ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2015 р.Справа № 916/897/15-г
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддівМорщагіної Н.С., Колоколова С.І., Разюк Г.П.,

секретар судового засідання Полінецька В.С. за участю представників сторін:
від позивача:Подопригора В.О. довіреність
від відповідача:Федорова В.О. довіреність
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ЛЕВАДА», м. Іллічівськ Одеської області
на рішення господарського суду Одеської області
від15.05.2015року
у справі№ 916/897/15-г (суддя: Гут С.Ф.),
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ПРОДІМПЕКС», м. Одеса
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ЛЕВАДА», м. Іллічівськ Одеської області
простягнення 153187,28 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОДІМПЕКС», м. Одеса (далі - «Позивач») звернулось до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ЛЕВАДА», м. Іллічівськ Одеської області (далі - «Відповідач») 219269,73 грн., яка складається з сум: основного боргу у розмірі 206226,80 грн., пені у розмірі 4131,22 грн., інфляційних втрат у розмірі 8592,00грн., 3% річних у розмірі 319,71 грн..

Впродовж розгляду справи позивач неодноразово звертався до суду з заявами про зменшення розміру позовних вимог. Заявою від 07.05.2015р., остаточно визначившись з сумою позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача 153187,28 грн., яка складається з: основного боргу у розмірі 66167,60 грн., пені у розмірі 14327,42 грн., інфляційних втрат у розмірі 71857,42 грн., 3% річних у розмірі 834,84 грн. Зменшення розміру позовних вимог судом прийнято, з урахуванням статті 22 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку чим у подальшому справа розглядалась в межах суми 153187,28 грн..

Ухвалою від 27.04.2015р. судом продовжено строк розгляду справи, що не суперечить приписам статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

12.05.15р. від відповідача надійшло клопотання щодо часткової оплати заявленої до стягнення заборгованості у розмірі 10000,00 грн..

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.05.2015 року у справі № 916/897/15-г позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ЛЕВАДА», м. Іллічівськ Одеської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОДІМПЕКС», м. Одеса основний борг у розмірі 56167,60 грн., 3% річних у розмірі 834,84 грн., інфляційні втрати у розмірі 32151,14 грн., пеню у розмірі 14327,42 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 4385,40 грн. Провадження в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 10000грн. - припинено, на підставі приписів п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України, за відсутністю предмету спору. В іншій частині позову відмовлено.

Відмовляючи в частині позовних вимог та припиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених вимог, а також врахував часткове погашення боргу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Одеської області змінити в частині стягнення сум пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Заявник апеляційної скарги вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального права, неповно з'ясовані та досліджені докази, та обставини справи, які мають значення для справи, а наслідком є невірно зроблені висновки, що призвело до некоректності та невідповідності дійсності зроблених судом розрахунків на додатково нараховані суми.

29.07.2015р. у судовому засіданні була оголошена перерва до 06.08.2015р.о -14:40год.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача надав пояснення на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача надав доповнення до апеляційної скарги, у якому звернувся з проханням змінити рішення суду першої інстанції в частині щодо стягнення пені та 3% річних, поклавши на відповідача пеню у розмірі 11215,37 грн. та 3% річних у розмірі 652,41 грн. В решті рішення залишити без змін.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України, здійснено фіксацію судового процесу технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, яке підлягає зміні в частині стягнення пені, інфляційних втрат та судового збору за звернення з позовною заявою, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.04.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ЛЕВАДА», як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОДІМПЕКС", як постачальником було укладено договір поставки №ТД-104 (далі - договір).

Підпункт 1.1п.1 договору передбачає, що Постачальник зобов'язується систематично поставляти та передавати у власність Покупця товар у відповідності з накладними або специфікаціями на протязі строку дії даного договору, а Покупець зобов'язується приймати та своєчасно оплачувати Товар на умовах даного договору (п.п.1 п.1 договору).

Асортиментний перелік та кількість на кожну партію поставленого Товару визначається в заявці Покупця та вказується в накладних (п.п.2.2 п.2 Договору).

Право власності на Товар, а також ризик випадкової загибелі або пошкодження Товару, переходять до Покупця з моменту фактичної передачі Товару на склад Покупця. Датою поставки Товару вважається дата підписання видаткової накладної (п.п.2.4 п.2 договору).

За п.п.4.2 п.4 договору, ціна договору включає в себе загальну суму поставленого товару за період дії даного договору, на підставі заявок та накладних.

Оплата за поставлений товар здійснюється впродовж 60 календарних днів з дати фактичного отримання товару Покупцем, вказаної у видатковій накладній (додаткова угода від 30.05.2013р. до договору).

Відповідно до п.п.4.4 п.4 договору, Покупець відмічає отримання Товару на видатковій накладній при наявності печатки Постачальника, згідно довіреності або при наявності зразків штампів, або печаток Постачальника.

Відповідно до п.п.5.1п.5 договору, за прострочку виконання зобов'язань, передбачених даним договором, сторони несуть відповідальність у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочки, за кожен день прострочки зобов'язань.

Договір вступає в силу з моменту підписання Сторонами та діє до 31.12.2014р. У разі, якщо ні одна зі Сторін не виявила письмового бажання розірвати або змінити даний Договір, то строк дії Договору автоматично продовжується на один календарний рік (додаткова угода від 03.01.2013р. до Договору).

На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу Товар, що підтверджується видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, а саме: №2495 від 05.11.2014р. на суму 10800,00грн.; №2525 від 07.11.2014р. на суму 1750,00грн.; №2539 від 10.11.2014р. на суму 11760,00грн.; №2621 від 14.11.2014р. на суму 18930,00грн.; №2668 від 19.11.2014р. на суму 24260,00грн.; №2694 від 21.11.2014р. на суму 5600,00грн.; №2739 від 25.11.14р. на суму 17345грн., №2777 від 28.11.14р. на суму 5130грн., №2838 від 03.12.14р. на суму 2308,50грн., №2917 від 10.12.14р. на суму 10631,25грн., №2539 від 12.12.14р. на суму 20125грн., №2968 від 15.12.14р. на суму 16100грн., №3027 від 18.12.14р. на суму 5386,50грн., №3039 від 19.12.14р. на суму 49818,80грн., №3138 від 26.12.14р. на суму 77215,75грн..

Товар відповідачем отриманий у кількості та за ціною, зазначеною у видаткових накладних без заперечень, про що свідчать підпис та печатка підприємства на вище наведених видаткових накладних.

Однак, в порушення умов договору відповідач оплату за отриманий Товар здійснив не в повному обсязі, у зв'язку з чим за останнім утворилась заборгованість на суму 66167,60 грн.

В обґрунтування вимог позову Позивач посилається на факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 66167,60 грн., у зв'язку чим застосував до відповідача правові наслідки порушення зобов'язання у вигляді нарахування пені у розмірі 14327,42 грн., інфляційних втрат у розмірі 71857,42 грн., 3% річних у розмірі 834,84 грн..

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст. 43, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання - є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Приписи статті 11 Цивільного кодексу України передбачають, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одеський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами був укладений договір, який за своєю правовою природою є договором поставки, тому спірні відносини, регулюються главою 30 розділом 1 Господарського кодексу («ГК») України (ч.6 ст. 265 ГК України) та главою 54 розділом 1 Цивільного кодексу («ЦК») України.

Приписи статті 265 ГК України встановлюють, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписи п.6 ст. 265 ГК України встановлюють, що реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1,2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.193 ГК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Пунктом 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до видаткових накладних, які вище перелічені, відповідач отримав від позивача Товар у кількості, якості та за ціною зазначеною у цих накладних.

Як стверджує позивач, відповідач частково оплатив отриманий Товар і на день прийняття судом першої інстанції рішення ця заборгованість склала 66167,60грн..

В підтвердження часткової оплати, матеріали справи містять копію листа №172 від 21.04.2015р. зі штампом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (а.с.119), з якого вбачається, що відповідач здійснив перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок (відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль») позивача починаючи з 03.11.2014р. по 09.04.2015р. на загальну суму 264848,50 грн. Зазначені обставини також підтверджуються платіжними дорученнями на виконання договору №ТД-104 від 01.04.2011р.

Матеріали справи містять також листи №176 від 08.05.2015р. та №177 від 12.05.2015р. в підтвердження перерахування відповідачем 05.05.2015р., 06.05.2015р. та 08.05.2015р. грошових коштів у розмірі 10000,00 грн., 5000,00 грн. та 10000,00 грн., відповідно, на розрахунковий рахунок (відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль») позивача (а.с.144, 151).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно припинення провадження у справі в частині стягнення заборгованості в розмірі 10000,00 грн., у зв'язку з відсутністю у цій частині предмету спору, на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки між сторонами існували договірні зобов'язання, які відповідач не виконав, що підтверджується матеріалами справи, то цілком обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що за відповідачем, на день прийняття рішення, існує заборгованість у розмірі 56167,60 грн..

Оскільки матеріалами справи підтверджується існування заборгованості, то є підстави для настання правових наслідків невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Положеннями статті 216 та частини першої статті 218 Господарського кодексу України також визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесені штраф і пеня (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Положеннями ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій, відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як свідчать надані до суду документи, у відповідача перед позивачем виникли саме грошові зобов'язання, які регулюються нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання".

Частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання.

Підпункт 1.12 п.1 пленуму постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначає, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань, у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Як зазначено у п.п.1.9 п.1 та п.3.2 п.3 постанови пленум Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Коли строк виконання зобов'язання настає до 15 числа місяця, - застосовується індекс інфляції за поточний місяць, коли строк виконання зобов'язання настає після 15 числа місяця, - застосовується індекс інфляції за наступний місяць. Отже, поденний індекс інфляції не розраховується.

З розрахунку позивача вбачаються періоди, які складають від 1 до 26 днів в одному місяці зі зміною відповідно сум боргу протягом одного місяця, по закінченні якого сума боргу погашається за конкретним актом, по конкретній сумі грошового зобов'язання.

Суд першої інстанції також помилився при власному розрахунку інфляційних, оскільки в даному випадку застосовувати цей вид виключної відповідальності до відповідача можливо тільки у випадку наявності прострочки виконання грошового зобов'язання за період, коли офіційно державою визначено про наявність інфляції за місячний термін (28 днів також є прострочкою).

З наданого письмового пояснення позивача від 29.07.2015р. вбачається, що розрахунок періоду прострочення інфляційних по накладній ВН №36 від 09.01.2015р. починається з 11.03.2015р. (дати прострочення) по 07.05.2015р., а дата 10.04.2015р., як дата погашення боргу, є помилковою.

Перевіривши нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені у встановлені позивачем періоди, колегія суду приходить до висновку, що стягненню підлягає пеня у розмірі 14212,95 грн., 3% річних у розмірі 834,84 та інфляційні втрати у розмірі 14016,53 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача.

Крім того, як встановлено колегією суддів, платіжним дорученням №1396 від 27 травня 2015року Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ЛЕВАДА», м. Іллічівськ було сплачено суму судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1218,00 грн., яка є надмірно сплаченою з урахуванням приписів Закону України «Про судовий збір» та оспорюваної суми, у зв'язку чим підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ЛЕВАДА», м. Іллічівськ Одеської області - задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 15.05.2015 року у справі № 916/897/15-г - змінити, виклавши пункт 2 рішення у наступній редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ЛЕВАДА» (68000, м. Іллічівськ, Одеської області, вул. 1 Травня, буд. 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОДІМПЕКС» (65009, м. Одеса, площа Десятого квітня, буд 1, ) суму основного боргу у розмірі 56167,60 грн., пеню у розмірі 14212,95 грн., 3% річних у розмірі 834,84 грн., інфляційні втрати у розмірі 14016,53 грн. та витрати судового збору за звернення з позовною заявою у розмірі 1704,64 грн.».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ ЛЕВАДА» (68000, м. Іллічівськ, Одеської області, вул. 1 Травня, буд. 3, ) з Державного бюджету України надмірно сплачену суму судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 304,50 грн.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази, оформивши їх згідно приписів Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку передбаченому розділом ХІІ-1 ГПК України.

Повний текст постанови складено 07.08.2015р.

Головуючий суддя: Н.С. Морщагіна

Судді: С.І. Колоколов

Г.П. Разюк

Надруковано примірників: 1-позивачу; 1-відповідачу; 1-у справу; 1-ГСОО; 1-ОАГС