ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2015 р.Справа № 922/3792/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальнітю "Молнія Україна", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків ТЕХНОТКАНЬ", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача - Євглевська Є.В.

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Молнія Україна" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків Техноткань" про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки №МУ-024 від 03.03.2014 року у розмірі 47872,82 грн., що включає в себе суму боргу за договором у розмірі 18959,52 грн., пеню у розмірі 7245,65 грн., інфляційні втрати у розмірі 11547,42 грн., 3% річних 640,47 грн., 50% штрафу у розмірі 9479,76 грн. Також просить стягнути з відповідача судовий збір.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем своїх зобов'язань по договору поставки №МУ-024 від 03.03.2014 року в частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою від 06.07.2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.07.2015 року. У межах строків визначених ст. 69 ГПК України розгляд справи відкладався з 20.07.2015 року до 03.08.2015 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання 03.08.2015 року не з'явився, відзив на позов та документи витребувані судом не надав. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що наявне у матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши представника позивача, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

03 березня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Молнія Україна» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Харків Техноткань» (покупець, відповідач) було укладено Договір поставки № МУ-024 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки Покупцю (Відповідач) товар, визначений у накладних, які є невід'ємною частиною цього Договору (далі - товар), а Покупець зобов'язується прийняти такий товар та сплатити за нього визначену відповідно до умов цього Договору грошову суму.

Згідно п. 2.2. поставка партії товару здійснюється протягом 10 календарних днів з моменту узгодження поставки сторонами.

За змістом п. 2.3. договору, отримання Товару Покупцем оформляється накладною. Повноваження представника Покупця, який отримує товар, підтверджуються довіреністю, оформленою відповідно до вимог Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей (затвердженої наказом Містерства фінансів України від 16.05.96 р. № 99).

Згідно з п. 4.1. договору загальна кількість товару, що підлягає поставці, одиниці вимірювання, його асортимент, номенклатура тощо зазначаються Сторонами у відповідних накладних.

Пунктами 7.1. та 7.2. Договору встановлено, що ціна Договору становить вартість всього товару, що буде поставлений згідно цього Договору. Сторони визначають вартість товару у накладних до кожної партії товару у національній валюті України.

Сторони погодили, що оплата товару здійснюється у гривні шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника.Покупець зобов'язується провести 50% попередню оплату та 50% у триденний термін з моменту відправки товару. При здійсненні оплати посилання на цей Договір та на накладну, згідно якої Товар було отримано, є обов'язковим (п. 7.3. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, на виконання своїх зобов'язань 26 березня 2014 року виставлено Відповідачу рахунок-фактуру № МУ-03/26/03 на загальну суму у розмірі 52 961 грн. 52 коп. за 778 кілограмів 800 грамів мононитки поліефірної ф. 0,20.(а.с. 27).

В подальшому, 14, 15 та 23 квітня 2014 року, відповідно до умов договору, позивач передав відповідачу мононитку поліефірну, що підтверджується видатковими накладними № МУ-03/14/04, № МУ-03/15/04 та № МУ-11/23/04.

28 березня 2014 року відповідачем було перераховано на поточний рахунок позивача суму у розмірі 34 002 гривень 00 копійок, що підтверджується випискою по рахунку ( а.с. 25-26)

Як вбачається з вищевикладеного, позивач повністю виконав свої зобов'язання та передав відповідачу обумовлений договором товар.

Проте за твердженням позивача, відповідач своїх зобов`язань за договором належним чином не виконав, а саме частково не здійснив оплату товару в сумі 18959,52 грн., що й стало підставою для звернення останнього до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Наведені норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи те, що відповідач, в порушення умов договору не здійснив повної оплати за поставлений товар, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання зі своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 18959,52 грн. є обґрунтованими, доведеними матеріалами справи та підлягають задоволенню.

У зв'язку із порушенням умов договору позивачем до стянення з відповідача заявлено пеню у розмірі 7245,65 грн., інфляційні втрати у розмірі 11547,42 грн., 3% річних 640,47 грн., 50% штрафу у розмірі 9479,76 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 8.2. договору передбачено, що у разі не сплати або неповної сплати вартості товару у встановлені цим договором строки Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Згідно п. 8.3. Договору, у випадку прострочення оплати вартості Товару більше ніж на 30 календарних днів, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 50% відсотків від несплаченої або несвоєчасно сплаченої грошової суми.

Водночас частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 1.12. Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Перевіривши розрахунок пені та період за який її було нараховано, судом встановлено, що позивачем невірно обрано період за який нараховується пеня, а саме з 28.04.2014 по 12.06.2015 року, оскільки він перевищує встановлений ст. 232 Господарського кодексу України шестимісячний термін.

Таким чином, здійснивши власний перерахунок пені, суд дійшов висновку, що належна до стягнення з відповідача сума пені складає 2114,12 грн. за період з 28.04.2014 року по 26.10.2014 року (182 дні).

В частині 5131,53 грн. пені слід відмовити як зайво нарахованих.

Щодо нарахованої суми штрафу у розмірі 9479,76 грн., приймаючи до уваги, що відповідач не виконав передбачені договором зобов'язання по своєчасній оплаті за поставлений товар та враховуючи встановлену у пункті 8.3 договору відповідальність за невиконання договірних зобов'язань у вигляді штрафу у розмірі 50 % від несплаченої або несвоєчасно сплаченої грошової суми, позивачем правомірно пред'явлено до стягнення суму штрафу у розмірі 9479,76 грн., а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 640,47 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 11547,42 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання, вимога про стягнення 3% річних за період з 28.04.14 року по 12.06.2015 року в сумі 640,47 грн. заявлена позивачем обґрунтовано, доведена матеріалами справи та підлягає задоволенню.

Судом здійснено перерахунок суми інфляційних втрат, нарахованих позивачем, у зв`язку з чим, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, перевіривши розрахунок інфляційних втрат за період з 28.04.2014 року по 12.06.2015 року, суд дійшов висновку що даний розрахунок не суперечить вимогам чинного законодавства та розрахований арифметично вірно, тому сума інфляційних втрат у розмірі 11547,42 грн. підлягає до стягнення з відповідача у повному розмірі.

За результатами розгляду справи, суд керуючись статтями 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову - пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 1631,16 грн. покласти на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 611 ЦК України, ст. 193 ГК України, ст.ст. 1, 4, 12, 33-34, 38, 43, 44, 49, п.1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85, Господарського процесуального кодексу України.

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харків ТЕХНОТКАНЬ" (61017, м. Харків, вул. Котлова, 115, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Молнія Україна" (01032, м.Київ, вул. Старовокзальна, 18, ) суму основного боргу за договором поставки № МУ-024 від 03 березня 2014 року у розмірі 18959,52 грн., пеню у розмірі 2114,12 грн., інфляційні втрати у розмірі 11547,42 грн., 3% річних у розмірі 640, 47 грн., 50% штрафу у розмірі 9479, 76 грн. та судовий збір у розмірі 1631,16 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині пені у розмірі 5131,53 грн. відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 10.08.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова