КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2015 р. Справа№ 911/5290/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Іващенко М.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Лелюхін Д. О. (довіреність від 02.01.2015 № б/н);

від відповідача 1: Захарко І. І. (довіреність від 16.09.2014, № б/н); Хоменко О. А. (довіреність від 16.09.2014, № б/н);

від відповідача 2: не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги

сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поліський край"

на рішення господарського суду Київської області від 13.05.2015

у справі № 911/5290/14 (головуючий суддя Бабкіна В.М., судді Лопатін А.В., Лутак Т.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг"

до 1. сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поліський край",

2. товариства з обмеженою відповідальністю "Акруа"

про стягнення 89 749,49 грн.,

та за зустрічним позовом - сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поліський край"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг"

про визнання недійсними пунктів договору, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 13.05.2015 року у справі № 911/5290/14 первісний позов задоволено повністю та стягнуто солідарно з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поліський Край" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Акруа" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагромаркетинг" 33526 грн. 82 коп. відсотків річних, 7729 грн. 89 коп. пені, 48492 грн. 78 коп. курсової різниці. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Прийняте рішення судом першої інстанції мотивоване неналежним виконанням відповідачем 1 зобов'язання за договором поставки в частині невчасної сплати коштів за поставлений товар. У зв'язку простроченням оплати товару суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідачів підлягають стягненню відсотки річних, пеня та курсова різниця. Відмова у задоволенні зустрічного позову мотивована тим, що пункти 2.2, 2.3, 5.5 спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства України. Також в рішенні суду відмолено у задоволенні заяви про зменшення розміру пені.

Не погодившись із вказаним рішенням, сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Поліський край" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 13.05.2015 року у справі № 911/5290/14 та прийняти нове рішення, яким первісний позов задовольнити частково та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 3864,95 грн.; в іншій частині первісного позову відмовити; зустрічний позов задовольнити повністю та визнати недійсними з моменту укладення п.п. 2.2, 2.3 та 5.5 Договору поставки від 07.08.2013 № АП-21-0111 укладений між ТОВ "Хімагромаркетинг" та СТОВ "Поліський Край".

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції залишив без уваги доводи відповідача 1 щодо невідповідності п. 5.5 договору вимогам ст. 3 ЦК України в частині добросовісності, розумності та справедливості, а саме встановлення 96% річних. В тому числі скаржник вказує, що у відповідності до постанови КМУ від 18.12.1998 № 1998 ціни в договорі встановлюються виключно у національній валюті та формується у доларовому еквіваленти лише в частині імпортної складової структури ціни, проте позивач не надав суду докази наявності імпортної складової в структурі ціни позову. В апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви про зменшення розміру пені.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 року у справі № 911/5290/14 апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поліський край" прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 24.06.2015.

19.06.2015 через канцелярію суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій позивач зазначає, що положення договору щодо встановлених 96 відсотків річних та встановлена залежність ціни договору від курсу іноземної валюти відповідає вимогам чинного законодавства. А також рішення суду в частині відмови у задоволенні заяви про зменшення розміру пені є обґрунтованим.

Ухвалою суду від 24.06.2015 відкладено розгляд апеляційної скарги на 29.07.2015.

29.07.2014 від представника скаржника надійшли пояснення щодо відзиву позивача на апеляційну скаргу, в якій скаржник підтримав зазначене в апеляційній скарзі.

Представник скаржника в судове засідання 29.07.2015 з'явився та подану апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив на зазначене в апеляційній скарзі та вважає рішення першої інстанції вмотивованим та таким, що прийняте з урахуванням норм чинного законодавства.

Представник відповідача 2 в судове засідання 29.7.2015 не з'явився.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.08.2013 р. між ТОВ "Хімагромаркетинг" (продавець) та СТОВ "Поліський Край" (покупець) було укладено договір поставки № АП-21-0111, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця засоби захисту рослин (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти зазначений товар та оплатити його вартість.

Згідно умов договору поставки вартість товару на дату укладення цього договору становить 3039,17 грн. (у т.ч. ПДВ 20%). Вартість товару в період дії договору може змінюватись в порядку, передбаченому пунктом 2.2, при цьому така ціна є узгодженою сторонами та не потребує додаткового узгодження шляхом підписання змін та доповнень до цього договору (пункт 1.2 договору поставки).

Покупець зобов'язаний сплатити продавцю вартість товару не пізніше 30.08.2013 р. - 3039,17 грн. (пункт 2.1 договору поставки).

Поставка товару здійснюється в строки, передбачені п. 3.3 договору (до 11.08.2013 р.), або раніше за заявкою покупця (пункти 3.1, 3.3 договору поставки).

Відповідно до п. 2.2 договору при остаточному розрахунку здійснюється перерахунок вартості товару, з урахуванням фактичного курсу купівлі долара США на дату оплати відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 договору, за наступною формулою: S1=S0*A1/A0, де S0 - сума даного договору, яка повинна бути перерахована відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 цього договору; S1 - сума у гривнях, що підлягає сплаті, з урахуванням п. 2.2 цього договору; A0 - вартість у гривнях одного долара США за фактичним курсом, що встановлений на дату укладення даного договору (додаткової угоди) згідно з п. 1.3 даного договору; A1 - вартість у гривнях одного долара США за фактичним курсом, що встановлений на дату оплати відповідно до графіку закріпленого в п. 2.1 цього договору (додаткової угоди).

Згідно з п. 2.3 договору підтвердженням фактичного курсу купівлі долара США є довідка банку. Положення п. 2.2 договору застосовуються тільки у випадку збільшення фактичного курсу купівлі долара США. При застосуванні п. 2.2 цього договору продавець виставляє рахунок-фактуру, який покупець зобов'язаний оплатити протягом 1 банківського дня. Вартість вважається сплаченою повністю, коли остаточна оплата, розрахована в порядку, визначеному в п. 2.2 цього договору, перерахована на розрахунковий рахунок продавця.

Покупець відповідає за несвоєчасну оплату товару (порушення розділу 2 даного договору) й сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. При розрахунку пені застосовується ставка НБУ, що діє в період нарахування пені (п. 5.2 договору).

Окрім того, сторони дійшли згоди щодо зміни тривалості позовної давності про стягнення неустойки (штрафу, пені), передбаченої пунктом 1 частини 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, та встановили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, встановлених розділом 5 цього договору, припиняється через три роки від дня, коли це зобов'язання повинно було виконане (п. 5.3 договору).

Також сторони прийшли до згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та дев'яносто шість відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев'яноста календарних днів. При затримці платежу продавець має право виставити рахунок по сплаті відсотків за користування чужими грошима та інфляційних нарахувань з моменту прострочення до фактичної оплати, а покупець зобов'язаний оплатити його в строк не більше 3 (трьох) банківських днів (п. 5.5 договору поставки).

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 01.01.2015 р., а в частині розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобов'язань за цим договором (п 7.1 договору).

Додатковим договором від 12.09.2013 р. № АП-21-0111ДС1 до договору поставки сторони доповнили перелік засобів захисту рослин, що поставляється продавцем за договором, а саме - домовились про поставку засобу "Тіабен Т" у кількості 100 л на загальну суму 26575,00 грн. та засобу "Зеніт" у кількості 200 л на загальну суму 28620,00 грн., вартість яких (55195,00 грн.) покупець зобов'язаний сплатити продавцю не пізніше 15.09.2013 р.

Додатковим договором від 14.09.2013 р. № АП-21-0111ДС2 до договору поставки сторони доповнили перелік засобів захисту рослин, що поставляється продавцем за договором, а саме - домовились про поставку засобу "Дикват" у кількості 400 л на загальну суму 21608,00 грн., яку покупець зобов'язаний сплатити продавцю не пізніше 20.09.2013р. - 6482,40 грн. та не пізніше 10.11.2013 р. - 15125,60 грн.

16.09.2013 р. між ТОВ "Хімагромаркетинг" (кредитор) та ТОВ "Акруа" (поручитель) укладено договір поруки № ПР-21-0111, згідно якого ТОВ "Акруа" зобов'язується перед ТОВ "Хімагромаркетинг" в повному обсязі за виконання обов'язків СТОВ "Поліський Край" (боржник) за договором поставки від 07.08.2013 р. № АП-21-0111.

Згідно умов договору поруки, у разі порушення боржником основного договору, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 1.2 договору поруки).

Відповідно до пункту 1.3 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником в повному обсязі. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитора тощо.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (пункт 4.1 договору поруки).

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2014 року в зв'язку із неналежним виконанням відповідачем 1 за первісним позовом своїх договірних зобов'язань в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого продавцем товару, ТОВ "Хімагромаркетинг" звернулось до господарського суду Київської області з позовом до СТОВ "Поліський Край" та ТОВ "Акруа" про солідарне стягнення 73518,52 грн. заборгованості за договором поставки від 07.08.2013 р. № АП-21-0111, в тому числі - 51608,00 грн. основного боргу, 2563,89 грн. пені, 11605,43 грн. процентів річних, 7741,20 грн. штрафу, а також судового збору в сумі 1827,00 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 27.05.2014 р. у справі № 911/1242/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.08.2014 р., позов ТОВ "Хімагромаркетинг" до СТОВ "Поліський Край" та ТОВ "Акруа" було задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь ТОВ "Хімагромаркетинг" 51608,00 грн. основного боргу, 2536,56 грн. пені, 11605,43 грн. процентів річних, 7741,20 грн. штрафу, 1826,32 грн. судового збору. В іншій частині вимог було відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість по договору та додатковим угодам погашена 12.12.2014 в рамках виконавчого провадження з виконання наказу суду виданого на рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення від 27.05.2014 р. у справі № 911/1242/14 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі № 911/5290/14, не можуть йому суперечити.

Рішенням суду у справі № 911/1242/14 встановлено факт настання терміну оплати за договором, наявність підстав застосування штрафних санкцій, а також факт прострочення відповідачем своїх грошових зобов'язань за укладеним між сторонами договором поставки.

Позивач звернувся з позовом до господарського суду Київської області з позовом про стягнення з відповідачів 33526 грн. 82 коп. відсотків річних, 7729 грн. 89 коп. пені, 48492 грн. 78 коп. курсової різниці.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до статті 11 ЦК України є, зокрема договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Предметом даного господарського спору є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача курсової різниці, яка утворилась внаслідок неналежного виконання зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором або законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, у пунктів, 2.2, 2.3 договору поставки відповідно до ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони дійшли згоди, що при остаточному розрахунку здійснюється перерахунок вартості товару, з урахуванням фактичного курсу купівлі долара США на дату оплати відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 договору. Вартість вважається сплаченою повністю, коли остаточна оплата, розрахована в порядку, визначеному в п. 2.2 цього договору, перерахована на розрахунковий рахунок продавця

Таким чином, укладаючи договір поставки сторони визначили іноземну валюту - долар США, зміна курсу якої впливає на коригування гривневої ціни за весь товар за договором.

Положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Вищого господарського України від 25.11.2014 по справі №906/519/14.

Оскільки сторонами у належній формі досягнуто згоди щодо можливості зміни обумовленої ціни у визначених ними випадках та визначено спосіб перегляду ціни відповідно до формули, за якою вираховується зміна ціни, і така домовленість відповідає нормам чинного законодавства, з огляду на значне збільшення курсу продажу іноземних валют до гривні у період існування боргу, тому позовна вимога про відшкодування витрат, пов'язаних зі зміною курсу гривні до її грошового еквіваленту в іноземній валюті (дол. США), курсової різниці, є підставною.

В зв'язку з викладеним, посилання відповідача 1 в апеляційній скарзі на неправомірність стягнення курсової різниці суперечать умовам договору та нормам чинного законодавства, оскільки у договорі поставки, сторони визначили іноземну валюту - долар США, зміна курсу якої впливає на коригування гривневої ціни, отриманого товару.

Оскільки у строк встановлений в договорі відповідач 1 свій обов'язок щодо оплати товару у повному обсязі не виконав, відтак, позивачем обґрунтовано визначено курс долару США на оплати заборгованості, а не на момент, коли зобов'язання мало бути ним виконане. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Вищим господарським судом України в постанові від 25.11.2014 у справі № 906/519/14.

З урахуванням викладеного, перевіривши поданий позивачем розрахунок курсової різниці в розмірі 48492,78 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення курсової різниці.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо й розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Тобто, стаття 625 ЦК України, між іншим, надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, встановити інший ніж 3% річних розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, який і було визначено сторонами у п. 5.5 договору поставки в розмірі 40% річних та 96% річних за внутрішнім волевиявленням сторонами правочину.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок нарахованих позивачем суми 96% річних в розмірі 33526,82 грн., виходячи з періоду прострочення та суми боргу. Таким чином, судом встановлено, що розрахунок 96% річних є обґрунтованим, тому позовні вимоги в зазначеній частині є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного Кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З урахуванням викладеного, перевіривши поданий позивачем розрахунок пенів розмірі 7729,89 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення пені.

Що стосується заяви про зменшення розміру неустойки поданої відповідачем 1 колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Право місцевого господарського суду при прийнятті рішення зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачено також пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Як роз'яснено в п.3.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов'язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Проте, відповідач 1 в заяві про зменшення суми заявленої до стягнення пені не надав доказів на підтвердження свого фінансового стану та доказів виняткової сукупності обставин, які б свідчили про наявність підстав для зменшення розміру стягуваної пені.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача 1 про зменшення розміру пені.

Щодо рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з пунктом 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 (далі - Постанова) на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

У пункті 2.1 Постанови зазначено, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до підпункту 2.5.1 пункту 2.5 Постанови слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Відповідно до п. 2.2 договору при остаточному розрахунку здійснюється перерахунок вартості товару, з урахуванням фактичного курсу купівлі долара США на дату оплати відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 договору, за наступною формулою: S1=S0*A1/A0, де S0 - сума даного договору, яка повинна бути перерахована відповідно до графіка, закріпленого в п. 2.1 цього договору; S1 - сума у гривнях, що підлягає сплаті, з урахуванням п. 2.2 цього договору; A0 - вартість у гривнях одного долара США за фактичним курсом, що встановлений на дату укладення даного договору (додаткової угоди) згідно з п. 1.3 даного договору; A1 - вартість у гривнях одного долара США за фактичним курсом, що встановлений на дату оплати відповідно до графіку закріпленого в п. 2.1 цього договору (додаткової угоди).

Згідно з п. 2.3 договору підтвердженням фактичного курсу купівлі долара США є довідка банку. Положення п. 2.2 договору застосовуються тільки у випадку збільшення фактичного курсу купівлі долара США. При застосуванні п. 2.2 цього договору продавець виставляє рахунок-фактуру, який покупець зобов'язаний оплатити протягом 1 банківського дня. Вартість вважається сплаченою повністю, коли остаточна оплата, розрахована в порядку, визначеному в п. 2.2 цього договору, перерахована на розрахунковий рахунок продавця.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Також сторони прийшли до згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та дев'яносто шість відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев'яноста календарних днів. При затримці платежу продавець має право виставити рахунок по сплаті відсотків за користування чужими грошима та інфляційних нарахувань з моменту прострочення до фактичної оплати, а покупець зобов'язаний оплатити його в строк не більше 3 (трьох) банківських днів (п. 5.5 договору поставки).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання п.п. 2.2, 2.3, 5.5 Договору недійсними є необґрунтованими, а тому колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду Київської області від 13.05.2015 у справі № 911/5290/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В той же час, доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поліський край" на рішення господарського суду Київської області від 13.05.2015 у справі № 911/5290/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 13.05.2015 у справі № 911/5290/14 залишити без змін.

3. Справу № 911/5290/14 повернути до господарського суду Київської області.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді О.І. Лобань

А.Г. Майданевич