ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.08.2015 Справа № 905/284/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Колесника Р.М.

при секретарі судового засідання Степаненко Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду матеріали справи

за позовною заявою: прокурора Жовтневого району міста Маріуполя в інтересах держави в особі

позивача: департаменту міського майна Маріупольської міської ради, м. Маріуполь

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Маріуполь

про стягнення 3744,43 гривень

Представники сторін:

Прокурор: Хряк О.О. за посвідченням

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: не з'явився

Прокурор звернувся до господарського суду Донецької області із позовною заявою в інтересах держави в особі департаменту міського майна Маріупольської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 3744,43 гривень по орендній платі, пені та послуги згідно договору оренди комунального майна № 5204-Ж від 17.05.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобовязань за договором оренди нежитлового приміщення (будівлі), що знаходиться у комунальній власності міста Маріуполя, №5204-Ж від 17.05.2008р.

Прокурор в судових засіданнях підтримав вимоги, викладені у позовній заяві.

Позивач в судові засідання жодного разу не з'явився, через канцелярію суду надав витребувані судом документи та письмові пояснення по справі, в яких позовні вимоги прокурора підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Також просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом своєчасного надсилання ухвал за адресою місцезнаходження, визначеною за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, достовірність яких презюмується положеннями ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців». При цьому, з огляду на правову позицію Вищого господарського суду України, сформульовану в п. 3.9.1. Постанови Пленуму №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. таке повідомлення вважається належним.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи вищевикладене, справа розглядається відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України без явки представника відповідача за наявними в ній матеріалами, оскільки неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню спору.

Розгляд справи на підставі ст.69 Господарського процесуального кодексу України продовжувався. Розгляд справи на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України відкладався.

Перед початком розгляду справи по суті прокурор був ознайомлений з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 78 Господарського процесуального кодексу України.

Зясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених в процесі розгляду справи, вислухавши прокурора, суд

ВСТАНОВИВ

17.05.2008р. орендодавцем (позивачем) та орендарем (відповідачем) укладено договір оренди нежитлового приміщення (будівлі), що знаходиться у комунальній власності міста Маріуполя, №5204-Ж, згідно п.1.1 якого на підставі листа від 06.06.2008р. вх. №1157-01 орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення (будівлю), розташоване за адресою: м. Маріуполь, пр. Леніна, 63/1, загальною площею 8,06 кв.м. відповідно до технічного паспорту міського БТІ для використання місць загального користування.

Вступ орендаря у тимчасове платне володіння та користування приміщенням наступає на підставі договору та з моменту підписання акта приймання-передачі вказаного нежитлового приміщення (п.2.1 договору).

Майно вважається повернутим орендодавцю з моменту фактичного звільнення орендарем приміщення та підписання сторонами акта приймання-передачі (п. 2.3 договору).

Розділом 3 договору передбачені обовязки сторін.

Орендар зобовязаний, зокрема:

а) своєчасно та в повному обсязі сплачувати отримувачу орендну плату;

б) за послуги з обслуговування орендаря сплачувати щомісяця орендодавцю суму в розмірі 1,69 грн. Розмір вартості послуг з обслуговування орендаря може бути змінений в односторонньому порядку орендодавцем (п. 3.2 договору).

Орендна плата визначається на підставі рішення Маріупольської міської ради (п. 4.1 договору).

За користування вказаним у п 1.1 договору приміщенням орендар сплачує оренду плату за перший місяць у розмірі 106,06 гривень з розрахунку 13,16 гривень за 1 мІ та перераховує її на розрахунковий рахунок отримувача не пізніше 20 числа поточного місяця з урахуванням індексу інфляції (п. 4.2 договору).

Розмірі орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Оплата здійснюється щомісячно. Орендар зобовязаний отримати рахунок на оплату в бухгалтерії Управління міського майна. Рахунки на оплату видаються орендарю з 11 по 19 число кожного місяця (п. 4.3 договору).

Договір діє та вступає в силу з 17.05.2008р. до 17.05.2009р. (п. 7.1 договору).

Відповідно до ст. 764 ЦК України та п.7.5. договору у випадку відсутності заяв однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку, протягом місяця, він вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах, які передбачені договором.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не заперечували проти продовження строку дії договору у строки та спосіб, визначений законом та договором, та дії відповідача, що вчинялися після спливу строку дії договору (17.05.2009р.), що полягали у користуванні приміщенням, свідчать про наступне погодження із фактом продовження строку дії даного договору на новий термін.

Враховуючи наведене суд вважає, що договір є продовженим на той самий строк, а саме до 31.12.2014р. та на тих самих умовах, які передбачені даним договором.

Відповідно до вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаних кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ст. ст. 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата вноситься своєчасно та незалежно від результатів господарської діяльності орендаря.

Позивач свої зобовязання за договором виконав належним чином, що підтверджується матеріалами справи, в тому числі актом приймання-передачі нежитлового приміщення в будинку №63/1 по пр. Леніна №5257 від 17.05.2007р. При цьому наведений акт сприймається судом у якості належного доказу передання майна у користування відповідачу, навіть враховуючи дату його складання, оскільки згідно наданих позивачем пояснень у звязку з тим, що фактично орендоване нежитлове приміщення не вибувало із володіння відповідача, не звільнялось, речі відповідача знаходились у приміщенні та не передавалось відповідачем управлінню за актом прийому-передачі по закінченні дії договору № 4839-Ж від 17.05.2007р., тому при укладенні договору оренди нежитлового приміщення № 5204-Ж від 17.05.2008р. іншого акту прийому-передачі не підписувалось. Отже, враховуючи факт перебування орендованого майна у користуванні відповідача станом на час укладання договору оренди від 17.05.2008р., що відповідачем не спростовано, факт користування ним орендованим майном в період, за який стягується заборгованість з орендної плати, є доведеним.

Разом з цим, відповідач порушив умови договору, платежі у встановлені строки не здійснив.

На підставі наведеного, прокурор звернувся до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі у розмірі 3470,31 гривень, що утворилась за період з березня 2013р по грудень 2014р., заборгованість за послуги орендодавця за цей же період у розмірі 83,40 гривень, та пеню у розмірі 190,72 гривень за період з 21.02.2014р. по 21.01.2015р.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги прокурора до відповідача такими, що підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного спору полягає у примусовому спонуканні до виконання прострочених грошових зобов'язань.

Враховуючи статус об'єкту оренди, сторін та характер правовідносин між ними, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України, Законом України «Про оренду державного та комунального майна» та умовами укладених між ними договорів.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Як встановлено ч. 1 ст. 2, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч. 1 ст. 283, ч. 3 ст.285 Господарського кодексу України та ст.ст.759, 762 Цивільного кодексу України за користування майном на умовах оренди орендар (наймач) має сплачувати орендну плату.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір є належною підставою для виникнення у останнього грошового зобов'язання, визначеного його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата вноситься орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Таким чином, відповідач не мав правових підстав ухилятися від сплати орендної плати згідно визначених умов договору. Відносно оплати послуг з обслуговування орендаря суд наголошує на тому, що визначеність безпосередньо в умовах договору розрахунку відповідних платежів та обов'язку їх щомісячного здійснення, зумовлює висновок про як виникнення та існування у відповідача відповідного грошового зобов'язання, так і факту його прострочення незалежно від виставлення позивачем рахунків.

Згідно п.п.1, 5 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, та вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

У розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України невиконання або неналежне виконання зазначених зобов'язань відповідачем є їх порушенням.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Між тим, відповідачем не були виконані грошові зобовязання за договором, не здійснено оплату орендної плати у розмірі 3470,31 гривень та плати за послуги орендодавця у розмірі 83,40 гривень, жодних доказів на спростування чого відповідачем всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано.

Статтею 7 Закону України « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» скасовано на період проведення антитерористичної операції орендну плату за користування державним та комунальним майном субєктам господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Пунктом 5 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року N 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

П. 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. N 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» встановлено, що на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком, до п.п. 1 розділу 1 включено м. Маріуполь (Маріупольська міська рада).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. N 1079-р дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. N 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» зупинено.

Суд приймає до уваги, що заборгованість відповідача з орендної плати виникла з березня 2013р., тобто ще до прийняття Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», що свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором, що не повязане із початком проведення АТО у Донецькій області та з огляду на недоведеність факту здійснення відповідачем діяльності на території м. Маріуполя бо факт реєстрації підприємницької діяльності в місті Маріуполі та факт здійснення діяльності в місті Маріуполі не є тотожними, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до розглядуваних правовідносин положень ст.. 7 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 3470,31 гривень та за послуги орендодавця у розмірі 83,40 гривень підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, прокурором нараховано та предявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 190,72 гривень.

Надаючи належну юридичну оцінку доводам прокурора в цій частині суд виходить з наступного.

За змістом статей 216-218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 3 ст. 232 Господарського кодексу України вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено, а у випадках, передбачених законом, - уповноважений орган, наділений господарською компетенцією.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 6.3. договору передбачено, що за прострочення внесення орендної плати починаючи з 20-го числа поточного місяця з орендатора за вимогою орендодавця стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від місячної орендної плати за кожен день прострочення.

Здійснивши перерахунок пені суд дійшов висновку, що вимоги прокурора щодо стягнення пені у розмірі 190,72 гривень підлягають задоволенню.

За змістом п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору;

Отже, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України сума судового збору у розмірі 1827,00 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 43, 49, 69, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги прокурора Жовтневого району міста Маріуполя в інтересах держави в особі департаменту міського майна Маріупольської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 3744, 43 гривень по орендній платі, пені та послуги згідно договору оренди комунального майна № 5204-Ж від 17.05.2008 року задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (87500, м. Маріуполь, вул. Станіславського, 94/70, ІПН НОМЕР_1) на користь департаменту міського майна Маріупольської міської ради (87500, м. Маріуполь, пр. Металургів, 25; отримувач: Маріуп. УК/Жовтнев.р-н/22080401, р/р № 0052 у ГУДКСУ в Донецькій області, МФО 834016, ) заборгованість по орендній платі у розмірі 3470,31 гривень, пеню в розмірі 190,72 гривень.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (87500, м. Маріуполь, вул. Станіславського, 94/70, ІПН НОМЕР_1) на користь департаменту міського майна Маріупольської міської ради (87500, м. Маріуполь, пр. Металургів, 25; отримувач: Маріуп. УК/Жовтнев.р-н/22080401, р/р № 1699 у ГУДКСУ в Донецькій області, МФО 834016, ) заборгованість за послуги орендодавця в сумі 83,40 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (87500, м. Маріуполь, вул. Станіславського, 94/70, ІПН НОМЕР_1) в доход державного бюджету України судовий збір в сумі 1827 гривень.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 12.08.2015р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 14.08.2015 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник