РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2015Справа №910/13763/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТКОМТРАНСМЕХАНІЗАЦІЯ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг"

про визнання умов договору недійсними

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Косминін О.В. - довіреність №141128-1 від 28.11.2014 року;

від відповідача: Шагін О.В. - довіреність б/н від 13.01.2015 року;

Обставини справи :

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬТКОМТРАНСМЕХАНІЗАЦІЯ" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" про визнання умов договору недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача п. 11.4. Договору фінансового лізингу №150-L від 05.04.2011 року є недійсним у зв'язку з тим, що вищевказаний пункт суперечить вимогам діючого законодавства.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов, визнавши недійсним п. 11.4. Договору фінансового лізингу №150-L від 05.04.2011 року., укладений між позивачем та відповідачем.

Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.06.2015 року порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 30.06.2015 року.

29.06.2015 року через канцелярію суду представник позивача подав клопотання про доручення виправленого клопотання про забезпечення позову.

30.06.2015 року через канцелярію суду представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні 30.06.2015 року оголошено перерву до 15.07.2015 року.

В судовому засіданні 15.07.2015 року судом відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення позову, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представник відповідача позовні вимоги не визнав просив суд застосувати строки позовної давності.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 15.07.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.04.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬТКОМТРАНСМЕХАНІЗАЦІЯ" (далі по тексту - позивач, Лізингоодержувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" (далі по тексту - відповідач, Лізингодавець) укладено Договір фінансового лізингу №150-L (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу (поставки) (надалі - договір купівлі-продажу) зобов'язується набути у власність Лізингодавця і передати на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування майно (надалі - предмет лізингу), наведене в специфікації (додаток 1 до Договору) (надалі - Специфікація), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Розділом 5 Договору сторони визначили порядок та розмір сплати лізингових та інших платежів.

Пунктом 11.4. Договору сторони передбачили, що у випадку одностороннього розірвання (дострокового припинення) цього Договору, з причин, зазначених у цьому договорі та/або законодавстві України, раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають. Документом, що підтверджує розірвання Договору, є рекомендований або цінний лист Лізингодавця, Договір вважається розірваним з дати, зазначеної у такому листі Лізингодавця.

Відповідно до п. 12.1. Договору, передача права власності. По закінченню строку Лізингу та після здійснення всіх платежів за Договором фінансового лізингу, Лізингодавець та Лізингоодержувач підпишуть свідоцтво про передачу права власності згідно з формою, яку надасть Лізингодавець, яке буде документом, що підтверджує передачу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача та яке є невід'ємною частиною цього Договору. Передача права власності повинна відбуватися без будь-якої гарантії з боку Лізингодавця по відношенню до предмету лізингу.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що Відповідач при не здійсненні передачі права власності предмету лізингу Позивачу не має право на отримання грошових коштів стосовно компенсації вартості предмета лізингу, а умови договору встановлені у п. 11.4 договору фінансового лізингу є недійсними стосовно не повернення грошових коштів Позивачу сплачених, як компенсування вартості предмета лізингу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договір укладений між позивачем та відповідачем за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу. Правовідносини сторін щодо фінансового лізингу регулюються нормами Закону України «Про фінансовий лізинг» та Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (надалі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що до складу лізингових платежів можуть включатися сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсація відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. (п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Суд зазначає, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

30.06.2015 року через канцелярію суду представник відповідача подав клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про визнання умов договору недійсним.

Відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність установлюється тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (частина перша статті 258 ЦК України). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами статей 253- 255 ЦК України.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Статтею 92 ЦК України визначено, що дії органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи.

Відтак, для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 19.08.2014 року №3-59гс14 та Вищий Господарській Суд України у постанові від 02.10.2014 року №5013/492/12).

З врахуванням вищевикладеного, суд констатує, що перебіг позовної давності до вимог про визнання умов договору фінансового лізингу №150-L недійними є днем вчинення (укладання правочину), а саме 05.04.2011 року.

Відповідно до норми ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив (договір укладено 05.04.2011 року, позивач згідно вимог ст. 257 ЦК України мав право звертатися до суд з вимогою про визнання умов договору недійсним до 05.04.2014 року), а судом не встановлено обставин, передбачених ч. 5 ст. 267 ЦК України та ст. 268 ЦК України або іншими законами, то за таких обставин у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п. 11.4. Договору фінансового лізингу №150-L від 05.04.2011 року слід відмовити.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 21.07.2014 року.