КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2015 р. Справа№ 910/760/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Корсакової Г.В.

Яковлєва М.Л.

за участю представників сторін

від позивача: Козак Н.В. - представник за дов. №14-84 від 27.07.2015 року;

від відповідача: Сажієнко І.О. - представник за дов. №303/25-736 від 25.02.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління

на рішення Господарського суду м. Києва від 24.04.2015 року

у справі № 910/760/15-г (суддя: Підченко Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Київського квартирно-експлуатаційного управління

про стягнення 20 014,52 грн,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 20 014,52 грн з яких 8 780,50 грн - пеня, 1 794,11 грн - 3% річних, 9 065,70 грн - 7% штрафу та 374,21 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив умови договору №12/314-ТЕ-17 від 28.08.2012 року в частині своєчасної оплати вартості переданого природного газу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.04.2015 року у справі № 910/760/15-г позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з Київського квартирно-експлуатаційного управління на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 8 715,91 грн, 7% штрафу у розмірі 9 065,70 грн, 3% річних у розмірі 1783,83 грн, інфляційні втрати у розмірі 374,07 грн та судовий збір у розмірі 1 820,15 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Так, скаржник зазначав, що спірний договір укладений у спрощений спосіб, що в свою чергу вказує на нікчемність спірного договору.

Крім того, скаржник вказав, що Київське КЕУ являється бюджетною установою і утримується за рахунок асигнувань державного бюджету, передбачених Міністерству оборони України, при цьому, на сплату санкцій в бюджеті не закладено коштів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.05.2015 року апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління було прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2015 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Київського квартирно-експлуатаційного управління - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28.08.2012 року між ПАТ НАК "Нафтогаз України" (продавець) та Київським КЕУ (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №12/314-ТЕ-17 (далі - договір), предметом якого відповідно до умов договору є зобов'язання продавця передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Згідно п. 1.2 договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями.

Відповідно до п. 2.1 договору, продавець передає покупцеві з 01.08.2012 року по 31.12.2012 рік газ обсягом до 106,00 тис. куб.м., у тому числі по місяцях кварталів.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скраплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно п. 5.2 договору ціна за 1 000 куб.м. природного газу становить 1 091,00 грн з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1 000 куб.м. природного газу - 1 091,00 грн, крім того ПДВ - 20 % - 218,20 грн, всього з ПДВ - 1 309,20 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно п. 6.3 договору в платіжних дорученнях покупець повинен обов'язково зазначити номер договору, дату його підписання, призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором.

Відповідно до п. 7.1 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Згідно п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він у безумовному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Відповідно до п. 11.1 договору останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.08.2012 року і діє в частині поставки газу до 31.12.2012 року, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач в порушення умов договору здійснив оплату спожитого природного газу однак з порушенням строків, тому позивач звернувся до суду першої інстанції про стягнення з відповідача пені у розмірі 8780,50 грн, 3% річних у розмірі 1794,11 грн, 7% штрафу у розмірі 9 065,70 грн та інфляційні втрати у розмірі 374,21 грн.

Відповідно до ст.ст. 11, 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується із положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем на виконання умов договору за період з жовтня по грудень 2012 року було поставлено, а відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 129 509,97 грн, згідно акту приймання-передачі від 31.10.2012 року на суму 16512,94 грн, згідно акту приймання-передачі від 30.11.2012 року на суму 49308,39 грн та згідно акту приймання-передачі від 31.12.2012 року на суму 63688,64 грн.

Акти приймання-передачі підписані сторонами та газорозподільною організацією, що свідчить про підтвердження прийняття відповідачем зазначеного в них обсягу природного газу та на вказану суму.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Так, пунктом 4.1 договору, сторони домовились, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Таким чином, відповідачем грошове зобов'язання з оплати вартості природного газу поставленого позивачем у жовтні 2012 р. мало бути виконано по 13.11.2012 року включно, у листопаді 2012 року по 13.12.2012 року включно та у грудні 2012 року по 13.01.2013 року включно.

06.07.2013 року відповідач звернувся до позивача з листом №303/25-2292 в якому просив надати рахунок для погашення заборгованості в сумі 129 509,97 грн.

07.06.2013 року позивачем було виставлено відповідачу рахунок - фактуру №189 на суму 129 509,97 грн.

Зі змісту вказаного рахунку вбачається, що його було виставлено згідно договору купівлі-продажу природного газу №13/3620-ТЕ-17 від 13.03.2013 року.

11.06.2013 року на підставі вказаного рахунку відповідачем було сплачено суму заборгованість за спожитий природний газ у розмірі 129 509,97 грн, що підтверджується платіжним дорученням №498 від 11.06.2013 року призначенням платежу за яким є "#2101020# 2274# природний газ за червень 2013# зг.д 13/3620-ТЕ-17/64-2013023 від 13.03.13# рах 189 від 07.06.13 року".

14.06.2013 року відповідач звернувся до позивача з листом №303/25-2403 в якому зазначив, що Київським КЕУ в платіжному дорученні від 11.06.2013 року в призначенні платежу було помилково вказано номер договору 13/3620-ТЕ-17 від 13.03.2013 року та просив вважати призначення платежу: "оплата за природний газ згідно договору №12/314-ТЕ-17 від 28.08.2012 року в тому числі ПДВ 21 585,00 грн.".

Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника щодо нікчемності договору №12/314-ТЕ-17 від 28.08.2012 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" забороняється укладання договорів, які передбачають витрачання державних коштів до/без проведення процедур закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 42 Закону України "Про здійснення державних закупівель" визначено підстави недійсності договору про закупівлю.

Відповідно до цієї статті договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону, а також у разі його укладення з порушенням строків, передбачених абзацами третім, четвертим частини другої статті 31, абзацом четвертим частини п'ятої статті 36 та абзацом першим частини третьої статті 39 цього Закону.

Статтею 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" прямо не встановлено недійсність договору про закупівлю, на відміну від положення статті 42 цього Закону. При цьому умови нікчемності договору за статтею 42 Закону України "Про здійснення державних закупівель", судом не визначено (аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 17.03.2015 року №904/6788/14).

Поряд з цим, як вбачається з актів приймання-передачі газу (наявні в матеріалах справи) на виконання договору природний газ було передано та відповідно отримано без будь-яких зауважень та заперечень.

Тобто, підписавши договір купівлі-продажу газу, споживши природний газ, що в свою чергу підтверджується актами приймання-передачі газу, а також здійснивши його оплату, відповідач своїми юридично значимими діями погодився з усіма умовами такого договору та схвалив останній.

Наступне схвалення угоди особою, яку представляють, робить угоду дійсною з моменту її укладення. (аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 13.01.2004 року у справі №20/178 та постанові від 13.08.2002 року у справі №12/472 ).

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника на ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" як на підставу нікчемності спірного договору.

Так, обставини недійсності спірного договору судом не встановлено і не доведені скаржником в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суд враховує, що відповідач з окремим позовом чи зустрічним позовом про недійсність відповідного договору не звертався.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що скаржник не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про визнання договору недійсним в окремому провадженні та наступним переглядом оскаржуваного рішення за нововиявленими обставинами.

Отже, як свідчать матеріали справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач оплатив поставлений газ за вказаними актами, однак з порушенням строків вказаних у договорі.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Згідно ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він у безумовному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Так, для всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування штрафних санкцій, річних тощо, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно (аналогічна правова позиція викладена в ч. 1 п. 18 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005р. № 01-8/344 „Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені в доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році").

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд, здійснивши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, погоджується з висновком суду першої інстанції, що пеня підлягає стягненню в сумі 8715,91 грн, 3% річних в сумі 1783,83 грн та 374,07 грн. інфляційних втрат.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо повного задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 7% штрафу у розмірі 9065,70 грн з огляду на наступне.

Відповідно до п. 7.2 договору за прострочення сплати вартості поставленого природного газу понад 30 днів покупець зобов'язується додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі №06/5026/1052/2011 та від 09.04.2012 року у справі №20/246-08).

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника на відсутність коштів в бюджеті на сплату санкцій, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частина 2 ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Крім того, статтею 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з місцевого бюджету та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують замовника та не заперечують обов'язку такого органу, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати наданих послуг (аналогічна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду №914/1760/13 від 13.11.2013 року та рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року).

Також, в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року у справі №11/446 вказується на те, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на черговий рік, не виправдовує бездіяльність установи яка фінансується з державного бюджету, і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2015 року у справі №910/760/15-г підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Київського квартирно-експлуатаційного управління - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2015 року у справі №910/760/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/760/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Г.В. Корсакова

М.Л. Яковлєв