РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015Справа №37/563

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче

об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО»

до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії

«Нафтогаз України»

про стягнення 139 190,18 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

У судовому засіданні брали участь представники сторін:

від позивача: Петровська-Караченцева Л.Г.

від відповідача: Деркач Т.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» до Дочірнього підприємства «Нафтогазмережі» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення 132 702,31 грн. основного боргу, 4 644,58 грн. інфляційних втрат та 1 843,29 грн. трьох відсотків річних у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки природного газу № К/ХМ-0079-П від 01.02.2010 р.

У прохальній частині позовної заяви позивач просив суд з метою забезпечення позову накласти арешт на належне відповідачу майно та грошові кошти в межах ціни позову.

Розглянувши дане клопотання позивача, суд його відхилив, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.06 р., розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Керуючись наведеними нормами процесуального законодавства та враховуючи роз'яснення Верховного Суду України, при вирішенні питання про забезпечення позову суди мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» своє клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову не обґрунтувало, доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суду не надало, а також нічим не підтвердило припущення, що майно (в тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути або зменшитись.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» про вжиття заходів до забезпечення позову.

Ухвалою суду від 19.11.2010 р. було порушено провадження у справі № 37/563 та призначено її розгляд на 08.12.2010 року, зобов'язано сторін надати певні документи.

Ухвалою суду від 05.12.2011 р. у даній справі було зупинено провадження до закінчення процесу реорганізації Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»; зобов'язано сторін повідомити суду про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у даній справі.

З офіційної вебсторінки Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» у всесвітній мережі Інтернет суду стало відомо, що наказом № 650 від 18.09.2014 р. Міністерства енергетики та вугільної промисловості України визнано таким, що втратив чинність наказ Мінерговугілля України від 26.07.2012 р. № 545 «Про припинення Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» шляхом її реорганізації (перетворення)», на підставі якого безпосередньо провадження у справі зупинено до закінчення реорганізації відповідача.

За приписами частини 1 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» проігноровано вимоги ухвали суду від 27.02.2012 р. щодо повідомлення про завершення реорганізації відповідача, як обставини, що зумовила зупинення провадження, та станом на теперішній час не існує, суд дійшов висновку про необхідність поновлення провадження у справі № 37/563.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 року поновлено провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні за участю сторін на 20.07.2015 р.

Наказом Голови Господарського суду міста Києва № 240-К від 02.07.2015 у зв'язку зі зміною прізвища, судді Гавриловській І.О. було змінено запис у трудовій книжці про прізвище на Андреїшина.

Через відділ діловодства суду 15.07.2015 р. від відповідача надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву, які залучено до матеріалів справи.

Представники сторін у судове засідання 20.07.2015 р. не з'явилися, про призначене судове засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень від 23.06.2015 р., які підтверджують отримання відповідачем 25.06.2015 р. та позивачем - 01.07.2015 року ухвали про поновлення провадження у справі.

Через відділ діловодства суду 17.07.2015 р. від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити представника для участі у судовому засіданні, у зв'язку з відрядженням відповідних працівників та звільненням, в тому числі з причин проведення 4-ї хвилі мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року № 14/2015.

Розглянувши дане клопотання, суд його відхилив з тих підстав, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Крім того, відповідач не надав жодного доказу в обґрунтування наданого клопотання.

Відповідач наданими йому процесуальними правами не скористався, у зв'язку з чим це клопотання визнається судом необґрунтованим та підлягає відхиленню.

У зв'язку з неявкою представника позивача Господарський суд міста Києва позбавлений можливості з'ясувати, чи підтримує позивач позовні вимоги на час розгляду справи та в якому обсязі.

Враховуючи наведене, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору у даній справі, у зв'язку з неявкою представників сторін у призначене судове засідання, керуючись п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 77 ГПК України, розгляд справи відклав та призначив на 05.08.2015 р.; зобов'язав сторін надати суду певні документи.

В судовому засіданні 05.08.2015 р. суд оголосив перерву до 12.08.2015 р. для можливості надати позивачу докази у підтвердження здійснення адвокатської діяльності його представником, оскільки позивач просить суд відшкодувати витрати за послуги адвоката.

Представник позивача в судовому засіданні 12.08.2015 р. надав суду документи у справі, які залучено до матеріалів справи; надав суду усні пояснення по суті справи; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.08.2015 р. заперечив проти позову частково, з підстав, викладених у відзиві на позов.

У судовому засіданні 12.08.2015 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Харківською філією ДП «Нафтогазмережі», правонаступником якої є Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» (покупець) було укладено договір поставки природного газу № К/ХМ-0079-П від 01.02.2010 р. (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти від постачальника та оплатити природний газ (надалі - газ) в обсязі, зазначеному в ст. 2 даного договору.

Умови договору свідчать про те, що за своєю правовою природою вищевказаний договір є договором поставки.

У відповідності до частин 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 2.1. договору, постачальник передає покупцю протягом періоду з 01.02.2010 р. до 31.12.2010 р. включно, газ в обсязі до 360 тис. м. куб. за наявності його обсягів.

Умови постачання і обліку газу та порядок приймання-передачі газу визначені в статтях 3 і 4 договору.

Пунктом 5.1. договору визначено, що ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 2 020,25 грн., без врахування ПДВ, бору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того:

- збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ за ставкою - 40,41 грн.;

- ПДВ за ставкою 20 % - 412,13 грн.;

- тариф на послуги з транспортування 1000 куб.м. природного газу магістральними розподільними газопроводами, який становить 122,00 грн., крім того ПДВ 20 % - 24,4 грн.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 2 619,19 грн., в т.ч. ПДВ - 436,53 грн.

Відповідно до п. 6.1. договору, оплата за природний газ та послуги з його транспортування проводиться покупцем грошовими коштами шляхом 100 % попередньої оплати вартості обсягів газу, запланованих для поставки, за п'ять банківських днів до початку місяця поставки.

Остаточний розрахунок здійснюється на підставі акту приймання-передачі газу (за місяць передачі газу) до 10-го числа місяця, наступного за місяцем передачі газу.

Позивач пояснив суду, що на виконання вищевказаної умови договору та з метою недопущення обмеження постачання газу, ним було перераховано на користь постачальника грошові кошти в березні 2010 р. в розмірі 52 383,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 364 від 26.02.2010 р. та банківською випискою від 11.02.2010 р.

Фактично постачальником за договором було поставлено позивачу природний газ за березень-квітень 2010 р. на загальну суму 132 702,31 грн.. що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.03.2010 р., від 30.04.2010 р. та актом звірки розрахунків між сторонами станом на 30.04.2010 р.

Пунктом 11.1. договору визначено, що даний договір поширює свою дію на відносини, що склалися між сторонами з 01.02.2010 р. і діє в частині поставки газу до 31.12.2010 р. включно, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного виконання.

Постачання природного газу було припинено з 01.05.2010 р.

Таким чином, станом на 30.04.2010 р. заборгованість постачальника перед покупцем становила 132 702,31 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути залишок попередньої оплати за природний газ у розмірі 132 702,31 грн. (зокрема: лист вих. № 154 від 14.05.2010 р., заява вих. № 288 від 30.07.2010 р. про визнання кредиторських вимог). Однак, відповідач залишив дані звернення без відповіді та реагування.

За таких обставин Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства «Нафтогазмережі» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення 132 702,31 грн. основного боргу, 4 644,58 грн. інфляційних втрат та 1 843,29 грн. трьох відсотків річних у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки природного газу № К/ХМ-0079-П від 01.02.2010 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач виконав належним чином свої зобов'язання за договором поставки природного газу № К/ХМ-0079-П від 01.02.2010 р., тоді як відповідач свої зобов'язання щодо повернення залишку попередньої оплати за даним договором не виконав неналежним чином.

Відповідач листом (вих. № 197 від 24.06.2010 р.) підтверджував наявність заборгованості у розмірі 132 702,31 грн. Крім того, у відзиві на позов відповідач наводить доводи, якими заперечує нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних за порушення грошового зобов'язання за договором № К/ХМ-0079-П від 01.02.2010 р. Також судом враховується підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.04.2010 р, яким відповідач підтвердив наявність заборгованості у розмірі 132 702,31 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За таких обставин, оцінивши всі надані докази та пояснення в їх сукупності, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» грошових коштів у розмірі 132 702,31 грн., що були сплачені в якості попередньої оплати за договором поставки природного газу № К/ХМ-0079-П від 01.02.2010 р., а відповідач в установленому законом порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та не довів суду належними і допустимими доказами належного виконання ним своїх зобов'язань, то позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» до ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» про стягнення 132 702,31 грн. грошових коштів, визнається судом таким, що підлягає задоволенню.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» просило суд стягнути з відповідача 4 644,58 грн. інфляційних втрат та 1 843,29 грн. трьох відсотків річних у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки природного газу № К/ХМ-0079-П від 01.02.2010 р.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 ЦК України), згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Судом встановлено, що умовами договору поставки природного газу № К/ХМ-0079-П від 01.02.2010 р. розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено.

Статтею 230 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до положень частини 6 статті 231 штрафні санкції, що встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором лише за порушення грошових зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України, Судова палата у господарських справах, від 01.07.2015 р. № 910/14120/14|3-357гс15.

За таких обставин, господарський суд визнає безпідставними вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» щодо стягнення з відповідача 4 644,58 грн. інфляційних втрат та 1 843,29 грн. трьох відсотків річних у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки природного газу № К/ХМ-0079-П від 01.02.2010 р., та відмовляє в їх задоволенні.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» просило суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 7 000,00 грн.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті зазначеної норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, якій такі послуги надавались та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія зазначеного Закону України поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Поняття особи, яка є адвокатом, наведено в ст. 2 Закону України «Про адвокатуру», яка зазначає, що адвокатом може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж роботи за спеціальністю юриста або помічника адвоката не менше двох років, склав кваліфікаційні іспити, одержав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняв Присягу адвоката України.

За надання адвокатських послуг, передбачено сплату авансу (ст. 33 Правил адвокатської етики, затверджених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 1 жовтня 1999 року (протокол № 6).

Пунктом 10 Роз'яснення Вищого господарського суду України № 02 5/78 від 04.03.1998 р. зі змінами та доповненнями встановлено, що витрати позивачів та відповідачів, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, а саме угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, і платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг.

У даному випадку позивачем надано суду договір про надання юридичних послуг № 14 від 26.07.2010 р., укладений між ФОП Петровською-Караченцевою Л.Г. та ТОВ «Ю БІ СІ - ПРОМО», заявки № 1 від 26.07.2010 р., № 2 від 01.10.2010 р., акт приймання-передачі наданих послуг за вказаним договором, квитанція прибуткового касового ордеру, свідоцтво про державну реєстрацію ФОП Петровської-Караченцевої Л.Г. Серія В02 № 989332, довідку про взяття на облік платника податків Форма № 4-ОПП від 07.04.2009 р. № 690, свідоцтво про сплату єдиного податку Серія Е № 379134, довідку про взяття на облік платника податків Форма № 4-ОПП від 14.03.2008 р. № 840.

Слід відзначити, що статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. Верховний Суд України в постанові від 01.10.2002 у справі № 30/63 чітко зазначив, що в контексті статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Оцінивши надані позивачем документи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необгрунтованість вимог позивача про відшкодування витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 7 000,00 грн. в порядку, передбаченому ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, оскільки з наданих усних пояснень представника позивача та доказів вбачається, що позивачем були понесені витрати на оплату юридичних послуг, а не послуг безпосередньо адвокату, у зв'язку з чим господарський суд відмовляє в задоволенні вимогу позивача про відшкодування витрат на послуги адвоката.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» до ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (04116, м. Київ, вулиця Шолуденка, 1, ) на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об'єднання «Ю БІ СІ - ПРОМО» (61157, місто Харків, вулиця Селянська, 110, ) 132 702 (сто тридцять дві тисячі сімсот дві) грн. 31 коп. грошових коштів, 1 327 (одна тисяча триста двадцять сім) грн. 02 коп. витрат на сплату державного мита та 236 (двісті тридцять шість) грн. 00 коп. витрат по сплаті інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

3. У решті позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 14.08.2015 р.

Суддя І.О. Андреїшина