ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2015 р. Справа №917/1071/15

за позовом прокуратури Полтавської області, вул. 1100-річчя Полтави, 7, м. Полтави, 36000 в інтересах Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, вул. Леніна, 1/23, м. Полтава, 36014до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехсервіс", вул. В. Тирнівська, 4, селище Решетилівка, Решетилівський район, Полтавська область, 38400

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Дмитренко Микола Васильович, Дмитренко Людмила Петрівна (селище Решетилівка, вул. В.Тирнівська, 10в, кв. 3), Управління майном Полтавської обласної ради (м. Полтава, вул. Пушкіна 115)

про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу

Суддя Сірош Д.М.

Представники сторін:

від позивача: Миськів В.М., довіреність № 1 від 01.05.2015 р.

від відповідача: Козубський О.Ю., довіреність № 16 від 13.07.2015 р.

від третіх осіб 1, 2: Моторний Ю.С., довіреність № від 03.11.2014 р., довіреність від 01.11.2014 р.

від третьої особи 3; Байдукова - Кисла О.А, довіреність № 16 від 13.07.2015 р.

від прокуратури: Лисенко Н.М., посвідчення № 012297 від 01.11.2012 р.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено дату складання повного рішення у відповідності до вимог ст. 85 ГПК України.

Суть спору: розглядається позов про визнання недійсним п. 1.2. договору купівлі-продажу від 28.02.1994 р. державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині включення до вартості відчужуваного цілісного майнового комплексу вартості 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-х квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-х квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію; про визнання недійсним п. 5.2. договору купівлі-продажу від 28.02.1994 р. державного майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, в частині обов'язку покупця провести, за згодою мешканців житлових будинків, приватизацію квартир, що знаходяться на балансі підприємства у відповідності до чинного законодавства.

Прокурор заявою від 29.07.2015 р. № 05/2-вих- повідомив суд про вступ у справу.

Прокурор підтримав позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Відповідач у відзиві проти позову заперечує, вважає, що 2-х квартирний житловий будинок 1959 року вводу в експлуатацію (інв. N 38), 2-х квартирний житловий будинок 1988 року вводу в експлуатацію (інв. № 45) та 4-х квартирний житловий будинок 1990 року вводу в експлуатацію (інв. № 46) правомірно включено до вартості відчужуваного цілісного майнового комплексу.

Також, відповідач, зазначає, що джерелом фінансування будівництва 2-х квартирною житлового будинку 1959 року вводу в експлуатацію (інв. № 38). 2-х квартирного житлового будинку 1988 року вводу в експлуатацію (інв. № 45) та 4-х квартирного житловою будинку 1990 року вводу в експлуатацію (інв. № 46) були власні кошти Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, тому рішенням виконавчого комітету Решетилівської районної Ради народних депутатів від 27.07.1991р. №152 вирішено оформити право власності Решетилівському ремонтно-транспортному підприємству на будинки, які перебували на балансі підприємства та побудовані за кошти підприємства.

Також, позивач заявив, що строк позовної давності за договором купівлі-продажу майна Орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства від 28.02.1994 р. вже сплив.

Представник третіх осіб підтримав позов у повному обсязі та зазначив, що Дмитренко Микола Васильович, Дмитренко Людмила Петрівна з 1989 року проживають в житловому будинку по вул. Великотирнівська 10а (нова адреса: 10в) утримуючи/ремонтуючи її власними коштами.

Стверджує, що договір купівлі-продажу суперечить моральним засадам суспільства, вчинений під впливом обману.

Наказом Фонду комунального майна області №11-П від 18.01.1994 р. прийнято рішення про приватизацію державного майна орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства, шляхом викупу державного майна організацією орендарів (а.с. 9).

Згідно відомостей, наданих ГУ статистики у Полтавській області 06.11.2014 р., правонаступником організації орендарів орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства (код 03758039) з 2002 року в ЄДРПОУ значиться ТОВ «Агротехсервіс» (далі -відповідач).

Наказом Фонду комунального майна області від 24.02.94 р. №79-П затверджено акт оцінки вартості майна орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства та визначено ціну продажу, яка складає 906041000 крб., а також затверджено план приватизації державного майна орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства (а.с. 10-20).

На час приватизації Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства (далі -Решетилівське РТП) діяла Методика оцінки вартості об'єктів приватизації, затверджена постановою КМУ № 717 від 08.09.1993 р. (далі - Методика).

Пунктом 14 Методики передбачено, що оцінці вартості об'єкта приватизації повинна передувати його повна інвентаризація, проведена відповідно до Положення про інвентаризацію майна державних підприємств, що приватизуються, а також майна державних підприємств та організацій, яке передається в оренду, затвердженого постановою КМУ від 02.03.1993 р. № 158.

Під час проведення інвентаризації орендного Решетилівського РТП комісією складено інвентаризаційний опис № 9 основних засобів орендного Решетилівського РТП, в якому відображена фактична наявність на балансі Решетилівського РТП об'єктів житлово-комунального господарства, зокрема, 2-квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію балансовою вартістю 14 379 тис. крб., 2-квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію вартістю 21986 тис. крб., 4-квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію вартістю 75530 тис. крб. (а.с. 22-23).

Узагальнення результатів інвентаризації відображено в Протоколі № 2 засідання інвентаризаційної комісії від 15.02.1994 р. у вигляді таблиці, до якої внесено дані інвентаризаційного опису № 9 об'єктів житлово-комунального господарства на загальну суму 46250020 крб. (а.с. 34-35).

Крім цього, згідно Відомості розрахунку вартості будівель житлово-комунального господарства станом на 01.02.1994 р., залишкова вартість будівель, до якої входить в т. ч. вартість спірних будинків, складає 10639107 крб.

Відповідно до Зведеної відомості розрахунку вартості основних засобів по орендному Решетилівському РТП станом на 01.02.1994 р. загальна вартість (залишкова) основних засобів складає крб. Житлово-комунальні будівлі залишковою вартістю 10639107 крб. включені до розділу III зазначеної зведеної відомості (а.с. 24-25).

При розрахунку вартості державного майна, що підлягала викупу (п. 21 Акту - 906041 тис. крб.) загальну вартість цілісного майнового комплексу орендного підприємства (п. 11 Акту -6403967 тис. крб.) зменшено на суму вартості майна орендаря (п. 17.1 Акту - 5490044 тис. крб.) та суму вартості об'єктів, які не підлягають приватизації (п. 17.5 Акту - 10076 тис. крб. (лазня)), а також збільшено на вартість нематеріальних активів, придбаних за рахунок державних коштів (п. 20 Акту - 2194 тис. крб.)

Таким чином, факт включення до вартості майна ЦМК орендного підприємства, що підлягало приватизації, вартості 2-квартирного житлового будинку (інв. № 38) 1959 року вводу в експлуатацію, 2-квартирного житлового будинку (інв. № 45) 1988 року вводу в експлуатацію, 4-квартирного житлового будинку (інв. № 46) 1990 року вводу в експлуатацію, підтверджується даними Акту оцінки вартості майна, інвентаризаційного опису № 9 основних засобів орендного Решетилівського РТП, Відомості розрахунку вартості будівель житлово-комунального господарства станом на 01.02.1994 р., Зведеної відомості розрахунку вартості основних засобів по орендному Решетилівському РТП станом на 01.02.1994 р.

Як вже зазначалося вище, визначення вартості майна ЦМК орендного підприємства, що підлягало приватизації, проводилося на підставі Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою КМУ №717 від 08.09.1993 р.

Відповідно до вимог п. п. 41, 42 Методики, вартість цілісного майнового комплексу підприємства під час приватизації повинна бути зменшена на вартість майна державного житлового фонду, а також вартість об'єктів, що не підлягають приватизації.

Згідно з ч. 2 ст. З Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, яка діяла на момент приватизації підприємства) визначено, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Житлового кодексу Української РСР (у редакції, яка діяла на момент приватизації підприємства) до складу державного житлового фонду входять жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі.

Таким чином, як стверджує позивач, всупереч нормативним актам, якими регламентовано приватизаційні процедури в 1994 році, з вартості цілісного майнового комплексу Решетилівського РТП не було вилучено вартість об'єктів державного житлового фонду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за бажанням державних підприємств, організацій та установ, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких вони знаходилися, могли передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків із наступним здійсненням їх приватизації мешканцями.

Зазначена вище норма закріплює також, що у разі зміни форми власності підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Отже, як вважає позивач, при прийнятті Фондом комунального майна області наказу від 24.02.1994 р. «Про затвердження акту оцінки майна та плану приватизації орендного Решетилівського РТП» не було правових підстав включати до вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства, що підлягало викупу, спірних житлових будівель гуртожитку загальною залишковою вартістю 105217 тис. крб., оскільки останні, як об'єкти державного житлового фонду, не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств».

Позивач також зазначає, що спірні житлові будинки, які в процесі приватизації відповідача не передавалися до комунальної власності, могли залишатися на балансі новоствореного товариства, та використовуватися з метою забезпечення житлом його працівників, але права включення їх до вартості цілісного майнового комплексу, що підлягав викупу, законодавством не передбачено.

За таких обставин позивач стверджує, що наявний факт порушення майнових прав держави, яка не передбачала при приватизації підприємств перепродаж житлових будинків та позбавлення громадян житла.

Відповідно до п. 6.6 Плану приватизації Решетилівського РТП комісія з приватизації зобов'язувала організацію орендарів орендного підприємства, за згодою мешканців житлових будинків, що знаходяться на балансі підприємства, провести приватизацію житла у відповідності до чинного законодавства, або за відсутності такої згоди, забезпечувати їх належне утримання.

Аналогічний обов'язок відповідача передбачено п. 5.2. договору купівлі-продажу державного майна ЦМК орендного Решетилівського РТП від 28.02.1994 р., а саме: зобов'язано провести за згодою мешканців житлових будинків приватизацію квартир, що знаходяться на балансі підприємства у відповідності до чинного законодавства, або за відсутності такої згоди, забезпечувати їх належне утримання.

Спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію житлового фонду, є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Аналіз норм вищезазначеного Закону свідчить про те, що за своєю суттю приватизація житлового фонду є переходом житла з державної форми власності у приватну на користь громадян України у спосіб, визначений законодавством. Отже, встановлений договором обов'язок провести приватизацію житлових будинків передбачає за собою віднесення цих будинків до державного житлового фонду.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування,

державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Порядок приватизації державного житлового фонду регулюється Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56.

Пунктами 18, 20, 23 Положення встановлено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану квартиру, звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Оформлена заява на приватизацію квартири з доданими до неї необхідними документами подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Таким чином, позивач зазначає, що відповідач не є органом приватизації державного житлового фонду в розумінні ст. 8 вищезазначеного Закону, а тому умова, передбачена п. 5.2 спірного договору купівлі - продажу, щодо обов'язку відповідача провести приватизацію квартир в житлових будинках, що знаходяться на його балансі, є такою, що суперечить вимогам ст. ст. 1, 2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду.

Частина перша ст. 48 ЦК УРСР (який був чинним на момент укладення та виконання договору від 28.02.1994 р.) встановлює, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Виходячи із вищенаведеного, позивач вважає, що договір купівлі-продажу державного майна від 28.02.1994 р. у частині включення вартості спірних житлових будинків до вартості цілісного майнового комплексу орендного Решетилівського РТП суперечить ч. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, яка діяла на час приватизації), ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому його слід визнати недійсним в цій частині.

Крім того, умова, передбачена п. 5.2 спірного договору купівлі-продажу, щодо обов'язку відповідача провести приватизацію квартир в житлових будинках, що знаходяться на його балансі, є такою, що суперечить вимогам ст. ст. 1, 2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 15.09.1992 р. № 56, порушує житлові права мешканців спірних будинків на приватизацію житлового фонду, передбачені ст. 9 ЖК УРСР, тому позивач просить суд, спірний договір визнати недійсним також і в цій частині.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку відмовити в позові, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як зазначає позивач, приватизація орендного Решетилівського РТП здійснювалася Фондом комунального майна Полтавської області, оскільки майно підприємства на момент приватизації відносилося до об'єктів, що перебували в обласній комунальній власності.

Регіональне відділення ФДМУ по Полтавській області звернулося з даним позовом, оскільки відповідно до Указу Президента України № 56/94 від 19.02.1994 р. «Про єдину систему органів приватизації в України», з метою прискорення процесу приватизації державного майна, створено єдину систему органів приватизації в Україні шляхом реорганізації регіональних відділень Фонду державного майна та органів приватизації відповідних адміністративно-територіальних одиниць у регіональні відділення Фонду державного майна України.

Рішенням 2 сесії Полтавської обласної ради народних депутатів від 27.10.1994 р., яке прийнято на виконання зазначеного Указу Президента України, діяльність Фонду комунального майна області припинено, правонаступником визначено регіональне відділення (копія рішення залучена до матеріалів справи).

Як зазначає позивач у позовній заяві, до архіву регіонального відділення передано справи по приватизації за період 1993-1994 роки, які були сформовані Фондом комунального майна області, в т. ч. справу по приватизації орендного Решетилівського ремонтно-транспортного підприємства.

Таким чином, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області не тільки могло, а й повинно було знати про про наявність спірного договору купівлі-продажу від 28.02.1994 р. ще з 1994 року, оскільки функцію забезпечення ефективності використання та збереження державного майна, здійснення заходів контролю покладено саме на Фонд державного майна України, а з позовом звернулося до суду лише 25 травня 2015 року.

Отже, суд дійшов висновку про те, що перебіг строку позовної давності розпочався ще в 1994 році і станом на день подачі позову (25.05.2015р.) зазначений строк сплив.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до п. 6 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (2004 р.) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом.

Строк позовної давності сплив до набрання чинності Цивільним кодексом України.

З огляду на вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову.

При відмові в позові судовий збір, згідно зі ст. 49 ГПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст. 32-33, 43-44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 10.08.2015 р.

Суддя Сірош Д.М.