РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2015Справа №910/15084/15

Господарський суд міста Києва в складі:
головуючого судді Привалова А.І.
при секретарі Островській Г.С.

розглянувши справу № 910/15084/15
за позовом Заступника військового прокурора Криворізького гарнізону в інтересах держави
в особі: 1) Міністерства внутрішніх справ України;
2) війскової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України;
до товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор - С»;
про визнання частково недійсним договору та стягнення 19000,20 грн.

Представники сторін:
від прокуратури: Спора Г.І., посвідчення № 034400 від 15.07.2015р.;
від позивача 1 : Северин Р.І., довіреність № 25/2014 від 15.07. 2014р.;
від позивача 2 : не з`явився;
від відповідача: Антонов Є.Г., довіреність б/н від 22.06.2015р.;
Нікітіна-Дудікова Г.Ю., довіреність б/н від 22.06.2015р.

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернувся Заступника військового прокурора Криворізького гарнізону з позовом в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України (надалі позивач 1) та військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі позивач 2) до товариства з обмеженою відповідальністю «Вектор-С» (надалі відповідач) про визнання частково недійсним договору та стягнення 19000,20 грн.
Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що п. 3.1. Договору № 175 від 03.11.2014р., укладеного між військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та відповідачем, не відповідає вимогам Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів» в частині включення в оплату податку на додану вартість, у зв`язку з чим просить визнати недійсним Договір № 175 від 03.11.2014р. в частині включення в оплату податку на додану вартість та стягнути з відповідача в порядку реституції витрати по сплаті ПДВ у сумі 19 000,20 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2015р. порушено провадження у справі № 910/15084/15 та призначено її розгляд на 02.07.2015р.
26.07.2015р. від відповідача через загальний відділ господарського суду надійшов відзив та витребувані докази.
Крім того, 01.07.2015р. відповідач через канцелярію суду подав клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державну казначейську службу України.
Також, 30.06.2015р. та 02.07.2015р. через канцелярію суду надійшли витребувані докази від позивачів.
Представник прокуратури в судове засідання 02.07.2015р. не з`явився, про причини неявки господарський суд не повідомив.
Присутні в судовому засіданні 02.07.2015р. представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, з підстав наведених у позові.
Представники відповідачів проти позову заперечили, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.
Так, у своєму відзиві представник відповідача зазначає, що п. 32 підрозділу 2, розділу ХХ «Прикінцевих положень» Податкового кодексу України встановлює податкову пільгу, яка в силу приписів ст. 30 Податкового кодексу України, не є обов`язковою та може застосовуватись на розсуд сторін.
Крім того, відповідач з посиланням на листи Державної фіскальної служби України від 16.10.2014р. за № 5198/99-99-24-04-16 та Міністерства закордонних справ України від 03.11.2014р. за № 414-14-120-2071 вказує на те, що, оскільки країною-виробником товару поставленого за Договором № 175 від 03.11.2014р. є Республіка Білорусь, тому пільги, визначені п. 32 підрозділу 2, розділу ХХ «Прикінцевих положень» Податкового кодексу України, на цей товар не розповсюджуються.
Також, відповідач зазначає, що прокурором не доведено порушення інтересів держави у даному сопрі, а тому у прокурора відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом.
Також, представники відповідача просили задовольнити клопотання про залучення в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Державну казначейства служби України, яке було подано через канцелярію суду 01.07.2015р.
Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов висновку про необхідність витребування нових доказів у справі, у зв`язку з чим вирішення питання щодо залучення третьої особи на даній стадії розгляду справи суд відклав.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2015р. розгляд справи було відкладено на 06.08.2015р., у зв`язку з необхідністю витребування нових доказів у справі.
31.07.2015р. від позивача 1 через канцелярію суду надійшли заперечення на відзив відповідача 1.
03.08.2015р. від відповідача через канцелярі суду надійшли витребувані судом докази.
Присутніми в судовому засіданні 06.08.2015р. представниками прокуратури та позивача 1 підтримано позовні вимоги в повному обсязі.
Представник позивача 2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на обставини, наведені у відзиві на позов.
В судовому засіданні суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державну казначейську службу України, з огляду на те, що рішення у даній справі не може вплинути на права або обов`язки зазначеної особи.
Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника позивача 2 суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від позивача 2 не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника позивача 2, яких достатньо для винесення рішення по суті.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.
Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.11.2014р. між військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (за договором покупець) та відповідачем (за договором продавець) було укладено Договір № 175, за умовами якого продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його.
Отже, укладений сторонами Договір № 175 від 03.11.2014р. за своєю правовою природою є договором поставки.
Згідно з п. 1.2. договору, товаром, що постачається за договором, є прилад оптичній приціли «Dipol» D241 (long)b/w F80. 4х,2+, 500 mA/Lm. 40 lp/mmIR підсвітка, бокове кріплення» згідно специфікації (ДК 26.70.2).
Відповідно п. 3.1. договору, загальна сума договору складає 114 001,20 грн., в т.ч. ПДВ 19000,20 грн.
Покупець оплачує товар, що постачається за цінами, які узгоджені сторонами у рахунку-фактурі або накладній, які додаються до договору та становлять його невід`ємну частину (п. 3.2. договору).
Умовами п. 4.1. договору передбачено, що покупець здійснює оплату після одержання товару, заявленого в рахункі-фактурі чи накладній, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.
Згідно з п. 10.1. договору, останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2014 року.
Судом встановлено, що за видатковою накладною № ВСОФФ-0052 від 03.11.2014р. відповідач передав позивачу 2 обумовлений договором товар.
10.11.2014р. на підставі платіжного доручення № 43 від 05.11.2014р. ГУ ДКС України в Дніпропетровській області перерахувало відповідачу в сумі 114 001,20 грн., в т. ч. ПДВ 19000,20 грн.
14.04.2015р. Криворізькою об`єднаною державною фінансовою інспекцією було проведено реваізю окремих напрямів фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за період з 01.09.2013р. по 31.12.2014р., за результатми якої складено Акт № 850-39/5/ ДСК.
Так, в акті ревізії було зазначено про зайве перерахування військовою частиною коштів на суму 78760,00 грн., внаслідок оплати вартості касок, бронежилетів та оптичних виробів з сумою податку на додану вартість, від сплати якого тимчасово звільняються вказані групи товарів на період проведення антитерористичної операції, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів» від 01.07.2014 № 1561-VІІ.
Військова частина звернулась до відповідача з листами за № 251 від 27.02.2015р. і № 519 від 26.05.2015р., в яких просила повідомити про підстави не звільнення поставленого товару від оподаткування ПДВ.
Відповідач надав лист-відповідь за № 62 від 09.06.2015р., в якому зазначив, що поставлений за договором товар не розповсюджуються пільки з оподаткування, оскільки країною-виробником товару є Республіка Білорусь, яка, в свою чергу, є стороною міжнародного договору про колективну безпеку, підписаного з державою-агресором по відношенню до України - Російською Федерацією, а тому операції з постачання продукції оборонного призначення не звільняються від оподаткування ПДВ.
Відмова відповідача повернути вартість сплаченого ПДВ, стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відмову в позові з наступних підстав.
Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до Закону України від 01.07.2014 №1561-VII "Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів" (дата набрання чинності 23.07.2014), підрозділ 2 розділу XX "Прикінцеві положення" Податкового кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2011 р., № 13 - 17, ст. 112) доповнено пунктом 32.
Згідно з Законом України від 02.09.2014 № 1658-VІІ «Пр внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування продукції оборонного призначення» (дата набрання чинності 25.09.2014), було доповнено пункт 32 підрозділу 2 XX "Прикінцеві положення" Податкового кодексу України та визначено, що тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України продукції оборонного значення, визначеної такою згідно з пунктом 9 статті 1 Закону України «Про державне оборонне замовлення», що кваліфікуються за такими групами, товаринми позиціями та підкатегоріями УКТ ЗЕД, зокрема: групи 90 (тільки для біноклів, приладів нічного бачення, теплові зорів, захисних окулярів та аналогічних оптичних виробів, телескопічних прицілів та інших оптичних пристроїв для військової зброї, якщо вони не поставлені разом із військовою зброєю, для якої вони призначені, інші оптичні, навігаційні та топографічні прилади та інструменти, що використовуються в оборонних цілях.
Прокурор зазначає, що п 3.1. договору не відповідає вимогам Закону України "Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів", який діяв на момент укладання договору, в частині включення в оплату податку на додану вартість.
За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
При цьому, згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 632 Цивільного кодексу України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами, станом на день звернення з даним позовом, Договір № 175 від 03.11.2014р. є виконаним сторонами в повному обсязі - продукція поставлена ТОВ "Вектор-С" (видаткова накладна № ВСОФФ-0052 від 03.11.2014р. на суму 114 001,20 грн.) та оплачена військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (платіжне доручення № 43 від 05.11.2014р.).
Відповідно до частини 1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Згідно з частиною 1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
При цьому, зі змісту п.32 Закону України від 02.09.2014, № 1658-VІІ «Пр внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування продукції оборонного призначення», вбачається, що він стосується продукції оборонного призначення та тимчасовий режим звільнення від оподаткування поширюється при постачанні цієї продукції для цілей антитерористичної операції.
В Договорі № 175 від 03.11.2014р. відсутні посилання на те, що приціли «Dipol» D241 (long)b/w F80. 4х,2+, 500 mA/Lm. 40 lp/mmIR підсвітка, бокове кріплення» згідно специфікації (ДК 26.70.2) постачається для використання в оборонних цілях та призначені для військової зброї при проведенні антитерористичної операції та/або при запровадженні воєнного стану.
Крім того, відповідачем до справи надано Висновок попередньої ідентифікації товару в галузі державного експортного контролю № 18/В-1781 від 02.06.2014р., складеного Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України. Зазначений висновок був виконаний на звернення ТОВ «Європа Арма Спорт», що безпосередньо здійснювало ввезення прицілів «Dipol» D241 на митну територію України та згідно з Договором поставки № 478п/09/14 від 01.09.2014р. продало їх ТОВ «Вектор-С».
Так, відповідно до висновку експерта, зокрема, приціли нічного бачення моделей D241 Н за своїм найменуванням та описом не належать до частини 3 розділу 5 Списку товарів подвійного використання, що можуть бути використані у створенні звичайних видів озброєнь, військової чи спеціальної техніки, який додається до Порядку здійснення державного контролю за міжнародними передачами товарів подвійного використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.01.2004 № 86.
За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
Отже, з зібраних по справі доказів не вбачається, що поставлений відповідачем за договором товар може бути використаний для військової зброї та є продукцією оборонного призначення, а відтак суд дійшов висновку, що до правовідносин сторін, які виникли на підставі Договору № 175 від 03.11.2014р., не можуть бути застосовані положення п. 32 Закону України від 02.09.2014, № 1658-VІІ «Пр внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування продукції оборонного призначення»
Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р., відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Аналогічну позицію наведено у п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013р..
Таким чином, з урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд вважає позовні вимоги щодо визнання Договору № 175 від 03.11.2014р., укладеного між військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та ТОВ «Вектор-С», в частині включення в оплату податку на додану вартість безпідставними, необгрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.
Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
Згідно з ч. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним Договору № 175 від 03.11.2014р в частині включення в оплату товару податку на додану вартість, тому в стягненні з відповідача 19000,20 грн. також слід відмовити.
При цьому, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача, наведені у відзиві, оскільки останні не відповідають вимогам чинного законодавства України.
В порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача 2.
Приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду (п.4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р.).
Пунктом п. 2.10 вказаної постанови визначено, що у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з пунктом 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір" підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру.
Згідно п. 2.11 постанови, якщо в позовній заяві об`єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов`язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень звільняються від сплати судового збору. При цьому, позивач 2 не відноситься до переліку осіб, яких звільнено від сплати судового збору.
Таким чином, судовий збір у розмірі 3045 грн. (1 218, 00 грн. + 1 827, 00 грн.) в порядку ст. 49 ГПК України покладається на позивача 2.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю
2. Стягнути з війскової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) в доход Державного бюджету України 3045,00 грн. судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.08.2015р.

Суддя А.І. Привалов