КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р. Справа№ 911/1700/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Сітайло Л.Г.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: Каранда Д.Л. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Шуманська О.Г. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс"

на рішення Господарського суду Київської області від 22.06.2015 року

у справі № 911/1700/15 (суддя Черногуз А.Ф.)

за позовом Державного підприємства "Ізюмський приладобудівний завод"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс"

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Ізюмський приладобудівний завод" звернулось до Господарського суду Київської області з позовними вимогами до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" про стягнення суми, а саме стягнення з відповідача 731735,44 грн. вартості непоставленого товару, 7317,35 грн пені, 51221,48 грн. штрафу (відповідно заяві від 16.06.2015 року про змінення предмету позову).

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.06.2015 року у справі № 911/1700/15 позов задоволено частково, а саме стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" на користь Державного підприємства "Ізюмський приладобудівний завод" 731735,44 грн. боргу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення частково та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні стягнення боргу 731735,44 грн.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення не повністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, які Господарський суд визнав встановленими, а також допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що позивач не надав на розгляд суду жодних підтверджуючих документів та будь-якого нормативного обгрунтування щодо стягнення боргу в сумі в сумі 731735,44 грн., а не поставки товару на таку суму, як зазначено в Договорі постачання продукції № 2935 від 22.05.2012 року.

Також, апелянт в обґрунтування своєї скарги посилається на те, що має місце прострочення кредитора, оскільки хоча умовами договору поставки було передбачено укладення специфікації із зазначенням кількості, номенклатури та термінів, а також ціни поставки, такої специфікації сторонами укладено не було, жодних заявок, листів, замовлень на поставку позивачем також не надавалось, а відтак, відповідачем не прострочено строку виконання зобов'язання, оскільки позивачем не було забезпечено умов такого виконання.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Скрипка І.М., Шаптала Є.Ю., апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 05.08.2015 року.

У зв'язку з перебуванням суддів Скрипки І.М. та Шаптали Є.Ю. у відпустці, розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 05.08.2015 року, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А.; судді Пономаренко Є.Ю., Сітайло Л.Г.

Позивач, згідно з поданим до суду 03.08.2015 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить суд залишити рішення Господарського суду Київської області від 22.06.2015 року у справі № 911/1700/15 без змін, а скаргу без задоволення.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

22.05.2012 між Державним підприємством "Ізюмський приладобудівний завод" (початковий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 48.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. визначено, що початковий кредитор передає належне йому право вимоги у відповідності до договору № 1129 від 10.12.2008 року (основний договір), що укладений між ним і ВАТ "Чернігівський Завод Радіоприладів" (боржник), а новий кредитор приймає право вимоги, що належить початковому кредитору згідно основного договору. За цим договором новий кредитор набуває прав початкового кредитора в зобов'язаннях, що виникли при виконанні основного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладання даного договору, а саме погашення боргу за відвантажену згідно договору № 1129 від 10.12.2008 року продукцію на суму 1314380,50 грн.

Згідно з п. 2.1. договору, за передане право вимоги до боржника по основному договору новий кредитор поставляє початковому кредитору товари на суму боргу, а саме на суму 1314380,50 грн. Перелік товарів, що будуть поставлені визначається в додаткових угодах до даного договору.

Відповідно до п.п. 2.2., 3.2.1. договору новий кредитор зобов'язується на протязі 3 банківських днів після укладення даного договору укласти додаткову угоду та поставити вказаний в ній товар до 31.12.2012.

22.05.2012 між Державним підприємством "Ізюмський приладобудівний завод" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (постачальник) було укладено договір поставки продукції № 2935, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується виготовити та поставити, а покупець одержати та оплатити продукцію в кількості, номенклатурі та терміни, вказані в специфікації (додаток № 1), яка є невід'ємною частиною цього договору.

Ціни на товар, що постачається за цим договором вказані в додатку № 1 до цього договору і встановлюються в гривнях. Сума договору складає 1314380,50 грн.

На виконання умов договору, постачальником було передано покупцю товар відповідно до видаткових накладних від 07.06.2012 року, від 16.07.2012 року, від 17.07.2012 року, від 27.07.2012 року на загальну суму 582645,06 грн. Крім того, сторонами було складено акти зарахування зустрічних однорідних вимог від 07.06.2012 року та від 31.07.2012 року. В останньому сторони підтвердили залишкову суму заборгованості на постачання товарів постачальника перед покупцем 731735,44 грн.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення з відповідача 731735,44 грн. вартості непоставленого товару, 7317,35 грн. пені, 51221,48 грн. штрафу (відповідно заяві від 16.06.2015 року про змінену предмету позову).

Доводи апелянта стосовно того, що позивач не надав на розгляд суду жодних підтверджуючих документів та будь-якого нормативного обгрунтування щодо стягнення боргу в сумі в сумі 731735,44 грн., а не поставки товару на таку суму, як зазначено в Договорі постачання продукції № 2935 від 22.05.2012 року, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У даному випадку позивачем заявлено про зміну предмету позову та заявлено про необхідність розгляду інших позовних вимог з тих самих підстав, які наводились ним при поданні позову. Будь якої зміни саме підстав позову позивачем не наведено, за висновками суду першої інстанції заява відповідає вимогам процесуального законодавства.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що за умовами договорів про відступлення права вимоги № 48 від 22.05.2012 року та поставки продукції № 2935 від 22.05.2012 року, відповідач зобов'язався поставити позивачу товар загальною вартістю 1314380,50 грн, свого обов'язку з поставки у повному обсязі не виконав, а оскільки домовленість про поставку товару була досягнута в рахунок оплати за передане відповідачу право вимоги, і сторонами було чітко встановлено його вартість, просить стягнути різницю між вартістю договору та вартістю поставленого товару, а саме 731735,44 грн.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 671 Цивільного кодексу України, якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами.

Статтями 509, 510 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений законом чи договором строк, однобічна відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідач, заперечуючи проти позову, у суді першої інстанції зазначав, що має місце прострочення кредитора, оскільки хоча умовами договору поставки було передбачено укладення специфікації із зазначенням кількості, номенклатури та термінів, а також ціни поставки, такої специфікації сторонами укладено не було, жодних заявок, листів, замовлень на поставку позивачем також не надавалось, а відтак, відповідачем не прострочено строку виконання зобов'язання, оскільки позивачем не було забезпечено умов такого виконання. Вказаний довід апелянтом покладено і в обґрунтування апеляційної скарги.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи позивача та погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторонами не було укладено специфікації до договору, а відповідачем здійснювались часткові поставки відповідно до видаткових накладних від 07.06.2012 року, від 16.07.2012 року, від 17.07.2012 року, від 27.07.2012 року. Вказані накладні правомірно розцінені судом як фактичне погодження сторонами ціни, номенклатури, строків поставок товару без будь-яких передуючих цьому документів, а відтак засвідчують схвалення сторонами такого порядку, та таким чином, спростовують твердження відповідача про неможливість поставляти товар внаслідок прострочення кредитора.

Крім того, факт наявності заборгованості було підтверджено в акті зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.07.2012 року.

Місцевим судом вірно встановлено, що відповідно до актів зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.06.2012 року та від 26.04.2013 року, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробнича компанія "Техімпекс" та ВАТ "Чернігівський Завод Радіоприладів", боржник повністю погасив заборгованість перед новим кредитором та вірно розцінені судом як передоплата позивача відповідачу за товар.

Відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Позивач звертався до відповідача з претензією № 3617 від 30.10.2014 року, в якій просив або поставити недопоставлений товар на суму 731735,44 грн. або відшкодувати заборгованість у вказаній сумі. Вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Тому, суд першої інстанції прийшов до вірного виновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 731735,44 грн. боргу обґрунтована, документально підтверджена, відповідачем не заперечена та не спростована, а відтак є такою, що підлягає задоволенню.

Також, позивачем були заявлені до стягнення з відповідача 7317,35 грн. пені на договору, 51221,48 грн. штрафу на підставі ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 9.1. договору поставки у випадку порушення термінів, вказаних в специфікації (додаток № 1) постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленої продукції за кожний день прострочення, але не більше 8% її вартості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки сторонами в договорі не було чітко визначено строків поставки продукції, а специфікація (додаток № 1) не складалась, то безпідставним нарахування пені та штрафу. Крім того, положення ст. 231 Господарського кодексу України не можуть застосовуватися до правовідносин між сторонами.

З огляду на викладене, судом першої інстанції вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені та штрафу.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду Київської області від 22.06.2015 року у справі № 911/1700/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" на рішення господарського суду Київської області від 22.06.2015 року у справі № 911/1700/15 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" на рішення господарського суду Київської області від 22.06.2015 року у справі № 911/1700/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.06.2015 року у справі № 911/1700/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/1700/15 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Л.Г. Сітайло

Є.Ю. Пономаренко