ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2015 р. Справа № 911/2327/15

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБК Спецбуд»

до Приватного підприємства «Цегляр»

про стягнення 56 000,00 грн

За участю представників:

від позивача ОСОБА_1 (дов. б/н від 01.04.2015);

ОСОБА_2 (дов. б/н від 01.08.2015);

від відповідача не зявився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТБК Спецбуд» (далі позивач) звернулося з позовом до Приватного підприємства «Цегляр» (далі відповідач) про стягнення 56 000,00 грн безпідставно набутих грошових коштів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 08.06.2015 порушено провадження у справі №911/2327/15 та призначено справу до розгляду на 25.06.2015.

Ухвалою господарського суду Київської області від 25.06.2015 розгляд справи відкладено на 06.08.2015.

Відповідач не скористався своїм правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, та відзив на позовну заяву не надав.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

У судовому засіданні 06.08.2015 представник позивача підтримав позов повністю.

Представник відповідача у судове засідання 06.08.2015 не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача суд

ВСТАНОВИВ:

02.02.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТБК Спецбуд» (далі-позивач) та Приватним підприємством «Цегляр» (далі-відповідач) на підставі ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України було укладено господарський договір у спрощеній формі, за яким позивач зобовязався оплатити поставку цегли М-100 на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури №СФ-000009 від 02.02.2015, а відповідач зобовязався здійснити поставку цегли М-100.

Позивач виконав свої зобовязання та перерахував на розрахунковий рахунок відповідача суму у розмірі 103 200,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №977 від 04.02.2015 на суму 64 000,00 грн, №990 від 11.02.2015 на суму 26 400,00 грн та №999 від 12.02.2015 на суму 12 800,00 грн.

Відповідач, в свою чергу, не виконав свої зобовязання з поставки цегли в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 56 000,00 грн.

13.03.2015 позивачем було нарочно надано відповідачу претензію №13/03-15-2 від 13.03.2015, відповідно до якої у звязку з неповним виконанням відповідачем своїх зобов'язань в частині поставки цегли, позивач просить сплатити заборгованість в розмірі 56 000,00 грн, яка залишилась без відповіді та задоволення.

16.03.2015 позивач повторно направив на адресу відповідача вимогу з проханням повернути безпідставно набуті кошти у розмірі 56 000,00 грн, яка залишилась без відповіді та задоволення.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач просить стягнути з відповідача залишок перерахованих згідно рахунку-фактури №СФ-000009 від 02.02.2015 коштів у розмірі 56 000,00 грн як безпідставно набуті грошові кошти на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно п. 1. ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п. 7 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.04.2015 р. N 01-06/631/15 Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" - стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України (постанова від 25.02.2015 N 910/1913/14).

Крім того, Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Судом встановлено, що позивач перерахував кошти відповідачу на підставі рахунку-фактури №СФ-000009 від 02.02.2015 та договору поставки, укладеного у спрощеній формі.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відтак, між сторонами існували договірні відносини.

Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору.

Враховуючи положення вищезазначених норм, те, що між сторонами існували договірні відносини, а також те, що позивач безпідставно застосував положення ст. 1212 ЦК України, не обравши спеціальний спосіб захисту, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позову повністю.

При цьому суд звертає увагу позивача, що він не позбавлений права звернутися з позовом із зазначенням інших підстав, застосувавши інший - спеціальний спосіб захисту.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у задоволенні позову, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Повне рішення складено: 14.08.2015

Суддя В.М. Антонова