РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015Справа №910/11920/15

За позовом: публічного акціонерного товариства "ПОЛТАВХІММАШ"

до: публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь»

про: визнання недійсною додаткової угоди

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

Від позивача: Колток О.І. - пред.по дов.

Від відповідача: Черей О.В. - пред. по дов., Спєров Д.К. - пред.по дов.

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "ПОЛТАВАХІММАШ" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "Альфа-банк" про визнання недійсною додаткової угоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Додаткова угода №1 від 06.07.2010 р. до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 р. є недійсною з огляду на відсутність між позивачем та відповідачем правовідносин поруки станом на день укладання Додаткової угоди №1. Позивач вважає, що станом на день укладання спірного правочину - Додаткової угоди №1 від 06.07.2010 р. до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 р., порука ПАТ «Полтавхіммаш» за зазначеним договором була припинена на підставі ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України у зв'язку із зміною основного зобов'язання за Кредитним договором без згоди позивача, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року порушено провадження у справі №910/11920/15 (суддя Пригунова А.Б.), залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - приватне акціонерне товариство «Азовелектросталь».

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва від 09.06.2015р. №04-23/688, призначено проведення повторного автоматичного розподілу справи №910/11920/15 у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Пригуновою А.Б., яка приймала участь у розгляді справи №910/11920/15, за результатом проведення якого справу передано для подальшого розгляду судді Шкурдовій Л.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.06.15 року справу №910/11920/15 прийнято до свого провадження суддею Шкурдовою Л.М.

15.06.2015 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи про те, що зміст Додаткової угоди №1 не суперечить положенням ЦК України, спірна Додаткова угода містить в собі всі істотні умови договору поруки та породжує нове зобов'язання поруки по забезпеченню виконання Кредитного договору, а отже вона не може бути визнана недійсною. Крім того, Відповідач зазначає, що спірною Додатковою угодою не порушуються права та охоронювані законом інтереси позивача, а отже визнання такого правочину недійсним не може бути способом захисту права, яке не порушене.

Також відповідачем подано заяву щодо застосування строків позовної давності, згідно якої відповідач вказує, що загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про визнання договору поруки припиненою сплив 29.02.2011р.

Приватне акціонерне товариство «Азовелектросталь» письмових пояснень по суті спору не надало, про порушення провадження у справі та перенесення судового засідання повідомлене належним чином.

У судовому засіданні 29.07.15 року оголошувалася перерва.

У судовому засіданні 11.08.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

06.09.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - банк, відповідач) та Закритим акціонерним товариством «АзовЕлектроСталь», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «АзовЕлектроСталь» (далі - позичальник, третя особа) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07 (далі - Кредитний договір).

Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору, банк відкрив позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод до цього договору окремими частинами (траншами) надавав позичальнику кредит у порядку і на умовах, визначених Кредитним договором. Позичальник, у свою чергу, зобов'язався використати кредит з метою, зазначеною у пункті 1.5. договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені цим договором.

Згідно пунктів 1.2.-1.4. Кредитного договору, банк відкрив позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію зі строком дії - до 06 березня 2009 року, з лімітом кредитної лінії - сума еквівалентна 12 000 000,00 доларів США та зі сплатою процентів:

- за користування частиною кредиту, наданою у гривнях - в розмірі 16,00 % річних;

- за користування частиною кредиту, наданою у доларах США - в розмірі 12,00 % річних;

- за користування частиною кредиту, наданою у євро - в розмірі 12,00 % річних;

- за користування частиною кредиту, наданою в російських рублях - в розмірі 15,00 % річних.

Згідно п. 4.2 Кредитного договору, банк надає позичальнику кредит лише у межах строку дії кредитної лінії окремими частинами (траншами) шляхом надання одного траншу, що дорівнює ліміту кредитної лінії, або декількох траншів, але так, щоб у будь-який момент розмір кредиту не перевищував ліміт кредитної лінії. Кожний транш надається на підставі окремої додаткової угоди, укладеної між позичальником та банком, у строк не пізніше 2 (двох) днів з дня її укладення. Додаткові угоди про надання траншів можуть бути укладені лише за взаємною згодою сторін і є невід'ємною частиною цього Договору.

06.07.2010 р. між позичальником та банком було укладено Додаткову угоду, якою внесено ряд змін та доповнень до Кредитного договору. Зокрема, сторонами змінено розмір процентів за користування кредитом та порядок сплати нарахованих процентів; встановлено, що строк дії Кредитної лінії закінчується 01 липня 2016 року, а також внесено ряд інших змін до умов Кредитного договору.

На виконання умов Кредитного договору, з метою надання грошових коштів між ПрАТ «АзовЕлектроСталь» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено 26 Додаткових угод про надання відповідних траншів, із визначенням суми таких траншів, відсоткової ставки за користування кредитними коштами та кінцевого строку повернення кожного траншу.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором, 06.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Полтавхіммаш», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Полтавхіммаш» (далі - поручитель, позивач) та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» було укладено Договір поруки №428-П/07 (далі - Договір поруки).

Відповідно до пункту 2.1. Договору поруки, позивач поручився за виконання обов'язків позичальника, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому:

- обов'язку повернути банку наданий за Кредитним договором кредит, загальна сума якого у будь-який момент часу не перевищуватиме ліміт кредитної лінії;

- обов'язку сплачувати банку проценти за користування кредитом, наданим за кредитною лінією, у наступному розмірі: 16% річних за користування частиною кредиту, наданою у гривнях, та 12% річних за користування частиною кредиту, наданою у доларах США, 12,00% річних за користування частиною кредиту, наданою у євро, 15% річних за користування частиною кредиту, наданою у російських рублях, або у будь-якому меншому розмірі, якщо такий буде визначений згідно з Кредитним договором;

- обов'язку у випадках, передбачених основним договором або законодавством України, достроково, повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що передбачені Кредитним договором або випливають з нього;

- обов'язку сплатити банку неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні Банку невиконанням або неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором.

Пунктом 3.1 Договору поруки встановлено, що позичальник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов'язків, що перелічені в статті 2 цього договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник.

06.07.2010 р. між ПАТ «Полтавхіммаш» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 р. (далі - Додаткова угода №1), якою сторонами внесено ряд змін до Договору поруки. Зокрема, сторонами викладено в новій редакції п.1.1. Договору поруки щодо продовження строку дії кредитної лінії до 01.07.2016 року; викладено в новій редакції предмет Договору поруки, а також внесено ряд інших змін та доповнень до Договору поруки.

Звертаючись до суду із даним позовом ПАТ «Полтавхіммаш» зазначає, що Додаткова угода №1 від 06.07.2010 р. до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 р. є недійсною з огляду на відсутність між позивачем та відповідачем правовідносин поруки станом на день укладання Додаткової угоди №1.

Так, позивач вважає, що станом на день укладання спірного правочину - Додаткової угоди №1 від 06.07.2010 р. до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 р., порука ПАТ «Полтавхіммаш» за зазначеним договором була припинена на підставі ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України у зв'язку із зміною основного зобов'язання за Кредитним договором без згоди позивача, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Так, 28.02.2008 р. між відповідачем та позичальником було укладено Додаткову угоду №8 до Кредитного договору, відповідно до якої банк надав позичальнику транш в сумі 670 000,00 євро. Пунктом 2 Додаткової угоди №8 встановлено, що за користування траншем позичальник зобов'язаний сплачувати проценти в розмірі 15,5% річних.

За таких умов, на думку позивача, банк та позичальник без згоди поручителя збільшили обсяг його відповідальності, встановивши розмір відсоткової ставки (15,5% річних за користування кредитом, наданого в євро), за який позивач не поручався.

В подальшому, між банком та позичальником було укладено ряд інших Додаткових угод, які також збільшували обсяг відповідальності ПАТ «Полтавхіммаш» (Додаткові угоди про надання траншів №№9-23).

Відтак, на думку позивача, укладання додаткової угоди до договору поруки, який втратив чинність, суперечить положенням ст.ст. 559, 598, 631 ЦК України, і таке порушення в силу ст. 203 ЦК України означає, що зміст спірного правочину суперечить положенням Цивільного кодексу України. В свою чергу, така невідповідність є підставою для визнання Додаткової угоди №1 недійсною на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказує на те, що зміст Додаткової угоди №1 не суперечить положенням ЦК України, спірна Додаткова угода містить в собі всі істотні умови договору поруки та породжує нове зобов'язання поруки по забезпеченню виконання Кредитного договору, а отже вона не може бути визнана недійсною. Крім того, Відповідач зазначає, що спірною Додатковою угодою не порушуються права та охоронювані законом інтереси позивача, а отже визнання такого правочину недійсним не може бути способом захисту права, яке не порушене.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивач, як на підставу недійсності Додаткової угоди №1від 06.07.2010 р. зазначає, що зміст оскаржуваної Додаткової угоди не відповідає вимогам, передбаченим ст. 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Надаючи правову оцінку Додатковій угоді № 1 від 06.07.2010 р. до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 р. суд зазначає наступне.

Спірна Додаткова угода №1 від 06.07.2010 р. укладена в письмовій формі, скріплена печатками та підписами сторін, а її зміст складають умови про права та обов'язки сторін договору поруки, що викладені в новій редакції.

При оцінці змісту Додаткової угоди № 1 до Договору поруки № 428-П/07 від 06.09.2007 р. та її правових наслідків судом враховується правова природа поруки як забезпечувального зобов'язання.

Так, ст. 548 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Отже, забезпечення зобов'язання створює між кредитором у цьому зобов'язанні та особою, що забезпечує таке зобов'язання, особливий вид правовідносин - додаткове по відношенню до основного зобов'язання.

Правова природа поруки зумовлює те, що договір поруки матиме юридичне значення тільки тоді, коли має юридичну силу основне зобов'язання, що ним забезпечене.

Судом встановлено, що відповідно п. 1.4. Договору про відкриття кредитної лінії №313-МВ/07 від 06.09.2007 р. (в редакції Додаткової угоди від 06.07.2010 р.), строк дії кредитної лінії закінчується 1 липня 2016 р.

Отже, порукою ПАТ «Полтавхіммаш» забезпечено виконання дійсного зобов'язання ПрАТ «АзовЕлектроСталь».

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна Додаткова угода № 1 відповідає передбаченим ст. 203 ЦК України умовам дійсності правочину, а її зміст не суперечить положенням Цивільного кодексу України.

Суд критично оцінює твердження позивача, що лише сам факт укладання додаткової угоди після припинення правовідносин поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України може бути підставою для недійсності такої додаткової угоди, оскільки суд приходить до висновку, що в даному випадку між сторонами було укладено новий договір поруки.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

На правовідносини поруки поширюються загальні положення цивільного законодавства про зобов'язання та про договори з урахуванням похідного характеру поруки від основного зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, договір поруки вважається укладеним при узгодженні сторонами умови про предмет, якщо жодною із сторін окрім того не заявлено вимогу про якісь ще умови, щодо яких необхідно досягти згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Враховуючи те, що порука є похідним від основного зобов'язання, а поручитель відповідає перед кредитором за порушення забезпеченого порукою основного зобов'язання боржником, то зміст договору поруки нерозривно пов'язаний із змістом основного договору і має бути узгодженим із ним, а саме із тими обов'язками боржника за основним договором, виконання яких забезпечується порукою.

Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, умову про предмет Кредитного договору було змінено сторонами і викладено у Додатковій угоді від 06.07.2010 р. до Договору про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07 від 06.09.2007 р.

В той же день, 06.07.2010 р. між позивачем та відповідачем було укладено спірну Додаткову угоду № 1 від 06.07.2010 р. до Договору поруки № 428-П/07 від 06.09.2007 р., в якій сторони виклали в новій редакції умову про предмет договору поруки, який узгоджений із новою редакцію умови про предмет Кредитного договору.

Суд відзначає, що важливим чинником, без якого неможливо укладення будь-якого правочину, є вільне волевиявлення учасника такого правочину, передбачене статтею 203 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Відтак, на думку суду, на дійсність Додаткової угоди № 1 до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 р. не впливає той факт, що на дату її укладення порука позивача могла бути припинена, оскільки правовідносини, що склалися між банком, боржником та поручителем свідчать про те, що воля поручителя була спрямована на прийняття на себе нового обов'язку перед кредитором боржника відповідно до змінених умов основного договору.

Крім того, як встановлено судом та не заперечується позивачем, на дату укладення спірної Додаткової угоди №1 від 06.07.2010 р. ПАТ «Полтавхіммаш» було достеменно відомо про укладання між позичальником та банком додаткових угод до Договору про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07, а саме додаткових угод №№ 8-23 про надання траншів, якими змінювались відсоткові ставки за користування кредитними коштами. Однак, позивач, будучи обізнаним про вказані обставини, свідомо вчинив дії по укладанню спірної Додаткової угоди №1. Відтак, вбачається наявність вільного волевиявлення позивача щодо надання поруки за виконання ПрАТ «АзовЕлектроСталь» зобов'язань перед ПАТ «Альфа-Банк» за Договором про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07 від 06.09.2007 р. з урахуванням внесених змін та доповнень.

Таким чином, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та оцінюючи дії ПАТ «Полтавхіммаш» та ПАТ «Альфа-Банк» в загальному контексті правовідносин, що склалися між ними, суд приходить до висновку, що воля та волевиявлення сторін були спрямовані саме на укладення нового договору поруки до основного Договору про відкриття кредитної лінії, який продовжує діяти до цього часу.

Суд також зазначає, що той факт, що спірний правочин між банком та поручителем має назву «додаткової угоди» до договору поруки, не означає недійсності цієї угоди, оскільки назва договору є лише одним із його реквізитів. При цьому, назва документу не визначає юридичну природу правовідносин, які виникають на підставі такого правочину, і не може мати будь-якого пріоритету при з'ясуванні сутності відносин між сторонами. Для цього необхідно брати до увагу зміст правочину - умови про права та обов'язки сторін, а також волевиявлення сторін.

Відтак, суд приходить до висновку, що спірна Додаткова угода №1 від 06.07.2010 р. за своєю суттю є договором поруки між банком та поручителем, і вона відповідає всім вимогам чинного законодавства щодо чинності самостійного правочину.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що Додаткова угода № 1 від 06.07.2010 р. до Договору поруки №428-П/07 від 06.09.2007 р. відповідає вимогам цивільного законодавства як за змістом, так і формою, містить в собі істотні умови договору поруки (умову про предмет) та породжує нове зобов'язання поруки ПАТ «Полтавхіммаш» по забезпеченню виконання Договору про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07 від 06.09.2007 р., укладеного між ПрАТ «АзовЕлектроСталь» та ПАТ «Альфа-Банк».

Суд відзначає, що правова позиція Верховного суду України, викладена в Постанові від 07.11.2012 у справі №6-129цс12, на яку посилається позивач, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки при розгляді даної справи суд прийшов до висновку, що спірна Додаткова угода №1 від 06.07.2010 р. за своєю суттю є новим договором поруки між ПАТ «Полтавхіммаш» та ПАТ «Альфа-Банк».

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст.15 ЦК України обов'язковою умовою для визнання правочину недійсним є факт порушень прав та інтересів позивача, у зв'язку з його (правочину) вчиненням.

Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Зазначена позиція викладена в п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що спірна Додаткова угода №1, укладена між ПАТ «Полтавхіммаш» та ПАТ «Альфа-Банк», не порушує прав та інтересів поручителя, оскільки судом встановлено, що волевиявлення сторін було спрямовано на укладання нового договору поруки, умови якого узгодженні із основним зобов'язання, а отже визнання такого правочину недійсним не може бути способом захисту права, яке не порушене.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент укладання Додаткової угоди №1 від 06.07.2010 р. сторонами були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, тобто не довів підстави, в силу яких правочин може бути визнано недійсними.

На підставі викладеного, враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання недійсною Додаткової угоди № 1 від 06.07.2010 р. до Договору поруки № 428-П/07 від 06.09.2007 р., укладеної між ПАТ «Полтавхіммаш» та ПАТ «Альфа-Банк», то суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Полтавхіммаш» необґрунтовані, а відтак у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Разом з тим, відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, стосовно якої суд відзначає наступне.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, враховуючи, що право або охоронюваний законом інтерес позивача не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та не застосовує строк позовної давності, відповідно у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності відмовляє.

Витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, покладаються судом на позивача (ст. 49 ГПК України).

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя Шкурдова Л.М.

Повний текст рішення складено: 17.08.15р.