КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2015 р. Справа№ 911/4747/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Лобаня О.І.

при секретарі судового засідання Іващенко М.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: Борисюк О. В. (довіреність від 15.07.2015 № 196-11520/КР)

від відповідача: Павловський Б. М. (довіреність від 16.03.2015 № б/№)

розглянувши матеріали апеляційної скарги

приватного підприємства "Меблева фабрика "Веста"

на рішення господарського суду Київської області від 07.04.2015

у справі № 911/4747/14 (суддя Карпечкін Т.П.)

за первісним позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама"

до приватного підприємства "Меблева фабрика "Веста"

про стягнення 62292,99 грн.

за зустрічним позовом приватного підприємства "Меблева фабрика "Веста"

до комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама"

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 07.04.2015 року у справі № 911/4747/14 позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» за первісним позовом задоволено в повному обсязі та стягнуто з Приватного підприємства «Меблева фабрика «Веста» на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» основну заборгованість у сумі 46598,18 грн., пеню в сумі 865,86 грн, 3% річних в сумі 1870,05 грн., штраф в сумі 6989,72 грн., інфляційні в сумі 5969,18 грн. та 1827 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволені зустрічного позову про визнання недійсним договору № 409/12 від 30.05.2012 рішенням суду відмовлено повністю.

Прийняте рішення судом першої інстанції мотивоване неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором № 409/12 від 30.05.2012 на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва. Крім того, у зв'язку з простроченням оплати рахунків за право тимчасового користування суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня, штраф, 3% річних та інфляційні втрати. Що стосується зустрічного позову, то в рішенні суду першої інстанції зазначено про відутність підстав для визнання недійсним договору № 409/12 від 30.05.2012, оскільки сторони договору вчинили дії щодо схвалення зазначеного правочину, а тому такий договір є укладеним.

Не погодившись із вказаним рішенням, приватне підприємство "Меблева фабрика "Веста" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 07.04.2015 року у справі № 911/4747/14 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні первісного позову комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" відмовити, а позовні вимоги зустрічного позову приватного підприємства "Меблева фабрика "Веста" задовольнити та визнати недійсним, укладений між КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" та ПП "Меблева фабрика "Веста" договір № 409/12 від 30.05.2012 року на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва.

Апеляційну скаргу скаржник обґрунтував тим, що у відповідача відсутня необхідність в укладанні договору № 409/12 від 30.05.2012 року на право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), оскільки зовнішня реклама розміщена на будівлі, в якій приміщення перебувають у власності відповідача. Також апелянт зазначає, що подання відповідачем заяви на отримання дозволу, встановлення пріоритету, відповідно до вимог Типових правил підтверджує лише його намір на розміщення зовнішньої реклами, а не схвалення договору № 409/12 від 30.05.2012 року на право тимчасового користування місцем для розміщення рекламного засобу, що перебувають у комунальній власності. Скаржник вказує, що не підписання договору директором відповідача свідчить про відсутність воєвиявлення відповідача на укладання такого договору, а тому вказаний договір є недійсними у відповідності до ст.ст. 207, 215 ГПК України. Представник апелянта наголошує, що в рішенні суду пешої інстанції не взято до уваги доводів відповідача викладених в письмових поясненнях.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 року у справі № 911/4747/14 апеляційну скаргу приватного підприємства "Меблева фабрика "Веста" прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 24.06.2015.

23.06.2015 через відділ діловодства суду від представника позивач надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій позивач вказує, що саме здійснення перерахування коштів на користь позивача у розмірі 13427,51 грн. по договору № 409/12 від 30.05.2012 є схваленням правочину відповідачем, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору та відмови у стягненні коштів за користування місця для розміщення реклами.

В судовому засіданні 24.06.2015 оголошено перерву до 27.07.2015.

Представник скаржника в судове засідання 27.07.2015 з'явився та підтримав подану апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні 27.07.2015 заперечив на подану апеляційну скаргу та просить апеляційний суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 30.05.2012 року між Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» та Приватним підприємством «Меблева фабрика «Веста» було укладено Договір № 409/12 на право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору за цим договором на підставі відповідного наказу дозвільного органу про встановлення пріоритету на місце(-я) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), дозволу(-ів) на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, наданого(-их) на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідачу надається право тимчасового користування місцем (-ями) для розміщення рекламного (-их) засобу (-ів) (далі - РЗ), що перебуває (-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження яким(-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва, за умов повного дотримання відповідачем цього договору та порядку розміщення реклами в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 року № 37/6253, з наступними змінами та доповненнями, а відповідач зобов'язується користуватися наданим йому правом тимчасового користування, своєчасно та згідно з умовами цього договору перераховувати плату за право тимчасового користування виключно на поточний рахунок позивача, належним чином, своєчасно та у повному обсязі виконувати свої обов'язки за цим договором та не зловживати наданими відповідачу правами.

Підпунктами 5.2.3., 5.2.4. Договору встановлено, що відповідач зобов'язаний не пізніше 25 числа поточного місяця, отримувати та сплачувати рахунки за право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету; у повному обсязі сплачувати штрафи, пеню, у разі прострочення відповідачем строків (термінів) сплати та порушення відповідачем інших умов цього договору.

Відповідно до п.п. 6.1.-6.3. Договору сторони домовились, що ціною цього договору є плата за право тимчасового користування, розрахована згідно вимог порядку, цього договору, згідно встановлених за розповсюджувачем пріоритетів та наданих дозволів, вказаних у відповідних адресних програмах.

Розмір плати за право тимчасового користування встановлюється виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) та нараховується позивачем відповідно до вимог порядку та умов цього договору. Підставою для нарахування плати за право тимчасового користування місцями та внесення відповідачем відповідної плати є рішення дозвільного органу та/або виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та укладений договір на право тимчасового користування місцями.

Плата за право тимчасового користування нараховується позивачем щомісячно та перераховується відповідачем не пізніше двадцять п'ятого числа поточного місяця, виключно на поточний рахунок позивача, в розмірах, зазначених позивачем в рахунках. Факт неотримання рахунку не звільняє відповідача зовнішньої реклами від здійснення плати за право тимчасового користування (п. 6.8. Договору).

Акт приймання-передачі до Договору, із наведеним в ньому розрахунком плати за право тимчасового користування, підтверджує факт надання права тимчасового користування у відповідному розрахунковому періоді (п. 6.9. Договору).

На підставі Розпорядження виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) № 837 від 21.05.2012 року про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, 30.05.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено адресну програму на право тимчасового користування № 1 до договору № 409/12 від 30.05.2012 року, відповідно до п. 1 якої відповідачу надано право на тимчасове користування місцем для розміщення рекламної вивіски, напису на будинку (будівлі), споруді загальною площею 28 1390 кв.м., у кількості 1 № 27505-11, за адресою: Дніпровський район, вул. Андрія Малишка, 25/1.

Крім того, адресною програмою передбачено, що плата за місяць становить без ПДВ - 1969,73 грн., датою прийняття рішення про надання дозволу є 21.05.2012 року, а датою кінця строку дії 21.05.2017 року.

За період з 01.10.2012 року по 31.11.2013 року плата за тимчасове використання місця для розміщення ОЗР становить 46598,18 грн., що також підтверджується доданими до матеріалів справи рахунками.

Проте, в порушення умов Договору відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та не розрахувався за тимчасове користування місцями для розміщення зовнішньої реклами в розмірі 46598,18 грн.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

У відповідності до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У зв'язку з запереченнями відповідача щодо укладання договору № 409/12 від 30.05.2012 року судом першої інстанції призначено почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документів.

Як вбачається з Висновку № 656/15-32/657/15-33 призначеного судом експертного дослідження, встановлено, що підписи належать не Сотнікову М.М. директору відповідача, а іншій особі з наслідуванням підпису Сотнікова М.М. В той же час, експертом встановлено, що печатка ПП «Меблева фабрика «Веста» на Договорі № 409/12 від 30.05.2012 року та на Адресній програмі про право тимчасового користування № 1 до Договору № 409/12 від 30.05.2012 року належить ПП «Меблева фабрика «Веста».

Оскільки в матеріалах справи заява відповідача про втрату печатки, її підробку чи незаконне використання третіми особами всупереч його волі відсутня, як і відсутній наказ про відповідальну особу, яка має право зберігати та використовувати печатку відповідача, з чого можна зробити висновок, що керівник підприємства Сотніков М. М., ніс персональну відповідальність за її збереження та використання і що саме він, власноруч проставляючи печатку на договорі та додатку, особисто підтвердив факт укладання зазначеного договору та додатку.

Заява про кримінальне правопорушення щодо підроблення підпису подана Сотніковим М. М. 21.11.2014 року, після порушення провадження у справі.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що виконання Договору № 409/12 від 30.05.2012 року, проте за інший період, досліджувались Господарським судом Київської області у справі № 9/112-12 про стягнення заборгованості за спірним договором.

Рішенням суду від 20.12.2012 року у справі № 9/112-12, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.03.2013 року було стягнуто з відповідача заборгованість за договором № 409/12 від 30.05.2012 року та штрафні санкції.

З огляду на зазначене, відповідач (за первісним позовом) знав про існуванням Договору та Адресної програми, однак не заперечував щодо їх дійсності на період часу розгляду справи № 9/112-12.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обізнаності відповідача (за первісним позовом) про існування спірного Договору та Адресної програми ще під час розгляду Господарським судом Київської області справи № 9/112-12, однак підписи на відповідних документах відповідачем не заперечувались. Крім того, відповідач не оскаржував рішення у справі № 9/112-12 в касаційному порядку, натомість сплатив в повному обсязі присуджені відповідним рішенням кошти за Договором в рахунок погашення заборгованості за користування місцями для розміщення зовнішньої реклами.

Щодо доводів ПП «Меблева фабрика «Веста» в обґрунтування зустрічного позову, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно положень частини 1 ст. 92 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Разом з тим, частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

У пункті 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" викладено правову позицію, згідно якої наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, правочин не може бути визнаний недійсним з підстав підписання його неуповноваженою особою у випадку наявності наступного схвалення юридичною особою такого правочину.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що фактичні дії сторін, а саме: подання заяви на отримання дозволу (Дозвіл № 27505-11), встановлення пріоритету, відповідно до вимог Типових правил та Порядку, та укладення договору на встановлений пріоритет № 409/12 від 30.05.2012 року, свідчать про те, що Договір № 409/12 від 30.05.2012 року був укладений.

В тому числі, з матеріалів справи вбачається, що відповідач частково оплачував договір № 409/12 від 30.05.2012 року в розмірі 13427,51 грн. (виписка з банківського рахунку, копія залучена до матеріалів справи).

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, від імені якої він укладений, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Зі змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі №3-59гс14.

За таких обставин, матеріалами справи підтверджується факт подальшого схвалення правочину Договору № 409/12 від 30.05.2012 позивачем, як особою, від імені якої його було укладено.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив ПП «Меблева фабрика «Веста» у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору № 409/12 від 30.05.2012.

Також необхідно зазначити, що відповідно до Договору купівлі-продажу відповідачем придбано групу приміщень № 3, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Андрія Малишка, буд. 25/1, загальною площею 231,50 квадратних метрів.

Рішенням Київської міської ради VI сесія VI скликання № 284/5096 від 02.12.2010 р. «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено переліки об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1 - 10 до цього рішення.

Відповідно до додатку № 4 до рішення Київради № 284/5096 від 02.12.2010 року «Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Дніпровському районі» станом на 01.10.2010 року до комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Дніпровському районі входить, серед іншого, окремо розташована нежитлова будівля, загальною площею 2 049,60 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Андрія Малишка, 25/1.

Оскільки відповідачу належить на праві приватної власності лише частина приміщень в будівлі за адресою м. Київ, вул. Андрія Малишка, буд. 25/1, то суд першої інстанції вірно зазначив про необхідність сплати відповідачем за розміщення зонішньої реклами.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірних висновків про те, що позивач свої зобов'язання за Договором № 409/12 від 30.05.2012 року виконав належним чином, але відповідач належним чином не розрахувався за право тимчасового користування місцем для розміщення рекламного засобу, а тому позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» щодо стягнення з Приватного підприємства «Меблева фабрика «Веста» заборгованості у розмірі 46598,18 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також позивач за первісним позовом просив стягнути з відповідача за первісним позовом пеню в сумі 865,86 грн, 3% річних в сумі 1870,05 грн., штраф в сумі 6989,72 грн., інфляційні в сумі 5969,18 грн.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 7.2. Договору позивач має право застосувати до відповідача такі штрафні санкції: за несвоєчасне або неповне внесення платежів -пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у термін, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Згідно п. 7.3. Договору позивач має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за право тимчасового користування, що складає більше 1 місяця -штраф у розмірі 15 відсотків простроченої суми.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача пені в розмірі 965,86 грн., 6989,72 грн. штрафу, 1870,05 грн. 3% річних, 5969,18 грн. інфляційних втрат.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду Київської області від 07.04.2015 у справі № 911/4747/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства "Меблева фабрика "Веста" на рішення господарського суду Київської області від 07.04.2015 у справі № 911/4747/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 07.04.2015 у справі № 911/4747/14 залишити без змін.

3. Справу № 911/4747/14 повернути до господарського суду Київської області.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді А.Г. Майданевич

О.І. Лобань