 93290,22 грн., в тому числі ПДВ 15548,37 грн. Умовами пункту 4.7. договору передбачено, що датою поставки продукції визначається дата, вказана в накладній про прийняття продукції відповідачем.

Згідно з пунктом 3.4. договору, відповідач оплачує позивачу 100 % вартості продукції протягом (не зазначено) днів з дати поставки зазначеної продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача. Пунктом 5.2. договору визначено, що за порушення строків оплати продукції, визначених пунктом 3.4 даного договору, відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1 % від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Суд визначив, що за своєю правовою природою укладений сторонами справи договір від 01.06.2010 № 125-Л/55-Л є договором поставки продукції.

Суд також встановив, що за змістом накладних № 16 від 01.06.2010 на суму 474,30 грн., № 126 від 01.06.2010 на суму 9291,42 грн., № 127 від 01.06.2010 на суму 3917,52 грн., № 128 від 01.06.2010 на суму 39133,80 грн., № 129 від 01.06.2010 на суму 3803,82 грн., № 152 від 01.06.2010 на суму 33566,40 грн., № 125 від 01.06.2010 на суму 2088,18 грн., підписаних представниками сторін та скріплених їх печатками, позивач на виконання умов договору поставив відповідачеві продукцію на загальну суму 92275,44 грн.

Проте, відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару, за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 92275,44 грн.

Сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013, що позивач зазначає, як підставу для переривання перебігу позовної давності.

В зв'язку з простроченням оплати позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості, а також 16609,58 грн. пені, 8319,96 грн. 3 % річних, 4521,50 грн. інфляційних втрат та 6459,28 грн. 7 % штрафу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з встановлених ним обставин справи щодо відсутності в умовах договору встановленого сторонами строку оплати поставленої продукції та визначив настання у відповідача обов'язку оплатити одержану продукцію відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України після прийняття товару, тобто, з 02.06.2010, що свідчить про звернення позивача до суду після закінчення позовної давності для захисту порушеного права; суд відзначив, що про застосування наслідків закінчення позовної давності заявлено відповідачем, а позивач не навів доводів у підтвердження поважності причин пропуску позовної давності.

Також суд, дослідивши наданий позивачем акт звірки взаємних розрахунків від 30.09.2013, відхилив його, як неналежний доказ у підтвердження обставин переривання перебігу позовної давності з мотивів складання цього акта після закінчення перебігу позовної давності, а також неможливості визначити зазначену в акті суму заборгованості як таку, що виникла у зв'язку з спірними правовідносинами сторін в межах даного спору.

Звертаючись з апеляційною скаргою, позивач надав в якості додатку до скарги акт звірки взаємних розрахунків від 01.04.2012 станом на 31.03.2012 та просив врахувати його в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України як додатковий доказ, вказавши в обґрунтування, що цей акт звірки не було надано до суду першої інстанції, оскільки позивач вважав надані ним до суду докази достатніми, а оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення не надало позивачу можливості скористатися правом на його подання.

Переглядаючи справу в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції вказав, що висновки місцевого господарського суду щодо встановлених обставин справи відповідають наявним доказам, натомість, позивач не довів в апеляційній скарзі обставин, на яких він ґрунтував свої доводи щодо порушення приписів процесуального законодавства.

Судова колегія зазначає, що за змістом статей 4-3 та 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, та створює при цьому сторонам та іншим особам, що беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Разом з тим, відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України сторони повинні довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, а також за приписами частини 3 статті 22 цього Кодексу сторони зобов'язані вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції розглядав дану справу два місяці, що є визначеним законодавчо загальним достатнім строком для створення позивачу (як і іншим особам, що беруть участь у справі) необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи; представник позивача брав участь у розгляді справи і позивач не навів будь-яких даних, що йому перешкоджали чи відмовляли у задоволенні процесуальних клопотань, в тому числі, пов'язаних з ознайомленням з матеріалами справи чи наданням додаткових доказів.

За змістом апеляційної скарги позивача у ній також не викладено доводів щодо неможливості надання ним доказів до суду першої інстанції з поважних причин, що спростовує доводи позивача про порушення статті 101 Господарського процесуального кодексу України; власне уявлення позивача про обсяг доказів, необхідних для задоволення його позовних вимог, не відповідає підставам, наведеним статтею 101 цього Кодексу.

Відтак, господарські суди вірно розглянули спір, виходячи в межах своєї компетенції з тих доказів, які надав позивач під вирішення спору місцевим господарським судом; відповідні докази описані у судових рішеннях, їм надана правова оцінка, що спростовує доводи касаційної скарги про наявність процесуальних порушень.

Судова колегія також зазначає, що за статтею 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Господарськими судами попередніх інстанцій вірно визначено правову природу укладеного сторонами договору, як договору поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру правовідносин сторін.

Встановивши, що сторони не навели в договорі строків (термінів) виконання грошового зобов'язання поставленої продукції, господарські суди попередніх інстанцій вірно визначили настання моменту виконання відповідачем зобов'язання з оплати згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України, за якою покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, та з'ясували, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, поставив відповідачу товар на загальну суму 92275,44 грн., який прийнятий останнім по товарним накладним без зауважень, однак, відповідач оплати поставленого товару у належний строк не провів.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відтак, господарські суди визначили наявність порушеного права позивача, що підлягає захисту в судовому порядку.

Разом з тим, статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України визначено позовну давність, як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлений для загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України). Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з частинами 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суди встановили, що право позивача на стягнення заборгованості в розмірі 92275,44 грн. виникло з 02.06.2010 (одержання відповідачем останньої партії продукції), а позивач звернувся до суду з позовом 13.02.2015 (згідно з поштовим штемпелем на конверті), тобто, після спливу трирічного загального строку позовної давності для захисту свого порушеного права; позивач своїм правом, що передбачене частиною 5 статті 267 Цивільного кодексу України, не скористався, клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними в процесі судового розгляду справи не подав.

За статтею 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Суди дослідили та мотивовано і вірно відхилили доводи позивача про переривання строку позовної давності за приписами статті 264 Цивільного кодексу України, оскільки наданий ним акт звірки взаєморозрахунків між сторонами підписаний 30.09.2013, тобто після спливу строку позовної давності, а строк, що скінчився, перериватись та розпочинатись заново не може; також суди вказали, що неможливо ідентифікувати вказану в акті суму відповідно до спірного зобов'язання.

Відтак, враховуючи положення договору та статей 261, 264, 267, 692 Цивільного кодексу України, суди попередніх інстанцій прийшли до правомірного висновку, що позовна давність з оплати поставленої продукції пропущена.

Посилаючись на приписи статті 631 Цивільного кодексу України, скаржник не врахував, що зазначена норма вказує на тривалість дії договору та дії зобов'язання у часі, а не регулює настання строку виконання, що передбачено спеціальною статтею 530 Цивільного кодексу України.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного та рішенні місцевого господарського судів, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарські суди вирішили спір відповідно до вимог статей 4-2, 4-3, 33, 34, 43, 84, 101, 105 Господарського процесуального кодексу України, розглянули всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, надали оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, та доводам сторін, відповідно відобразивши це в судових рішеннях.

Доводи касаційної скарги не спростовують належно та повно встановлених судами істотних обставин справи та законності їх правових висновків відповідно до наведених вище положень законодавства; підстав для скасування судових рішень з мотивів, викладених у касаційній скарзі, не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 у справі № 910/3241/15-г Господарського суду міста Києва та рішення Господарського суду міста Києва від 16.04.2015 залишити без змін.

Головуючий Т. Дроботова

Судді І. Алєєва

Л. Рогач