КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р. Справа№ 910/27124/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шевченка Е.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Грабінській Г.В.

За участю представників:

від позивача: Дорошенко О.С.

від відповідача 1: Івашова Г.Л.

від відповідача 2: не з'явився

від відповідача 3: ОСОБА_4

ОСОБА_5

від третьої особи: ОСОБА_6

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015р.

у справі №910/27124/14 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Київської міської ради

до 1. Шевченківської районної у місті Києві ради

2. Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради

3. ОСОБА_5

третя особа ОСОБА_7

про визнання недійсним пункту рішення, розпорядження та договору

ВСТАНОВИВ:

Київська міська рада звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Шевченківської районної у місті Києві ради, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування п. 4 рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 27.12.2005р. №644, визнання протиправним та скасування розпорядження Шевченківської районної у місті Києві ради від 24.02.2006р. №43, визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 27.07.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №2783; визнання недійсним Договору дарування від 13.11.2008р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2015р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Київська міська рада звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015р. повністю та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апелянт зазначає, що п. 4 спірного рішення та спірне розпорядження, прийняті відповідачем 1, є незаконними, а відтак, як вказує скаржник, здійснення приватизації спірних приміщень відбулося з порушенням вимог законодавства, що є підставою для визнання спірного договору недійсним. Позивач зазначає, що спірне розпорядження є протиправним, оскільки ним фактично включено до процесу приватизації інше приміщення, ніж те, яке містилось в п. 1 Додатку 1 спірного рішення, а саме змінено площу та адресу приміщення, яке підлягає приватизації. Крім того, на думку апелянта, спірним розпорядженням порушено встановлену п. 30 ст. 26 Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключну компетенцію ради про прийняття рішення щодо відчуження комунального майна.

Відповідач -3, ОСОБА_5, надав до матеріалів справи письмовий відзив на апеляційну скаргу, за яким просить залишити рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015р. без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач -3 зазначає, що рішення стосовно приватизації спірного об'єкта, що належить до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району, приймала на сесії Шевченківська районна рада у чіткій відповідності з нормами законодавства, а саме ч. 5 ст. 60, ч. 1 ст. 59, п. 3 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про приватизацію державного майна» та Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Відповідач -3 також вказує про те, що приймаючи спірне розпорядження №43, голова Шевченківської райради діяв виключно у межах повноважень, наданих йому ч. 7 та п. 18 ч. 6 ст. 55 Закону України «Про місцеве самоврядування» та рішенням Шевченківської районної ради від 27.12.2005р. №644. Спірним розпорядженням №43 лише уточнено площу об'єкта приватизації та його точно адресу згідно даних БТІ. Крім того, відповідач - 3 зазначає, що оскільки спірними рішеннями відповідача -1 не допущено порушень приватизаційного законодавства, то відсутні будь-які підстави для визнання недійсним Договору купівлі -продажу від 27.07.2006р., укладеного між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ОСОБА_5 Відповідач -3 звертає увагу на пропуск позивачем строку позовної давності по заявленій вимозі та, як вбачається, ним при розгляді справи в суді першої інстанції було заявлено про застосування наслідків пропуску позовної давності. Відповідачем - 3 у відзиві вказується також про те, що судом першої інстанції правильно застосовано норми міжнародного права, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Відповідач - 1, відповідач - 2 та третя особа не скористались правом, наданим ст. 96 ГПК України, та не надіслали до суду апеляційної інстанції письмового відзиву на апеляційну скаргу.

В судових засіданнях відповідач - 1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її. Представник третьої особи заперечила обставини, які наведені в апеляційній скарзі, та просила відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2015р. колегією суддів у складі головуючий суддя Шевченко Е.О., судді Ткаченко Б.О., Синиця О.Ф. було прийнято до провадження апеляційну скаргу Київської міської ради та призначено її до розгляду на 27.04.2015р.

27.04.2015р. розгляд справи не відбувся, у зв'язку з перебуванням головуючого судді Шевченка Е.О. у відпустці.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2105р., з огляду на вихід головуючого судді Шевченка Е.О. з відпустки, вирішено розгляд справи призначити на 25.05.2015р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015р. продовжено строк розгляду справи №910/27124/14 на п'ятнадцять днів.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду Андрієнка В.В. від 10.06.2015р., у зв'язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, вирішено здійснити розгляд справи №910/27124/14 у складі колегії суддів головуючий суддя Шевченко Е.О., судді Зеленін В.О., Синиця О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015р. колегія суддів у складі головуючого судді Шевченка Е.О., суддів Зеленіна В.О., Синиці О.Ф. прийняла до свого провадження справу №910/27124/14.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Остапенка О.М. від 04.08.2015р., у зв'язку з перебуванням судді Синиці О.Ф. у відпустці, вирішено здійснити розгляд справи №910/27124/14 у складі колегії суддів головуючий суддя Шевченко Е.О., судді Зеленін В.О., Ткаченко Б.О.

Справа слухалась з оголошеними в судових засіданнях 25.05.2015р., 10.06.2015р., 22.06.2015р. перервами на підставі ст. 77 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Рішенням Шевченківської районної у місті Києві ради №644 від 27.12.2005р. «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва» затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні згідно додатку 1.

В пункті 3 цього рішення вказано виконавчому органу Шевченківської районної у місті Києві ради - Управлінню з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, вчинити дії по приватизації зазначених у п.п. 1, 2 цього рішення об'єктів комунальної власності, що належать до комунальної власності району у встановленому порядку з урахуванням вимог Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини».

Згідно п. 4 рішення від 27.12.2005р. №644 доручено Голові Шевченківської районної у м. Києві ради вносити зміни до рішення ради в частині уточнення площ або адрес нежитлових приміщень, що підлягають приватизації, у випадку невідповідності площі або адреси нежитлових приміщень, вказаних в договорі оренди та документах БТІ, розпорядженням голови ради без подальшого затвердження на сесії.

Згідно п. 1 Додатку №1 до рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 27.12.2005р. №644 до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні, включено нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, площею 160,8 кв.м.

Розпорядженням Голови Шевченківської районної у місті Києві ради №43 від 24.02.2006р. на підставі уточнень в площах та адресах нежитлових приміщень, як зазначено в цьому розпорядженні, в пункт 1 Додатку №1 до рішення Шевченківської районної у місті Києві ради №644 від 27.12.2005р. внесено зміни та, у зв'язку з цим вказано адресу нежитлового приміщення АДРЕСА_1, площею 164,7 кв.м.

27.07.2006р. за результатами проведеного аукціону між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради, як продавцем, та ОСОБА_5, як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, за яким продавець зобов'язався передати у власність, а покупець зобов'язався прийняти нежилі приміщення загальною площею 164,7 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та сплатити за них грошову суму, визначену цим Договором.

В п. 1.1. Договору купівлі-продажу вказано, що відчужуються нежилі приміщення №1 по №7 (групи приміщень №19) (в літ. А) на I поверсі загальною площею 164,70 кв.м. згідно з технічною документацією Київського міського бюро технічної інвентаризації.

Згідно з п. 1.3. Договору купівлі-продажу об'єкт продажу належить на праві власності Територіальній громаді Шевченківського району м. Києва на підставі свідоцтва про право власності, виданого Територіальній громаді Шевченківського району м. Києва Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 04.04.2006р. №494-В, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомо майна» 17 квітня 2006р., про що записано в реєстровій книзі №96 п-131 за реєстровим №6397-п.

Згідно з п. 1.8. Договору купівлі-продажу вказаний в цьому Договорі об'єкт продажу продано за 1 404 112,32 грн., в т.ч. ПДВ - 234 018,72 грн.

В п. 1.5. Договору купівлі-продажу передбачено, що право власності на об'єкт продажу переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкту приватизації. Право власності на об'єкт продажу підтверджується цим Договором купівлі-продажу та актом прийому-передачі зазначеного об'єкту.

Договір купівлі-продажу посвідчений 27.07.2006р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2783.

31.07.2006р. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ОСОБА_5 складний акт прийому-передачі приміщення, за яким продавець передав, а покупець прийняв згідно з Договором купівлі-продажу від 27.07.2006р., реєстраційний №000486/10 нежилі приміщення №1 по №7 (групи приміщень №19) (в літ. А) на І поверсі, загальною площею 164,70 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому 13.11.2008р. між ОСОБА_5, як дарувальником, та ОСОБА_7, як обдаровуванню, укладений Договір дарування нежилих приміщень, згідно з яким дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваної, а обдаровувана прийняла в дар належні дарувальнику на праві власності нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №19) (в літері А) на 1-му поверсі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 164,7 кв.м.

Даний Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В. 13.11.2008р. та зареєстрований в реєстрі за №3537.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про визнання протиправним та скасування п. 4 рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 27.12.2005р. №644, визнання протиправним та скасування розпорядження Шевченківської районної ради від 24.02.2006р. №43, з підстав порушення встановленої п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключної компетенції ради про прийняття рішення щодо відчуження комунального майна, а також з підстав фактичного включення згідно спірного розпорядження до процесу приватизації зовсім іншого приміщення, ніж те, яке містилось у п. 1 Додатку спірного рішення; також вимоги про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 27.07.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г., зареєстрованого реєстрі за №2783, визнання недійсним Договору дарування від 13.11.2008р., як таких, що укладені на підставі протиправних рішень.

Так, у відповідності до ч.1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актами цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суду надається право визнавати незаконними та скасовувати правові акти індивідуальної дії, видані, в тому числі, органами місцевого самоврядування, якщо вони суперечать актам цивільного законодавства і порушують права цивільні права або інтереси особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Частиною 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно п. 30 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції ради належить прийняття рішення щодо відчуження, відповідно до закону, комунального майна.

Отже, п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції ради відносить питання щодо відчуження комунального майна.

Відповідно до ч. 7 ст. 55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» голова районної у місті ради в межах своїх повноважень видає розпорядження та згідно з п. 18 ч. 6 даної статті вирішує інші питання, доручені йому радою.

Як встановлено вище, рішенням Шевченківської районної у місті Києві ради №644 від 27.12.2005р. було затверджено перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні, до якого згідно п. 1 додатку 1 включено нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2, площею 160,8 кв.м.

Спірним пунктом 4 рішення від 27.12.2005р. №644 доручено Голові Шевченківської районної у м. Києві ради вносити зміни до рішення ради в частині уточнення площ або адрес нежитлових приміщень, що підлягають приватизації, у випадку невідповідності площі або адреси нежитлових приміщень, вказаних в договорі оренди та документах БТІ, розпорядженням голови ради без подальшого затвердження на сесії.

Спірним розпорядженням Голови Шевченківської районної у місті Києві ради №43 від 24.02.2006р. в пункт 1 додатку №1 до рішення Шевченківської районної у місті Києві ради №644 від 27.12.2005р. внесено зміни та, у зв'язку з цим вказано адресу нежитлового приміщення АДРЕСА_1, площею 164,7 кв.м.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду відмічає, що, як і передбачено законом, саме за рішенням ради від 27.12.2005р. №644 вирішено здійснити приватизацію шляхом продажу на аукціоні нежитлового приміщення площею 160,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_2. Розпорядженням від 24.02.2006р. №43 на підставі ч. 7 ст. 55 та п. 18 ч. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також враховуючи п. 4 рішення від 27.12.2005р. №644 здійснено технічну роботу, пов'язану з правильним написанням поштової адреси та площі та внесені відповідні зміни лише в адресу та площу нежитлового приміщення, яке підлягало приватизації, тобто вирішено технічне питання, а не включено до процесу приватизації зовсім інше приміщення, як це стверджує позивач.

Даний факт підтверджується листом Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 28.01.2015р. №897 (И-2015), наданого на судовий запит. У листі вказується про те, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи нежитлове приміщення площею 160,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, літ. А, та нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, є одним і тим самим нежитловим приміщенням.

За таких обставин, спростовані доводи позивача про невідповідність рішення від 644 від 27.12.2005р. та розпорядження від 24.02.2006р. №43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Так само позивачем не надано належних доказів, а судом не встановлено, які конкретні негативні наслідки та стосовно яких саме прав або інтересів позивача могли бути спричинені внаслідок прийняття оспорюваного пункту рішення ради та оспорюваного розпорядження.

Оскільки підстави для визнання рішення та розпорядження протиправним та їх скасування відсутні, то у зв'язку з цим немає підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 27.07.2006р., який укладений за результатами проведення приватизації шляхом продажу майна на аукціоні.

До того ж судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17.07.1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. The United Kingdom) від 24.06.2003р., майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Виходячи із підтверджених матеріалами справи обставин приватизації спірного об'єкту та умов оспорюваного Договору купівлі-продажу, ОСОБА_5 обґрунтовано очікував на набуття права власності в значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також слід зазначити, що у рішенні від 24.06.2003р. у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила", тобто визнання недійсними рішення публічного органу та договору згідно яких майно отримане у власність від держави та подальше позбавлення цього права на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим та незаконним.

У наведеній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Слід зазначити, що Верховний Суд України у постанові від 14.03.2007р. на підставі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" також застосовував рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства".

Як зазначив у вказаній постанові Верховний Суд України: "Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця".

Аналогічну правову позицію наведено в постановах Вищого господарського суду України від 09.04.2008р. у справі №15/234, від 04.12.2008р. у справі №2/142-08, від 21.07.2010р. у справі №8/19пд, від 02.03.2012р. у справі № 36/310; а також у постанові від 19.01.2012р. № К-41237/09 і ухвалі від 05.09.2012р. № К/9991/55096/11 Вищого адміністративного суду України; у постанові від 16.05.2012р. № 6-48577ск11 і ухвалі від 01.08.2012р. № 6-16881св12 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

При цьому позивачем не доведено наявності умислу у відповідача-3 на незаконне заволодіння об'єктом приватизації.

Стосовно вимоги про визнання недійсним Договору дарування від 13.11.2008р., укладеним між ОСОБА_5, та ОСОБА_7, то з урахуванням п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9 слід зазначити, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, і встановлено нормою ч. 1 ст. 33 ГПК України. Розподіл тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 2 ст. 34 ГПК України містить відомий процесуальному праву принцип допустимості доказів (засобів доказування). Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем не надано належних доказів та наведено обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання незаконними актів органів місцевого самоврядування та визнання недійсним договорів, тому судова колегія приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість позовних вимог.

При розгляді справи в суді першої інстанції відповідачем -3 було заявлено про застосування строків позовної давності до вимог, які розглядаються у даній справі. З цього приводу апеляційним судом встановлено наступне.

У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно вимог ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.04.2006р. перший заступник Київського міського голови І.Фоменко звернувся до Київського міського голови Черновецького Л.М. з листом (вх. № 13145), яким повідомляв про спірне рішення Шевченківської районної у м. Києві ради від 27.12.2005р. № 644, а також про проведення аукціону з продажу спірного майна, запланованого на 24.04.2006р.

21.04.2006р. Київський міський голова з цього приводу дав термінове доручення голові Шевченківської районної у м. Києві ради Харитончуку М.В. зупинити процедуру приватизації.

Отже, лист за вих. №13145 від 21.04.2006р. свідчить про те, що позивач дізнався про рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 27.12.2005р. №644, п. 4 якого оспорюється позивачем, 21.04.2006р. Таким чином, щодо вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 27.12.2005р. №644 строк позовної давності сплив 22.04.2009р.

Стосовно вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження Шевченківської районної у місті Києва ради від 24.02.2006р. №43 та вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та дарування, то позивач вказує про те, що йому стало про них відомо із позовної заяви заступника прокурора міста Києва від 20.01.2012р. №05/1/3-814-12, яка надійшла на адресу Київради та зареєстрована 26.01.2012р. за вхідним номером 3305.

Отже, строк позовної давності за цими вимогами спливає 27.01.2015р.

Враховуючи те, що позовна заява надійшла до Господарського суду міста Києва 04.12.2014р., то строк позовної давності за вимогами про визнання протиправним та скасування розпорядження Шевченківської районної у місті Києва ради від 24.02.2006р. №43 та визнання недійсним договорів купівлі-продажу та дарування позивачем не пропущений.

В прохальній частині позовної заяви позивач клопотав про відновлення йому строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

У відповідності до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Закон не містить хоча б приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлень строк позовної давності. Питання про те, чи є поважними обставини, які спричинити прогаяння позовної давності позивачем, віднесено на розсуд судового органу.

Судова колегія відмічає, що позивачем не наведено жодної причини пропуску строку позовної давності щодо вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 27.12.2005р. №644.

Разом з тим, п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, судова колегія відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Стосовно твердження відповідача -3 про те, що позивач - Київська міська рада, не має жодних прав щодо спірного майна, а отже її права та інтереси, у зв'язку з цим не можуть порушені та вона не може бути позивачем у даній справі слід зазначити, що воно спростовується наступним.

У відповідності до ч. 2 ст. 140 Конституції України особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» система місцевого самоврядування у місті Києві включає: територіальну громаду міста; міського голову; міську раду; виконавчий орган міської ради; районні ради (у разі їх утворення); виконавчі органи районних у місті рад; органи самоорганізації населення.

Пунктом 1 рішення Київської міської ради від 09.09.2010р. №7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києва» вирішено не утворювати районні у місті Києві ради.

Отже, на даний час єдиним представницьким органом територіальної громади міста Києва, у т. ч. й територіальної громади Шевченківського району міста Києва є Київська міська рада.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2015р. у справі №910/27124/14 залишити без змін.

3. Справу №910/27124/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Е.О. Шевченко

Судді В.О. Зеленін

Б.О. Ткаченко