РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2015Справа №910/15796/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агелес»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 250500 грн. 00 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Ільїна В.Ю. - представник за довіреністю б/н від 23.10.2014;

від відповідача: ОСОБА_1 - паспорт;

ОСОБА_3 - представник за довіреністю б/н від 13.07.2015.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.06.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Агелес» з вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 250500 грн. 00 коп., з яких 10500 грн. 00 коп. компенсаційного платежу та 240000 грн. 00 коп. збитків (упущеної вигоди).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між сторонами було укладено Договір про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013, пунктом 3.2.5 якого сторони погодили, що виконавець у випадку укладення протягом строку дії Договору та двох років з моменту припинення дії цього Договору з клієнтом замовника (або з будь-яким з афілійованих підприємств або відокремлених підрозділів компанії клієнта замовника) подібного за змістом договору щодо надання послуг та/або виконання робіт в ІТ-сфері, передбачених цим Договором, або подібних до них послуг та/або робіт, або договорів із подібним, схожим та/або таким самим предметом договору, в тому числі укладення трудових договорів та/або контрактів, зобов'язаний сплатити на користь замовника компенсаційний платіж у розмірі суми в гривнях 10500 грн. 00 коп. за кожний такий випадок укладення договору (контракту/угоди).

Позивач стверджує, що 30.05.2014 сторони розірвали Договір про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 шляхом укладення Угоди про розірвання договору, однак з січня 2015 року відповідач уклав трудовий договір з клієнтом позивача, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд», у зв'язку з чим відповідача повинен сплатити позивачу компенсаційний платіж (вид забезпечення виконання зобов'язання) у розмірі 10500 грн. 00 коп. (п. 3.2.5 Договору).

Крім того, позивач зазначає, що ним були понесені збитки (упущена вигода) у розмірі 240000 грн. 00 коп. за період з січня 2015 року по травень 2015 року, оскільки внаслідок укладення трудового договору з відповідачем, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» не продовжило дію укладеного між ним та позивачем Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг № 502014 від 01.03.2014.

Разом із позовною заявою позивачем було подано клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив суд витребувати у Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області відомості по нарахуванню заробітної плати з січня 2015 року по травень 2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» ОСОБА_1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 порушено провадження у справі № 910/15796/15, розгляд справи призначено на 17.07.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 31.07.2015.

Представник відповідача у судовому засіданні 31.07.2015 надав усні пояснення, відповідно до яких визнав факт укладення трудового договору з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд», та заперечив проти задоволення позовних вимог (відповідно до протоколу судового засідання від 31.07.2015); подав письмові пояснення на позовну заяву, в яких зазначив, що компенсаційний платіж, обов'язок зі сплати якого виникає у відповідача у випадку, зокрема, укладення подібного за змістом трудового договору з клієнтом позивача протягом менше ніж два роки з моменту припинення дії Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013, не є видом забезпечення виконання зобов'язання, оскільки не відноситься до предмету Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013. Крім того, відповідач зауважив, що положення п. 3.2.5 вказаного Договору обмежують конституційні права відповідача, суперечать нормам чинного законодавства України, в тому числі законодавства про економічну конкуренцію, у зв'язку з чим є нікчемним. При цьому, відповідач зазначив, що позивач безпідставно заявляє до стягнення з відповідача збитки (упущену вигоду) у розмірі 240000 грн. 00 коп. з огляду на відсутність всіх складових елементів збитків.

У судовому засіданні 31.07.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі; не підтримав подане ним 19.06.2015 клопотання про витребування доказів у зв'язку з визнанням відповідачем факту укладення трудового договору з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд», з огляду на що суд не прийняв вказане клопотання до розгляду.

У судовому засіданні 31.07.2015 представники відповідача визнали факт укладення між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» трудового договору; надали усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні 31.07.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

29.10.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агелес» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) укладено Договір про надання послуг № 29102013, відповідно до умов якого виконавець з метою отримання прибутку зобов'язується самостійно, на власний ризик, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, у відповідності із завданням замовника надавати замовнику та/або клієнтам замовника послуги в ІТ сфері.

Відповідно до п. 3.2.5 Договору, виконавець зобов'язаний у випадку укладення протягом строку дії Договору та двох років з моменту припинення дії цього Договору з клієнтом замовника (або з будь-яким з афілійованих підприємств або відокремлених підрозділів компанії клієнта замовника) подібного за змістом договору щодо надання послуг та/або виконання робіт в ІТ-сфері, передбачених цим Договором, або подібних до них послуг та/або робіт, або договорів із подібним, схожим та/або таким самим предметом договору, в тому числі укладення трудових договорів та/або контрактів, виконавець сплачує на користь замовника компенсаційний платіж у розмірі суми в гривнях 10500 грн. 00 коп. за кожний такий випадок укладення договору (контракту/угоди).

Згідно з п. 10.1Договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 20.12.2013), цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2016 (включно), але у будь-якому разі до повного виконання представниками сторін всіх своїх зобов'язань за Договором.

Відповідно до п. 10.2 Договору, закінчення строку цього Договору або дострокове розірвання у передбаченому Договором порядку не призводить до втрати дійсності п. 3.2.5, п. 3.2.6 та пунктів розділу 7 цього Договору.

Згідно з п. 10.7 Договору, дострокове розірвання Договору можливе, зокрема, у випадку обоюдної письмової згоди сторін, яка оформлюється сторонами у вигляді Угоди про розірвання із зазначенням в ній наслідків розірвання Договору і моменту розірвання Договору.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 30.05.2014 між сторонами укладено Угоду про розірвання Договору про надання послуг № 29102013, якою сторони за взаємною згодою вирішили припинити дію вказаного договору (п. 1 Угоди) та у пункті 2 Угоди зазначили, що положення п.п. 3.2.5, 3.2.6, 6.4 та пунктів розділу 7 Договору після дострокового припинення дії Договору продовжують свою дію протягом відповідних строків, вказаних у зазначених положеннях, та сторони підтверджують свої зобов'язання за ними.

Судом встановлено, що 01.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агелес» (виконавець) укладено Договір про надання інформаційно-консультаційних послуг № 502014, відповідно до умов якого виконавець бере на себе обов'язки протягом терміну дії цього Договору та на його умовах надати замовнику послуги, погоджені між сторонами.

Згідно з п. 3.1 вказаного Договору, строк його дії встановлений до 31.12.2014 включно.

Відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 2 до вказаного Договору, загальна щомісячна вартість послуг виконавця складає 48000 грн. 00 коп. (разом з ПДВ).

Обгрунтовуючи вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 10500 грн. 00 коп., позивач посилається на умови п. 3.2.5 Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 та стверджує, що з січня 2015 року відповідач був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» (тобто, відповідачем був укладений трудовий договір з клієнтом позивача до спливу двохрічного терміну з моменту припинення дії договору, укладеного між позивачем та відповідачем - 30.05.2014), у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний сплатити позивачу компенсаційний платіж у розмірі 10500 грн. 00 коп. (забезпечення виконання зобов'язання).

Крім того, обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) у розмірі 240000 грн. 00 коп., позивач вказує на те, що внаслідок укладення відповідачем трудового договору із Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд», останнє не продовжило строк дії Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг № 502014, укладеного із позивачем, у зв'язку з чим позивач поніс збитки (упущену вигоду) у розмірі щомісячного платежу, що становить 48000 грн. 00 коп., за п'ять місяців (з січня 2015 року по травень 2015 року) у загальній сумі 240000 грн. 00 коп.

Відповідно до пояснень відповідача, наданих у судовому засіданні 31.07.2015 (що підтверджується протоколом судового засідання від 31.07.2015), відповідач визнав факт укладення трудового договору з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд».

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України, виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України, договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Забезпечення виконання зобов'язання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов'язання з урахуванням інтересів кредитора. Ці способи спрямовані на упередження або зменшення обсягу негативних наслідків, які можуть настати у разі порушення зобов'язання.

Суд зазначає, що вид забезпечення виконання зобов'язання повинен стосуватися предмету самого зобов'язання та спрямований на зменшення негативних наслідків, що настають при невиконанні чи неналежному виконанні основного зобов'язання.

Так, пунктом 1.1 Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 сторони визначили, що предметом договору є надання відповідачем позивачу та/або клієнтам позивача визначених послуг в ІТ сфері.

Таким чином, забезпечення виконання відповідачем свого зобов'язання за вказаним договором повинно стосуватися належного надання відповідачем послуг в ІТ сфері.

Проте, будь-яких доказів щодо невиконання чи неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 позивачем суду не надано.

Більш того, у п. 3. Угоди про розірвання Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 сторони зазначили, що вони підтверджують, що на момент припинення дії Договору між ними немає неврегульованих спорів з приводу його невиконання, а також будь-яких невиконаних сторонами зобов'язань, в т.ч. по оплаті наданих послуг.

Суд зазначає, що твердження позивача, що компенсаційний платіж, який відповідач повинен сплатити позивачу, зокрема, при укладенні трудового договору з клієнтом позивача у строк менше двох років від моменту припинення дії Договору (п. 3.2.5 Договору) є видом забезпечення виконання зобов'язання, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки вказаний компенсаційний платіж не є видом забезпечення виконання основного зобов'язання в розумінні ст. 546 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, адже не відноситься до предмету Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013, тобто, не спрямований на забезпечення належного виконання відповідачем обов'язків щодо надання послуг в ІТ сфері.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Однак, як вбачається з п. 3.2.5 Договору, у випадку укладення менше ніж протягом двох років з моменту припинення дії Договору з клієнтом позивача подібного за змістом договору щодо надання послуг та/або виконання робіт в ІТ-сфері, передбачених цим Договором, або подібних до них послуг та/або робіт, або договорів із подібним, схожим та/або таким самим предметом договору, в тому числі укладення трудових договорів та/або контрактів, відповідач сплачує на користь позивача компенсаційний платіж у розмірі суми в гривнях 10500 грн. 00 коп. за кожний такий випадок укладення договору (контракту/угоди).

Тобто, пунктом 3.2.5 Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 позивач обмежує конституційне право відповідача, зокрема, на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, адже у випадках, передбачених п. 3.2.5 Договору, відповідач повинен сплачувати позивачу грошові кошти у розмірі 10500 грн. 00 коп. (компенсаційний платіж), тобто, сторони у п. 3.2.5 Договору заздалегідь встановили несприятливі наслідки укладення трудового договору з іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, суд зазначає, що у ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однак, положення п. 3.2.5 Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 порушують принцип свободи договору, оскільки заздалегідь встановлюють несприятливі наслідки у випадку укладення відповідачем будь-якого договору щодо надання послуг та/або виконання робіт в ІТ-сфері, передбачених цим Договором, або подібних до них послуг та/або робіт, або договорів із подібним, схожим та/або таким самим предметом договору з іншими особами, що є порушенням цивільного законодавства України.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 Цивільного кодексу України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Відповідно до п. 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що положення п. 3.2.5 Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 суперечить актам цивільного законодавства, а саме ст.ст. 43, 64 Конституції України, ст.ст. 3, 627 Цивільного кодексу Україна, оскільки обмежують права та законні інтереси відповідача, передбачені актами цивільного законодавства (Конституцією України та Цивільним кодексом України).

Відповідно до ч. п. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Згідно з п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України). Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони.

Згідно з ч. 1 ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З огляду на те, що п. 3.2.5 Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 суперечить актам цивільного законодавства України, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне визнати п. 3.2.5 Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013 недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У зв'язку з тим, що умова Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013, викладена у п. 3.2.5 Договору, визнана недійсною, та відповідно не породжує будь-яких юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з її недійсністю, суд відмовляє Товариству з обмеженою відповідальністю «Агелес» в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 компенсаційного платежу у розмірі 10500 грн. 00 коп.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) у загальному розмірі 240000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків (ч. 3 ст. 225 ГК України).

Судом враховано те, що згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України для застосування таких правових наслідків порушення зобов'язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Однак, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування всіх елементів складу цивільного правопорушення.

Так, укладаючи трудовий договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» відповідач діяв в межах закону, у зв'язку з чим відсутня протиправна поведінка відповідача, а отже, і причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками (упущеною вигодою).

Разом з тим, позивачем не доведено суду, що припинення дії укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг № 502014 було наслідком укладення трудового договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» та відповідачем, з огляду на що вірогідне отримання позивачем упущеної вигоди у розмірі 240000 грн. 00 коп. є лише припущенням, оскільки правовідносини між сторонами могли припинитись і з будь-яких інших підстав.

З огляду на вищевикладене, суд відмовляє Товариству з обмеженою відповідальністю «Агелес» в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 збитків (упущеної вигоди) у розмірі 240000 грн. 00 коп.

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агелес» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 250500 грн. 00 коп. (10500 грн. 00 коп. компенсаційного платежу та 240000 грн. 00 коп. збитків (упущеної вигоди) не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст. 82, 82-1, п. 1 ч. 1 ст. 83, ст. ст. 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Визнати недійсним п. 3.2.5 Договору про надання послуг № 29102013 від 29.10.2013, укладеного між Товариством обмеженою відповідальністю «Агелес» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

2. У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 05.08.2015

Суддя І.М. Отрош