ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р. Справа №922/1760/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача - Бережко С.І., за довіреністю №14-96 від 18.04.2014 року;

відповідача - Закоблуков А.С., за довіреністю №268 від 05.01.2015 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційні скарги позивача - Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, (вх.№3661Х/1-40; вх.№3841Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015 року по справі №922/1760/14,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури території», м.Харків,

про стягнення 22302901,63 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури території», в якому просило суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 20301928,62 грн., пеню у розмірі 1282439,14 грн., інфляційних витрат у розмірі 241483,50 грн. та 3% річних в розмірі 477050,38 грн., а також витрат зі сплати судового збору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.06.2015 року у справі №922/1760/14 (суддя Лаврова Л.С.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Харківського обласного комунального підприємства «Дирекція розвитку інфраструктури території» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України» пеню у розмірі 16171,60 грн., інфляційні витрати у розмірі 6558,28 грн., 3% річних у розмірі 59601,29 грн., а також судовий збір у розмірі 6556,60 грн.

Відмовлено у стягнені суми основного боргу (оплачена до моменту звернення позивача з позовом до суду) у розмірі 20301928,62 грн., пені у розмірі 1266267,54 грн., інфляційних витрат у розмірі 234925,22 грн., 3% річних у розмірі 417449,09 грн., судових витрат у розмірі 66523,40 грн.

Відстрочено виконання рішення суду на 3 місяці, починаючи з 16.06.2015 року по 16.09.2015 року.

Позивач (стягувач) із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.№3661), в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015 року в частині зменшення розміру пені на 2090586,08 грн. та в частині надання відстрочки виконання рішення суду. Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 2090586,08 грн. пені у стягненні яких було відмовлено, а у задоволенні клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення суду - відмовити; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому, апелянт просить судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вх.№3661) прийнято до провадження та призначено до розгляду.

10.07.2015 року позивач (стягувач) знов звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.№3841), в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015 року в частині відмови у стягненні пені у розмірі 1266267,54 грн., інфляційних витрат у розмірі 234925,22 грн., 3% річних у розмірі 417449,09 грн. та в частині надання відстрочки виконання рішення суду на 3 місяці. Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 1266267,54 грн., інфляційних витрат у розмірі 234925,22 грн., 3% річних у розмірі 417449,09 грн. а у задоволенні клопотання відповідача про відстрочку виконання рішення суду - відмовити; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому, апелянт просить судові витрати покласти на відповідача.

Зазначена апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (вх.№3841) ухвалою суду від 20.07.2015 року прийнята до провадження та призначена до розгляду.

При цьому, Харківський апеляційний господарський суд ухвалою від 20.07.2015 року об'єднав апеляційні скарги вх.№3661 та вх.№3841 в одне апеляційне провадження.

Апелянт в обґрунтування своєї позиції по справі зазначає, що відмова суду першої інстанції у стягненні неустойки, інфляційних нарахувань та 3% річних є такою, що не відповідає дійсним обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального ст.ст. 525, 526, 599, 625, 631 Цивільного кодексу України, ст. 617 Господарського кодексу України та процесуального права ст.ст. 4-7, 43 Господарського процесуального кодексу України.

Як вказує скаржник, договором про організацію взаєморозрахунків передбачено тільки погашення основної заборгованості, не включаючи суму нарахованих позивачем пені, відсотків річних та інфляційних нарахувань, а отже такий договір не звільняє відповідача від зобов'язання щодо сплати штрафних та фінансових санкцій.

Крім того, апелянт звертає увагу суду у скарзі на те, що в оскаржуваному рішенні в частині зменшення неустойки місцевий господарський суд не врахував аргументів, доводів та доказів позивача, не зазначив обґрунтованих мотивів такого неврахування, чим порушив вимоги ст.ст. 4-2, 43, 84 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до прийняття неправильного рішення. Так, на думку скаржника, суд першої інстанції не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст. 233 Цивільного кодексу України, не з'ясувавши всіх обставин, дослідження яких передбачене згаданою нормою.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції зменшуючи розмір нарахованої неустойки проігнорував таку обставину, як відсутність виняткових обставин у відповідача. Разом з тим, як вказує скаржник, суд при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував інтересів позивача, надав пріоритет саме доказам відповідача, чим порушив принципи об'єктивності та неупередженості судового процесу, а також вимоги закону щодо оцінки доказів.

03.08.2015 року відповідач надав через канцелярію суду відзив на апеляційні скарги (вх.№11474), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

У судовому засіданні 05.08.2015 року представник апелянта підтримав доводи та вимоги апеляційних скарг у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позиції скаржника заперечував з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційних скаргах та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

28.12.2012 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та Харківським обласним комунальним підприємством «Дирекція розвитку інфраструктури території» (покупець, відповідач у справі) укладено договорів купівлі-продажу природного газу №13/2716-ТЕ-32.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх релігійними осередками (крім обсягів, що використовуються для іншої виробничо-комерційної діяльності).

У розділі 5 договору «Ціна газу» сторони погодили, що ціна (граничний рівень ціни) на газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюються Національною комісією регулювання електроенергетики України (НКРЕ). Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 1091,00 грн., крім того ПДВ - 20% -218,20 грн., всього з ПДВ - 1309,20 грн.

Загальна вартість договору на дату його укладення становить 23783800,00 грн., крім того ПДВ - 4756760,00 грн., разом з ПДВ - 28540560,00 грн. (п. 5.2., п. 5.5. договору).

У відповідності до п. 6.1. договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2012 року оплата за газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за період з 01.01.2013року по 31.12.2013 року передав у власність відповідача природний газ.

Проте, відповідач свої зобов'язання за договором виконав неналежним чином, а саме не в повному обсязі здійснив сплати за природний газ, а платежі, які проводились вчинялись не своєчасно.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 7.2. договору купівлі-продажу природного газу від 28.12.2013 року передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплати продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаних норм Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 1282439,14 грн., 3% річних у розмірі 477050,38 грн. та інфляційних витрат у розмірі 241483,50 грн.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сума основного боргу є погашеною повністю у відповідності до договору про організацію взаєморозрахунків №75/30 від 11.02.2014 року, про що свідчить платіжне доручення №139 від 01.04.2014 року та виписка.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 20301928,62 грн.

У свою чергу відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення з нього пені у розмірі 161716,00 грн., 3% річних у сумі 59601,29 грн. та інфляційних витрати у розмірі 6558,28 грн., у іншій частині пені, 3 % річних та інфляційних витрат відповідач заперечував.

Так, відповідач у підтвердження своєї позиції посилається на правову позицію Верховного Суду України по подібним спорам, викладену у постановах по справам №5011-1/1043-2012-42/528-2012 від 09.09.2014 року, №5011-35/1272-2012-42/527-2012, №5011-35/1533-2012-19/522-2012 та правову позицію викладену Вищим господарським судом України у постанові по справі №910/7258/14 від 22.09.2014 року.

У зазначених рішеннях вказано, що уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу, що у свою чергу потягло відсутність підстав для стягнення пені, передбаченої договором поставки природного газу, та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Отже, для застосування санкцій, передбачених договором поставки природного газу, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до змісту якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про визнання вірним наданого відповідачем розрахунку пені - 161716,00 грн., 3% річних - 59601,29 грн. та інфляційних витрат - 6558,28 грн., оскільки заборгованість по договору купівлі-продажу природного газу №13/2716-ТЕ-32 від 28.12.2012 року на суму у розмірі 20301928,62 грн. була погашена на підставі договору про організацію взаєморозрахунків №75/30 від 12.02.2014 року, а нарахування пені, 3% річних та інфляційних витрат зроблених на суму заборгованості, що була погашена у відповідності до договору про організацію взаєморозрахунків, вчинені позивачем безпідставно.

Пунктом 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Положенням ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Приписами частини 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Правовий аналіз вищевказаних норм права свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Крім того, п. 6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Відповідно до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред'явлення наказу до виконання. Також, не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом.

Відповідно до п.7.1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Пленум Вищого господарського суду України в п. 7.2 постанови «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2010 року №9 розтлумачив приписи ст. 121 Господарського процесуального кодексу України та вказав, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи утруднюють його виконання, а тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України і за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, має право відстрочення виконання рішення. Тобто, до заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

Так, відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання, водопостачанні та водовідведенні. Підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, тому постачає теплову енергію, водопостачання та водовідведення по вартості нижчої її собівартості. Станом на сьогоднішній день, на підприємстві складна економічна ситуація, яка виникла у зв'язку зі збитковістю послуг з теплопостачання, водопостачання та водовідведення, а до моменту прийняття нових тарифів у березні 2015 року тарифи на теплопостачання, водопостачання та водовідведення покривали лише частину витрат на їх виробництво.

Однією з причин тяжкого економічного стану відповідача є дефіцит коштів, пов'язаний з хронічними неплатежами, в основному, з боку населення за спожиті послуги. Борги населення за комунальні послуги у відповідності до інформації про нарахування, надходження та заборгованість за теплову енергію по боржнику (відповідач у справі) досягли по теплопостачанню суму у розмірі 31431676,55 грн.,

Крім того, суд першої інстанції узяв до уваги ту обставину, що заборгованість населення перед відповідачем виникла по деяким підставам, що не залежать від волі відповідача, зокрема, що норми діючих на цей час законів захищають споживачів (фізичних осіб) від примусового стягнення, у тому числі від стягнення заборгованості за комунальні послуги, однак не передбачають у даному випадку компенсації надавачам комунальних послуг, що веде до прямих збитків комунальних підприємств, до яких відноситься відповідач.

Окрім того, крім населення несвоєчасно розраховуються з відповідачем бюджетні установи (організації), які заборгували суму у розмірі 18009715,75 грн., що також не залежать від волі відповідача, а з причин несвоєчасного фінансування цих установ з місцевого та державного бюджетів.

Обсяг заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, водопостачання та водовідведення склав суму у розмірі 116620,01 тис. грн., яка складається з не доплаченої державою суми у розмірі 21802,51 тис. грн. за надані послуги населенню та 94817,50 грн. за надані послуги бюджетним організаціям, але обсяг заборгованості до цього часу не узгоджений Територіальною комісією Харківської області з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу через те, що постанова Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року №30, якою затверджений порядок та умови надання субвенції тільки на 2014 рік уже не чинна, а на 2015 рік тільки прийнята постанова Кабінету Міністрів України №375 від 04.06.2015 року «Питання погашення у 2015 році заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню».

Тяжкий фінансовий стан відповідача також підтверджується висновком судово-економічної експертизи №67 від 25.05.2015 року, проведеної НДЕКЦ ГУМВС України в Харківській області, в якій, зокрема, зазначено про те, що фінансова стійкість підприємства є дуже низькою, що створює передумови для його кризового становища, розрахуватися підприємство за договором про закупівлю природного газу №13/2716-ТЕ-32 від 28.12.2012 року без зовнішнього фінансування не може, крім того у підприємства в обігу знаходиться більше позикових коштів, ніж власних, і це співвідношення стає все більше вагомим.

Разом з тим, неможливість самостійного погашення боргу відповідачем перед позивачем без отримання належних відповідачу субвенцій з Державного бюджету підтверджує Департамент житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації у листах №08-02/1130 від 19.05.2014 року та №02-08/248 від 12.06.2015 року.

Фінансові звіти відповідача (баланси, звіти про фінансові результати діяльності, звіти з праці, звіти про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємства від надання послуг водопостачання, водовідведення та теплопостачання та інші фінансові документи, що були надані до справи відповідачем), висновок судово-економічної експертизи №67 від 25.05.2015 року - однозначно вказують на наявність значних збитків підприємства від надання послуг теплопостачання, водопостачання та водовідведення.

Колегія суддів зазначає, що 90% усіх грошей за договором № 13/2716-ТЕ-32 від 28.12.2012 року було перераховано з державного бюджету на погашення різниці у тарифах на теплопостачання, при цьому виплати з бюджету проводились значно пізніше виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлений природний газ за вище вказаним договором, тому відповідач з об'єктивних причин не міг розрахуватися з позивачем своєчасно.

Прийнятий Закон України №423-VIII від 14.05.2015 року (офіційно опублікований 05.06.2015 року в офіційному виданні №98 «Голос України»), пункт 13 якого передбачає погашення нарахованих на суму боргу за газ куплений у НАК «Нафтогаз України» пені, штрафів та фінансових санкцій у разі погашення боргу, що виник за 2013 рік. Однак до цього часу Кабінетом Міністрів України у відповідності до цього Закону не прийнятий порядок згідно з яким буде проводитися списання нарахувань на суму заборгованості.

Відзначає колегія суддів також той факт, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 року «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу» (з наступними змінами та доповненнями) постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг регулюється порядок перерозподілу коштів отриманих від відповідача без його згоди на це. Залишок грошей, що залишається у відповідача згідно встановлених нормативів розподілу грошей затверджених постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг незначний.

Приймає до уваги колегія суддів і ту обставину, що відповідачу потрібні гроші на виплату заробітної плати робітникам та на підтримання технологічного процесу виробництва теплової енергії, несвоєчасне отримання оплати від населення за спожиті комунальні послуги, крім того примусове стягнення не дасть очікуваного результату, тобто виконання рішення суду, тому як примусове стягнення не можливе на гроші, що поступають на спеціальні рахунки відкриті в установах банків відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 року «Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу», а ті гроші, що залишаються у підприємства незначні, що примусове стягнення за рахунок цих грошей буде відбуватися тривалий час та може зруйнувати господарську діяльність відповідача, витрати на відновлення якої будуть набагато більшими від отриманих позивачем грошей.

Колегія суддів вказує, що штрафні санкції є додатковим надходженням (прибутком) для НАК «Нафтогаз України», які б воно не отримало за умови належного виконання відповідачем умов договору. При цьому, сума штрафних санкцій є надмірно великою, а стягнуті суми 3% річних та інфляційні витрати мають компенсувати всі негативні наслідки затримки розрахунку з боку відповідача.

Таким чином, зменшуючи розмір стягуваної пені та надаючи відстрочку виконання рішення, судом прийнято до уваги, що прострочення платежів відповідача об'єктивно виникла не з його вини, а внаслідок неузгодженості в сфері виділення бюджетних коштів та не покриття тарифами собівартості енергоносіїв, що порядком примусового перерозподілу грошей, які направляються до ПАТ «НАК «Нафтогаз України», не передбачено погашення існуючого боргу та нарахувань на суму боргу перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України», а прийнятий Закон України №423-VIII від 14.05.2015 року передбачає погашення нарахованих на суму боргу за газ куплений у НАК «Нафтогаз України» пені, штрафів та фінансових санкцій.

Погоджується колегія суддів апеляційної інстанції з висновком суду першої інстанції щодо надання відстрочки строком на 3 місяці до 16.09.2015 року, тобто саме на той час якого буде достатньо відповідачу для того, щоб скористатися преференціями визначеними у Законі України №423-VIII від 14.05.2015 року, після затвердження порядку їх використання Кабінетом Міністрів України у відповідності до прикінцевих статей цього Закону.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача про наявність судової практики щодо застосування відстрочки та зменшення розміру неустойки (пені), оскільки при розгляді справ та прийнятті судових рішень, суд, перш за все, керується приписами чинного законодавства, а не судовою практикою. При цьому, можливість використання судом положень законодавства щодо відстрочки та зменшення розміру неустойки залежить від конкретних обставин справи, які суд оцінює самостійно у відповідності до норм ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції прийняв до уваги доводи лише однієї сторони і не врахував інтереси позивача, спростовуються аналізом суду обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг у зв'язку з їх необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не підлягають задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015 року по справі №922/1760/14 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.06.2015 року по справі №922/1760/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.