РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015Справа №910/15781/15

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агро-Союз"
доПублічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"
провизнання договору поруки № 12/4-01-03-3/903 від 22.12.2014 недійсним
Представники:
від позивача: не з'явились
від відповідача: Семеняка В.В. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.06.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агро-Союз" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання договору поруки № 12/4-01-03-3/903 від 22.12.2014 недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір поруки № 12/4-01-03-3/903 від 22.12.2014 є недійсними, оскільки суперечить положенням законодавства України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2015 порушено провадження у справі № 910/15781/15, розгляд справи призначений на 11.08.2015.

25.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про видачу копії ухвали.

11.08.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

11.08.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Представник позивача у судове засідання 11.08.2015 не з'явився. Розглянувши, подане через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача, клопотання про відкладення розгляду справи, суд вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки неможливість забезпечення явки представника у судове засідання не є підставою для відкладення розгляду справи. Крім того, суд зазначає, що позивач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Крім того, суд зазначає, що строк вирішення спору є обмеженим у відповідності до норм статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання 11.08.2015 з'явився представник відповідача та надав пояснення по суті справи, відповідно до яких заперечує проти заявлених позовних вимог.

У судовому засіданні 11.08.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

22.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (кредитор) та Приватним акціонерним товариством "Агро-Союз" (поручитель) укладено договір поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою), відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором солідарно з Приватним акціонерним товариством "Агро-Союз" (розичальник) за виконання забезпечених зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов генерального кредитного договору № 010/4-01-03-3/481 від 29.05.2013, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", Приватним акціонерним товариством "Агро-Союз" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агро-Союз".

Відповідно до пункту 1.3 договору поруки у випадку внесення змін до кредитного договору, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя та/або які не передбачені пунктом 1.4, 1.5 цього договору, сторони встановили наступний порядок отримання згоди поручителя на такі зміни: кредитор направляє поручителю письмове повідомлення із зазначенням умов, що підлягають зміні у забезпечених зобов'язаннях та збільшують обсяг відповідальності поручителя; поручитель зобов'язаний протягом 10 банківських днів з моменту отримання зазначеного повідомлення надіслати кредитору письмову згоду на зміну забезпечених зобов'язань або письмово повідомити кредитора про непогодження змін; у разі неотримання кредитором письмової відповіді від поручителя у встановлений строк, зміни до забезпечених зобов'язань, зазначені у повідомленні кредитора, вважаються погодженими поручителем та забезпечуються порукою відповідно до умов цього Договору у зміненому розмірі без укладення додаткової угоди до договору.

Згідно з пунктом 1.4 договору поруки без додаткового отримання попередньої згоди поручителя, у тому числі без додаткового повідомлення поручителя та без укладення додаткових угод до договору, порукою за цим договором також забезпечується у повному обсязі забезпечені зобов'язання, які виникнуть (зміняться) внаслідок внесення змін до кредитного договору, зокрема внаслідок внесення змін до кредитного договору щодо продовження на будь-які строки користування кредитом (його частинами) та/або будь-яку зміну строків виконання всіх або окремих забезпечених зобов'язань, що призводять до збільшення періоду, за який нараховуються проценти, та/або до збільшення суми нарахованих процентів; збільшення заборгованості за кредитом на суму нарахованих та несплачених процентів (капіталізація процентів); будь-якого збільшення розміру процентів за кредитним договором, відповідно до умов кредитного договору, у т.ч. на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим коговором; зміни будь-яким чином методу (способу) нарахування процентів за користування кредитом; доповнення зобов'язань позичальника зобов'язаннями зі сплати комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення їх видів та розмірів; розширення змісту забезпеченого зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Підписання договору поручитель погоджується на збільшення обсягу його відповідальності внаслідок внесення вищенаведених змін до Кредитного договору та підтверджує, що порука за цим договором забезпечує збільшення внаслідок таких змін забезпечені зобов'язання без отримання його додаткової згоди, у тому числі без його додаткового повідомлення та без укладення додаткових угод до цього договору.

Відповідно до частини 1 статті 553 Цивільного кодексу України договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною 2 статті 553 Цивільного кодексу України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

У відповідності до стаття 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Обґрунтовуючи вимоги щодо визнання договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 недійсним, позивач вказує на те, що порукою було забезпечене основне зобов'язання, в тому числі і те, яке буде змінене в майбутньому, а отже, є всі підстави вважати, що порука була встановлена відносно заздалегідь невизначеного обсягу грошових зобов'язань, тому обсяг майбутньої відповідальності поручителя є невизначеним, що суперечить суті поруки; надання згоди на майбутні зміни обсягів основного зобов'язання не усуває невизначеності обсягів майбутньої відповідальності поручителя на момент укладення договору поруки, тому що поручатися можна лише за існуюче, а не майбутнє і заздалегідь невизначене за обсягами зобов'язаннями; обсяг відповідальності поручителя був поставлений в залежність від волевиявлення сторін основного зобов'язання, що суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки створює підстави для завдання шкоди майновим інтересам поручителя через неузгоджене збільшення із ним розміру його грошової відповідальності.

Таким чином, позивач стверджує, що положення пункту 1.4 договору поруки збільшують обсяг його відповідальності в односторонньому порядку, що є підставою для визнання договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 недійсним на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Нормами статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Вказаною статтею Цивільного кодексу України закріплено положення про співвідношення договору і закону в тих випадках, коли щодо певних відносин існує зазначення в актах цивільного законодавства, але сторони бажають за згодою між собою врегулювати ці відносини інакше. В такій ситуації сторони договору мають право вибору: використати норми акту цивільного законодавства для врегулювання своїх відносин або за власним розсудом відступити від положень актів цивільного законодавства шляхом встановлення в договорі інших правил поведінки, ніж це передбачено законодавством.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у пункті 1.4 договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 поручитель завчасно дав згоду на збільшення обсягу своєї відповідальності, зокрема, в частині підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки, встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Однак, як встановлено судом, завчасне погодження поручителем можливості збільшення на майбутнє обсягу його відповідальності, надане ним заздалегідь ще при укладенні договору поруки, не суперечить положенням законодавства України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, з огляду на що відсутні підстави для визнання недійсним договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 на підставі чвстини1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач зазначає, що відповідно до частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однак, враховуючи положення договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 про збільшення обсягу відповідальності позивача в односторонньому порядку, що також є підставою для припинення поруки, позивач вказує на неможливість настання наслідків, які обумовлені Договором поруки.

Відповідно до частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим Правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

З огляду на рекомендації, викладені в пункті 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Однак, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами відсутності наміру сторін (як позивача так і відповідача) на момент вчинення договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 створити правові наслідки, що обумовлені ним, з огляду на що суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 недійсним на підставі частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 недійсним, з огляду на що суд відмовляє у задоволенні Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання договору поруки № 12/4-01-03-3/903 (з юридичною особою) від 22.12.2014 недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 14.08.2015

Суддя Н.Б. Плотницька