ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2015 р. Справа № 922/2236/15

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:
військовий прокурор - не з"явився.

1-го позивача - Фівкін П.М., за довіреністю № 220/871/д від 17.11.2014.

2-го позивача - Головаш П.Ю., за довіреністю № 1694 від 25.05.2015.

відповідача - Прядка В.О., за довіреністю № 240 від 16.02.2015.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Харківського гарнізону (вх. №3297 Х/3-10) на рішення господарського суду Харківської області від 26 травня 2015 року по справі № 922/2236/15
за позовом Військового прокурора Харківського гарнізону, м. Харків в інтересах держави в особі:

1. Міністерства оборони України, м. Київ

2. Військової частини А 1361, м. Харків

до Державного підприємства "Південна залізниця", м. Харків

про стягнення 107370,36 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.05.2015 по справі №922/2236/15 (суддя Калантай М.В.) в позові відмовлено.

Заступник військового прокурора Харківського гарнізону з рішенням місцевого господарського суду не погодився та подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2015 по справі №922/2236/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Державне підприємство "Південна залізниця" у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що оскаржене рішення ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності і прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На адресу суду від представника Військової частини А 1361 надійшла заява про виклик для дачі пояснень, що виникли під час розгляду справи, посадових осіб підприємств, установ, організацій, державних та інших органів.

Відповідно до статті 30 Господарського процесуального кодексу України в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи.

Метою участі посадових осіб та інших працівників підприємств, установ, організацій, державних та інших органів є вирішення питань щодо обставин справи, дослідження наявних у справі доказів чи збирання нових доказів, інших питань, що виникають під час судового розгляду.

Виклик до суду посадових осіб та інших працівників підприємств, установ, організацій, державних та інших органів можливий як за клопотанням сторін, третіх осіб, прокурора, так і з ініціативи суду. Якщо подано клопотання про виклик посадових осіб та інших працівників підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, суд повинен з`ясувати, з яких питань можуть дати пояснення ці особи.

Слід виходити з того, що в разі необхідності виклику цих осіб суд повинен відкласти розгляд справи, а тому відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України виносить ухвалу. У цій ухвалі повинно бути зазначено, з яких питань даватиме пояснення особа, що викликається, аби керівник підприємства, установи, організації, державного та іншого органу мав можливість визначити персонально особу, обізнану в питаннях, що потребують пояснення.

Приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, враховуючи, матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні заявленого клопотання представника Військової частини А 1361 про виклик для дачі пояснень посадових осіб підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, оскільки наявних в матеріалах справи доказів достатньої для розгляду даної справи.

Крім того позивачем до матеріалів справи не надано документального підтвердження наявності трудових правовідносин між посадовими особами, які необхідно викликати для дачі пояснень по справі з підприємствами (установами, організаціями, органами), які не беруть участі в судовому процесі.

Військовий прокурор Харківського гарнізону в судове засідання 04.08.2015 не з"явився, про причини неявки суд не повідомив.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

У відповідності до приписів статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що прокурор у судове засідання не прибув, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених учасників судового процесу, дослідивши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Статтею 11 Цивільного Кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Підставою виникнення взаємних прав та обов`язків є укладений 13.08.2014 між Державним підприємством "Південна залізниця" (відповідач по справі залізниця) та Військовою частиною А 1361 (позивач-2 вантажовласник) договір №44 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надання залізницею послуг. Відповідно до пункту 1.1 - предметом цього договору є надання залізницею вантажовласнику послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом (перевезення вантажів і проведення розрахунків за перевезення і надання залізницею послуг), згідно додатку №1 до цього договору (розрахунок провізних платежів за перевезення небезпечних вантажів (пального) та додаткових зборів на станції відправлення).

Вантажовласник зобов`язується пред`являти залізниці у визначені терміни місячні плани перевезень, заявки на подачу вагонів (контейнерів) та здійснювати навантаження (вивантаження) вантажів, що відправляються ним або прибувають на його адресу (пункт 2.1 договору).

У відповідності до пункту 2.2 договору залізниця зобов`язується приймати до перевезення та видавати вантажі вантажовласникам, подавити під вантаження (вивантаження) вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами і заявками вантажовласника та надати йому додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатку №2 до цього договору .

Пунктом 3.1 договору передбачено, що ціна договору становить 5346541,84 грн. У міру виконання перевезень та надання послуг залізниця відображає в особовому рахунку використання вантажовласником коштів для оплати перевезень вантажу за користування вагонами (контейнерами), подавання, збирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг, а також штрафів на підставі відповідних документів (пункт 3.3 договору).

Розділом 4 договору сторони визначили, що залізниця і вантажовласник несуть відповідальність за невиконання плану перевезень згідно із Статутом залізниць України (пункт 4.1 договору).

Контрагентами у відповідності до додатку №1 погоджено найменування вантажу, його кількість, станцію відправлення та станцію призначення а також визначено тарифи за охорону вантажу, а додатком № 2 узгоджено перелік додаткових послуг, які виконуються залізницею. Дані додатки є невід`ємною частиною договору.

На виконання умов договору, відповідачем було організовано та здійснено комплекс робіт пов`язаних з перевезення вантажу (дизельного палива) за відповідним маршрутом, а саме: м. Лубни (Військова частина А-2975) м. Харків (Військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджується накладними на маршрут (а.с.22-25, том 1).

Як вбачається з копії актів приймання пально-мастильних матеріалів від 06.10.2014 за №1538/94, 1539/95, 1540/96, 1541/97, 1542/98 вантаж прибув на станцію призначення та був отриманий вантажоотримувачем.

Так, на станції Індустріальна Південної залізниці працівниками Державного підприємства "Південна залізниця" та представником позивача-2 було складено пам`ятку про подавання вагонів №4 відповідно до якої 06.10.2014 о 06:50 год. залізницею було подано позивачу-2 навантажені вагони за № 75079418, № 74920489, №73950388, №73949604, №73950248, №73948010, № 74224460, № 74735887.

Однак, 06.10.2014 в ході комісійного прийому дизельного палива, яке надійшло залізничним транспортом до військової частини А-1361 виявлено його нестачу в загальній кількості 12828 кг, зокрема: в залізничній цистерні №75079418 3499 кг; у залізничній цистерні №73950388 2460 кг; у залізничній цистерні №74920489 1970 кг; у залізничній цистерні №73949604 4559 кг.; у залізничній цистерні №73950248 340 кг.

Внаслідок наявності нестачі вантажу, 06.10.2014 командир військової частини А-1361 звернувся до начальника залізничної станції Індустріальна з проханням скласти комерційний акт.

За результатами розгляду пропозиції, начальник залізничної станції Індустріальна листом №94 від 07.10.2014, повідомив позивача-2 про відсутність підстав для складання комерційного акту.

07.10.2014 у зв`язку з відмовою начальник залізничної станції Індустріальна скласти комерційний акт, командир військової частини НОМЕР_1 на ім`я начальника Державного підприємства "Південна залізниця" подав скаргу за № 2456 на дій начальника залізничної станції Індустріальна.

Однак, заступник начальника Державного підприємства "Південна залізниця" листом від 09.01.2014 № /43-1-06/1056 повідомив, що на його думку вагони №73948010, 74224460, 74735887 прибули у справному комерційному стані за справними ЗПП, тому підстав для складання комерційного акту згідно вимог Статуту залізниць України не було.

Враховуючи зазначене, вбачаючи у нестачі вантажу вину відповідача та з огляду на його відмову підписати комерційний акт, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З огляду на вимоги статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Положення статті 626 Цивільного кодексу України передбачають, що договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Правові позиції втілені у статті 638 Цивільного кодексу України визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши умови договору, на підставі якого виникло взаємне зобов`язання сторін, колегія суддів вважає, що даний договір за своєю правовою природою є договором з надання послуг по перевезенню вантажу.

Частиною 1 статті 901 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Загальні положення про перевезення викладені в статті 908 Цивільного Кодексу України, відповідно до котрої перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Частиною 1 статті 909 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довіреній їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення і видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наявність чи відсутність будь-яких зобов`язань підтверджується лише первинними документами.

Укладення догово ру перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транс портної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згід но з правилами здійснення відповідних перевезень (частина 2 статті 307 Господарського кодексу України) .

За статтею 6 Статуту залізниць України, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Отже, в силу вимог частини 3 статті 909 Цивільного Кодексу України, частини 2 статті 307 Господарського кодексу України та статті 6 Статуту залізниць України наявні у матеріалах справи залізничні накладні свідчать про укладення між Військовою частиною НОМЕР_1 (вантажовласник) і Державним підприємством "Південна залізниця" (перевізник) договору перевезення вантажу на адресу вантажоодержувача, яким є військова частина А-1361.

Стаття 12 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачає, що залізниця повинна забезпечувати збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

Перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин ( стаття 23 Закону "Про залізничний транспорт").

Так, у відповідності до статі 114 Статуту залізниць України залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме:

а) за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі;

б) за втрату вантажу, який здано до перевезення з оголошеною вартістю, - у розмірі оголошеної вартості, а якщо залізниця доведе, що оголошена вартість перевищує дійсну, - у розмірах дійсної вартості;

в) за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість.

Отже, підставою для покладення на залізницю відповідальність у вигляді відшкодування вартості прийнятого до перевезення вантажу є втрату вантажу з вини залізниці.

При цьому, в силу вимог частини 1 статті 918 Цивільного кодексу України, завантаження вантажу здійснюється відправником у порядку, встановленому договором, із додержанням правил, встановлених транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 32 Статуту залізниць України, відправник зобов`язаний підготувати вантаж з урахуванням його схоронності під час транспортування і здійснювати навантаження з виконанням технічних умов.

Як вбачається із залізничних накладних завантаження вантажу у вагони здійснювалось відправником (позивачем-2), а відповідно до вимог частини 3 статті 308 Господарського кодексу України, які кореспондуються з вимогами частини 2 статті 917 Цивільного Кодексу України, вантажовідправник зобов`язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі перевезення.

Згідно з пунктом 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 за № 644 вантажі, завантажені відправниками у вагони закритого типу (криті, ізотермічні, хопери, цистерни тощо) та контейнери, приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду кузова (котла) вагона (контейнера), пломб (ЗПП), без перевірки вантажу.

Відповідно до статті 24 Статуту залізниць України залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

За статтею 52 Статуту залізниць України на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу у разі: прибуття вантажу у пошкодженому вагоні (контейнері), а також у вагоні (контейнері) з пошкодженими пломбами відправника або пломбами попутних станцій; прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами; прибуття швидкопсувного вантажу з порушенням граничного терміну його перевезення або з порушенням температурного режиму перевезення в рефрижераторних вагонах (контейнерах); прибуття вантажу, який був завантажений залізницею; видачі з місць загального користування вантажів, вивантажених залізницею; прибуття вантажів у вагонах навалом і насипом за вимогою одержувача у розмірах, передбачених Правилами.

За пунктом 17, 20, 23 Правил видача вантажів, що прибули в справних цистернах за справними пломбами (ЗПП) відправника провадиться залізницею без перевірки маси. Видача небезпечних вантажів, що прибули в справних вагонах з непошкодженими пломбами (ЗПП) відправника, провадиться без перевірки кількості місць, маси і стану вантажу. Вимога щодо перевірки маси вантажу у вагонах, що подаються на під`їзну колію, може бути заявлена лише в момент приймання вагонів у пункті, встановленому договором. Перевезення вважається закінченим після здачі вантажу вантажовласнику, що засвідчується підписами у пам`ятці про подавання вагонів форми ГУ-45 представниками залізниці і вантажовласника.

З матеріалів справи вбачається, що 06.10.2014, в присутності комерційних агентів залізничної станції Індустріальна Великою Є.В. та Тевелєвою Є.І. було проведено огляд вагонів № 75079418, № 74920489, №73950388, №73949604, №73950248, №73948010, № 74224460, № 74735887 та за результатами якого встановлено відповідність всіх ЗПП документам. При цьому, факт відсутності технічних несправностей вказаних вагонів підтверджено пам`яткою №4 про подання вагонів від 06.10.2015 на під`їзду колію Військової частини А 1361, яка підписана уповноваженою особою позивача-2 без зауважень та заперечень.

Разом з тим слід відзначити, що позивачі не представили суду доказів, які б достеменно визначали не лише наявність нестачі вантажу, але й її причину, а вказують лише про наявність пошкодження «дихальних клапанів», що по суті може свідчити про можливість їх пошкодження без порушення цілісності ЗПП.

Всі ці обставини вказують на те, що Державне підприємство "Південна залізниця" прийняла вантаж масою, у стані, у якому він був переданий до перевезення, доставила і видала вантаж у схороненому стані.

Пунктом 111 Статуту залізниць України встановлено, що залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, зокрема, коли: втрата, псування або пошкодження вантажу відбулися внаслідок: завантаження вантажу відправником у непідготовлений, неочищений або несправний вагон (контейнер), який перед тим був вивантажений цим же відправником (здвоєна операція).

Статтею 924 Цивільного кодексу України визначено, що перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає про те, що залізницею було доставлено товар до станції призначення (залізнична станція Індустріальна), та видано вантаж позивачу-2 на підставі статті 52 Статуту залізниць України, згідно якої на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу (для вантажів у контейнерах) лише у разі прибуття вантажу у пошкодженому вагоні (контейнері), а також у вагоні (контейнері) з пошкодженими пломбами відправника або пломбами попутних станцій. У решті випадків, вантажі, завантажені відправником, і ті, що прибули у справних вагонах, контейнерах із непошкодженими пломбами відправника, а також без ознак нестачі, псування, пошкодження на відкритому рухомому складі або у критих та інших вагонах без пломб, якщо такі перевезення передбачені Правилами, видаються без перевірки їх кількості і стану.

Позивачами не надано жодних доказів на підтвердження своєї позиції, щодо порушення відповідачем умов договору пов`язаних з охороною вантажу. Подані позивачем докази незаконного заволодіння невідомими особами дизельного пального, а саме: довідка про прийняття і реєстрацію заяви старшого слідчого СВ ЛВ на ст. Основа УМВС України на ПЗ старшого лейтенанта міліції та відповідь на запит щодо надання інформації від 26.01.2015, свідчать лише про звернення позивача-2 до чергової частини ЛВ на ст. Основа із заявою про викладені обставини, внаслідок чого, розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що залізниця належним чином виконала свої зобов`язання щодо перевезення вантажу та його збереження від часу прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Між тим враховуючи те, що позивачем у даному спорі заявлено вимоги саме про відшкодування збитків судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 224 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 22 Цивільного Кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права(реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Таким чином, у вигляді реальних збитків відшкодовуються тільки ті витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті доходи, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення, а саме: збитків, протиправної поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини.

Такий елемент, як наявність збитків, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача збитків полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком, а невиконання зобов`язань причиною. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобов`язання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Виходячи з зазначеного, вбачається, що для стягнення збитків потрібна сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою залучення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань (виключає його відповідальність).

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Вирішуючи спір про стягнення збитків, господарський суд першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах встановив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення збитків у зв`язку з не доведенням позивачем складу цивільного правопорушення, зокрема, наявності протиправної поведінки відповідача, вина та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, як необхідної підстави для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційних скарг.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського Процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 26.05.2015 по справі №922/2236/15 прийняте при належному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв`язку з чим, апеляційна скарга Заступника військового прокурора Харківського гарнізону не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Харківського гарнізону залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26 травня 2015 року по справі №922/2236/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 10 серпня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.