ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2015 р.Справа № 915/1538/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Шевченко В.В.

судді: Діброва Г.І., Лисенко В.А.

при секретарі судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від 3-ї особи: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарматоп"

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 10 червня 2015 року

у справі №915/1538/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарматоп"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Приватного акціонерного товариства "Альба Україна"

про стягнення 745.189 грн. 95 коп.

Склад колегії суддів змінено згідно протоколу про повторний автоматизований розподіл судових справ між суддями від 07.08.2015 р.

ВСТАНОВИЛА:

24.09.2014 р. Публічне акціонерне товариство „Банк „Київська Русь" (далі позивач, Банк) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарматоп" (далі відповідач, ТОВ) про стягнення грошових коштів у сумі 745.189 грн. 95 коп.

Ухвалою місцевого суду від 22.10.2014 р. до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено Приватне акціонерне товариство "Альба Україна" (далі ПрАТ).

Позов мотивовано тим, що 29.04.2013 р. між ТОВ та ПрАТ укладено договір купівлі-продажу № 1062 за умовами якого останній зобов'язався передавати у власність відповідачеві лікарські засоби і вироби медичного призначення, а останній - прийняти товар та оплатити його вартість відповідно до умов цього договору.

Станом на 05.06.2014 р. відповідач не виконав свої зобов'язання за названим договором щодо своєчасної та повної оплати отриманих в період з 26.03.2014 р. по 19.04.2014 р. лікарських засобів і виробів медичного призначення, внаслідок чого має борг по їх оплаті в сумі 677293 грн. 59 коп.

05.06.2014 р. між Банком та ПрАТ укладено договір відступлення прав вимоги № 70549-20/14-7 (далі договір відступлення) за умовами якого, первісний кредитор ПрАТ відступив, а новий кредитор Банк набув (купив) за 677293 грн. 59 коп. у порядку та на умовах, визначених цим договором, право вимоги за зобов'язаннями ТОВ у сумі 677293 грн. 59 коп., що випливає з договору купівлі-продажу № 1062 від 29 квітня 2013 р., укладеного між ТОВ та ПрАТ.

На виконання умов вищезазначеного договору відступлення ПрАТ та Банк направили на адресу відповідача повідомлення про здійснення відступлення права вимоги, а 11.08.2014 р. Банк на адресу відповідача направив претензію з вимогою щодо сплати боргу у сумі 677293 грн. 59 коп., яка залишена відповідачем без задоволення та відповіді, у зв'язку з чим ТОВ повинний сплатити Банку не лише зазначену суму боргу, а ще й 46816 грн. 76 коп. - пені за період з 05.06.2014 р. по 23.09.2014 р., 6179 грн. 14 коп. - 3% річних за період з 05.06.2014 р. по 23.09.2014 р., 14900 грн. 46 коп. - інфляційних витрат, а також відшкодувати понесені судові витрати по справі на сплату судового збору за подання позову в сумі 14903 грн. 79 коп.

Заявою від 21.04.2015 р. до початку розгляду справи по суті, позивач збільшив розмір позовних вимог та просив стягнути з відповідача на свою користь: 677293 грн. 59 коп. - боргу; 58352 грн. 61 коп. - пені; 17869 грн. 42 коп. - 3% річних; 243825 грн. 69 коп. - інфляційні втрати.

У відзиві ТОВ позовні вимоги Банку не визнавав та вважав їх безпідставними, посилаючись на те, що, по-перше, на час розгляду справи у суді між Банком та ТОВ не існує жодних взаємовідносин, які б породжували взаємні обов'язки та передбачали певні права, а договір відступлення суперечить чинному законодавству, оскільки заміна кредитора в зобов'язанні відбулася без згоди боржника, будь-яких змін та доповнень до договору купівлі-продажу сторонами не вносились, а тому цей договір порушує його права та законні інтереси, у зв'язку з чим є на підставі ст. ст. 203,215 ЦК України - недійсним. По-друге, сума боргу не підтверджується первинними документами, оскільки всупереч п. 4.2.2. договору відступлення Банку не передано ПрАТ акт звірки взаєморозрахунків між відповідачем та ПрАТ, а також видаткові накладні на всю суму права вимоги на яку здійснюється відступлення прав за цим договором. Надані видаткові накладні не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», оскільки не вказана посада, прізвище ім'я та по батькові особи, яка одержувала товар, а крім того не зазначена інформація про кількість отриманих місць в рядку «Отримано місць» не проставлена печатка, а тому ці накладні не є належними а допустимими доказами по справі. Крім того, надані позивачем документи з порушенням п. 5 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації, затвердженої Наказом Держспоживстандарту України № 55 від 07.04.2003 р., а тому є не наданими доказами по справі, оскільки складені з порушенням норм чинного законодавства. По-третє, позивач відступив право вимоги за договором купівлі-продажу який був підписаний не уповноваженою особою, а тому останній відповідно до ст. ст. 203, 2015 ЦК України є недійсним з моменту його укладення, внаслідок чого підстави для задоволення позову - відсутні.

10.06.2015 р. відповідач звернувся до місцевого суду із заявою про розстрочку виконання судового рішення строком на 24 місяці рівними частинами по 31670 грн. 57 коп. щомісячно починаючи з червня 2015 р. по травень 2017 р., посилаючись на те, що відповідач має істотну заборгованість перед позивачем ризикує утворенням заборгованості перед бюджетом по сплаті податків, зборів перед працівниками у сплаті заробітної плати, перед кредиторами по сплаті зобов'язань за іншими договорами, а тому тяжке фінансове становище та неможливість своєчасного виконання рішення суду щодо сплати стягнутої суми заборгованості, оскільки примусове виконання зазначеного рішення одним платежем може ускладнити діяльності підприємства відповідача та призвести до його банкрутства, усі ці обставини роблять неможливим своєчасне виконання рішення суду.

Відзив на позов від ПрАТ не надходив.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 10.06.2015 року (суддя Фролов В.Д.) позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог задоволений у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за названим договором щодо своєчасної та повної оплати отриманих в період з 26.03.2014 р. по 19.04.2014 р. лікарських засобів і виробів медичного призначення, внаслідок чого має борг по їх оплаті в сумі 677293 грн. 59 коп.., а тому повинний сплатити Банку на підставі договору про відступлення права вимоги № 70549-20/14-7 від 05.06.2014 р. та приписів ч. 1 ст. 516 ЦК України зазначену суму боргу, а також 58352 грн. 61 коп. - пені; 17869 грн. 42 коп. - 3% річних; 243825 грн. 69 коп. - інфляційних витрат та 14903 грн. 79 коп. - понесених судових витрат на сплату судового збору за подання позову.

Клопотання відповідача про розстрочку виконання судового рішення відхилено місцевим судом, як безпідставне та таке, що недоведене належними та допустимими доказами.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення місцевого суду скасувати, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалено з порушеннями норм матеріального і процесуального права та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що по-перше, на час розгляду справи у суді між Банком та ТОВ не існує жодних взаємовідносин, які б породжували взаємні обов'язки та передбачали певні права, а договір відступлення суперечить чинному законодавству, оскільки заміна кредитора в зобов'язанні відбулася без згоди боржника, будь-яких змін та доповнень до договору купівлі-продажу сторонами не вносились, а тому цей договір порушує його права та законні інтереси, у зв'язку з чим є на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України - недійсним. По-друге, сума боргу не підтверджується первинними документами, всупереч п. 4.2.2. договору відступлення банку не передано ПрАТ акту звірки взаєморозрахунків між відповідачем та ПрАТ, а також видаткові накладні на всю суму права вимоги на яку здійснюється відступлення прав за цим договором. Надані видаткові накладні не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», оскільки не вказана посада, прізвище ім'я та по батькові особи, яка одержувала товар, а крім того не зазначена інформація про кількість отриманих місць в рядку «Отримано місць» не проставлена печатка, а тому ці накладні не є належними а допустимими доказами по справі. Крім того, надані позивачем документи з порушенням п. 5 Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації, затвердженої Наказом Держспоживстандарту України № 55 від 07.04.2003 р., а тому є не наданими доказами по справі, оскільки складно з порушенням норм чинного законодавства. По-третє, позивач відступив право вимоги за договором купівлі-продажу який був підписаний не уповноваженою особою, а тому останній відповідно до ст. ст. 203, 2015 ЦК України є недійсним з моменту його укладення, внаслідок чого підстави для задоволення позову - відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Банк і ПрАТ були своєчасно та належним чином повідомлені про день, часі місце розгляду справи, але не скористались своїм правом на участь в розгляді справи апеляційним судом.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Так як, ухвала про порушення провадження у справі та призначення її до розгляду на 11.08.2015 р. о 10:30 направлена апеляційним судом відповідачеві за адресою зазначеною в апеляційній скарзі, яка повністю співпадає з адресою зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та ця ухвала повернута підприємством зв'язку до суду з позначкою „по закінченню строку зберігання", то колегія суддів вважає, що скаржник є повідомленим про час і місце розгляду справи, а тому визнає за можливе розглянути справу за відсутністю його представника.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції 29.04.2013 р. між ТОВ та ПрАТ укладено договір купівлі-продажу №1062 за умовами якого ПрАТ зобов'язався передати (поставити) ТОВ лікарські засоби і вироби медичного призначення, останній - прийняти цей товар та оплатити його вартість.

Відповідно до п. 10.2. договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2013 р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань та взаєморозрахунків. У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за 1 місять до його закінчення, даний договір вважається пролонгованим на наступний і кожний слідуючий календарний рік.

Згідно п. п. 1.2, 2.4 договору товар передається по найменуванню та в кількості, з зазначенням ціни митної і ціни відпускної, що будуть описані в кожному окремому випадку у видаткових накладних. Ціни за одиницю товару, а також загальна сума товарної партії визначаються відповідно до відпускних цін Продавця та згідно з узгодженим Сторонами заказом і зазначаються у видаткових накладних.

За приписами п. 2.3. договору кожна товарна партія формується шляхом узгодження заказу. Узгодження заказу відбувається шляхом узгодження наступних даних щодо поставки: асортимент, кількість, ціна, місце та термін поставки. Узгодження заказу відбувається шляхом обміну інформації за телефоном, факсимільним зв'язком, електронним зв'язком чи за допомогою інших засобів зв'язку. Підтвердження виконання заказу продавцем є підписання видаткової накладної Покупцем при прийомі-передачі партії товару.

Згідно п. п. 6.1., 6.2. договору товар вважається переданим продавцем і прийнятим покупцем по кількості та асортименту в момент підписання сторонами видаткової накладної на товарну партію. Право власності на товар переходить від продавця до покупця з моменту підписання видаткових накладних. Ризик випадкової втрати чи пошкодження товару несе його власник.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції в період з 26.03.2014 р. по 19.04.2014 р. ПрАТ поставив, а відповідач прийняв без будь-яких зауважень щодо якості, вартості та кількості товар на загальну суму 677293 грн. 59 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, які підписані обома сторонами та скріплено їх печатками буз будь-яких зауважень щодо вартості, якості та кількості поставленого товару.

Доводи скаржника про те, що підписи в усіх наданих позивачем видаткових накладних в графі "Отримав(ла)" виконані не відомою особою та не міститься печатки, а тому не є у розумінні ст. ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та ст. ст. 32, 34 ГПК України належними доказами, які б підтверджували факт поставки та отримання товару відповідачем є необґрунтованими та правомірно не прийнято місцевим судом до уваги, оскільки ці ствердження повністю спростовуються змістом видаткових накладними, які не лише підписані представниками обох сторін, але підписи останніх засвідчені печатками як позивача, так і відповідача на кожній видатковій накладній окремо.

Відповідно до п. 3.4.1. Інструкції про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським об'єднанням та громадянам дозволів на право відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампі (затвердженої наказом МВС України 11.01.99 N 17 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28 квітня 1999 р. за N 264/3557) відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських об'єднань, суб'єктів підприємницької діяльності, інших організаційних форм підприємництва, діяльність яких передбачена чинним законодавством України.

За таких обставин саме керівник відповідача повинен був контролювати законність користування печаткою, та особисто відповідає за її використання, тобто за поставлення її на зазначених видаткових накладних, а тому посилання відповідача на те, що ці видаткові накладні не є належними та допустимими доказами отримання зазначеного товару до уваги прийнятими бути не можуть.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що при складанні спірних видаткових накладних та поставленні на них печаток сторін позивачем або будь-якими іншими особами були скоєні протиправні дії, що тягнуть за собою кримінальну, адміністративну або цивільну відповідальність, у зв'язку з чим суд першої інстанції ретельно дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи в їх сукупності дійшов до правильного висновку про те, що вищеназвані видаткові накладні є належними та допустимими доказами у справі та не прийняв до уваги протилежні доводи ТОВ.

Твердження скаржника про те, що видаткові накладні, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених вимог, оформлені з порушенням ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, не містять в собі посилань на кількість отриманого товару, у зв'язку з чим не доводять факту поставки товару є необґрунтованими та правомірно не прийняті місцевим судом до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема, змістом самих накладних в яких прямо та чітко зазначено у кожній накладній окремо саме кількість одиниць товару та його вартість.

Доводи скаржника про те, що видаткові накладні, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених вимог, оформлені з порушенням ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, не містять в собі посилань на уповноважену особу, що отримала, тобто не містять прізвища, ім'я та по батькові особи, яка отримала, у зв'язку з чим не доводять факту поставки товару є необґрунтованими та правомірно не прийняті місцевим судом до уваги з огляду на наступне.

Так, норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не містять вимог щодо доказів поставки товарів.

Згідно преамбули вказаного Закону ним визначаються правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. При цьому, ст. 9 Закону, на яку посилається відповідач, визначає підставу для бухгалтерського обліку господарських операцій - первинні та зведені облікові документи, а також вимоги до реквізитів вказаних документів. Отже, норми вказаного Закону не регулюють спірні правовідносини, оскільки предметом спору не є правильність ведення сторонами бухгалтерського обліку або складання фінансової звітності. Даний Закон не містить вимог щодо підтвердження факту передачі товарів певними доказами - документами з визначеними ст. 9 Закону реквізитами, а неточність або неповнота відповідних даних у первинних облікових документах є підставою лише для застосування до відповідальних за ведення бухгалтерського обліку винних осіб визначеної чинним законодавством відповідальності.

Ці висновки апеляційного суду ґрунтуються на матеріалах справи, нормах чинного законодавства та сформованій судові практиці, зокрема, постановах Вищого господарського суду України від 24.03.2015 р. по справі № 904/6094/14, від 24.03.2015 р. по справі № 912/1668/13, від 22.04.2012 р. по справі № 19/164/2011, від 08.10.2009 р. по справі № 39/157, від 29.11.2011 р. по справі № 5023/4746/2011.

Не заслуговують на увагу і посилання скаржника на те, що Банку не передано ПрАТ акт звірки взаєморозрахунків між відповідачем та ПрАТ, оскільки Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, та ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" дають визначення первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції, до кола яких не відносяться акти звірки взаєморозрахунків, а тому протилежні твердження відповідача є помилковими.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що усі наявні в матеріалах справи видаткові накладні були оцінені судом першої інстанції за правилом, визначеним ст. 43 ГПК України, у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, а тому є належними та допустимими доказами поставки товару по справі, внаслідок чого протилежні твердження скаржника не можуть бути прийняті до уваги.

Крім того, в процесі розгляду справи місцевим судом відповідач визнав факт існування в нього боргу в сумі 677293 грн. 59 коп. перед ПАТ „Альба Україна" по оплаті отриманого в період з 26.03.2014 р. по 19.04.2014 р. саме за договором купівлі-продажу № 1062 товару (а.с.207-208 т. 3), а згідно ч. 1 ст. 35 ГПК України обставини, які визначаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватись перед судом, якщо в суду не виникає сумнівів щодо достовірності цих обставин та добросовісності їх визнання, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що в період з 26.03.2014 р. по 19.04.2014 р. ПрАТ на виконання умов договору купівлі-продажу № 1062 від 29.04.2013 р. поставив, а відповідач прийняв без будь-яких зауважень щодо якості, вартості та кількості товар на загальну суму 677293 грн. 59 коп.

Згідно п. 2.5 сума даного договору складає загальну суму товару, поставленого відповідно до умов даного договору, і визначається шляхом складення сум товарних партій визначених у видаткових накладних.

У п. 4.2 договору визначено, що покупець зобов'язаний прийняти товар і оплатити його в порядку, передбаченому розділом 5 даного Договору.

Відповідно до п. п. 5.1-5.4 договору покупець проводить оплату товару у формі безготівкового розрахунку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця. Оплата кожної товарної партії проводиться у повному обсязі на умовах, що вказуються у видатковій накладній на поставку товарної партії. Ціна на товар та розрахунки встановлюються та проводяться в національній валюті України - гривня. У розрахункових документах покупець повинен вказувати номер та дату видаткової накладної згідно з якою здійснюється сплата за поставлений товар та номер і дату договору.

Таким чином, відповідач повинний був здійснити оплату за поставлений товар у період з 26.03.2014 р. по 19.04.2014 р. у строки які вказані у кожній видатковій накладній на поставку товарної партії, з остаточним розрахунком по останній видатковій накладній в строк до 05.06.2014 р. включно.

Будь-яких доказів, які б свідчили про оплату за поставлений товар на протязі періоду з 26.03.2014 р. по 19.04.2014 р. у загальній сумі 677293 грн. 59 коп. у строк до 05.06.2014 р. або пізніше матеріали справи не містять та таких доказів, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, скаржником суду не надано.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи 05.06.2014 р. між ПрАТ (первісний кредитор) та Банком (новий кредитор) укладено договір відступлення прав вимоги № 70549-20/14-7 за умовами якого ПрАТ відступив, а Банк набув (купив) за 677293 грн. 59 коп. в порядку та на умовах, визначених цим договором, право вимоги за зобов'язаннями ТОВ у сумі 677293 грн. 59 коп., що випливає з договору купівлі-продажу № 1062 від 29.04.2013р. укладеного між ТОВ та ПрАТ в цілому.

Відповідно до п. 1.1.2 договору відступлення, право вимоги первісного кредитора за зобов'язаннями Боржника на суму зазначену в п. 1.1 договору, що випливає з Договору купівлі-продажу, підтверджується випискою з балансового рахунку боржника (довідка № 2003а від 04.06.2014 р.). Первісний кредитор засвідчує, що заперечень, які можуть бути висунуті боржником проти вимог нового кредитора на момент підписання договору, не існує, вимоги є дійсними та немає підстав для їх невиконання боржником.

Згідно п. 1.2 договору відступлення права, первісний кредитор зобов'язаний повідомити боржника про здійснення відступлення права вимоги (додаток № 1) за основним зобов'язанням протягом 3 днів з моменту набуття новим кредитором права вимоги, в порядку передбаченому п. 3.1. цього договору.

На підставі п. 3.1. договору відступлення, новий кредитор набуває права вимоги, що відступається (продається) за цим договором після підписання сторонами цього договору.

У п. 7.1. договору відступлення передбачено, що за цим договором новий кредитор набуває право вимагати від Боржника належного виконання зобов'язання по оплаті коштів боржником у сумі, яка зазначена у п. 1.1 цього договору.

На виконання умов п. 1.2. договору відступлення ПрАТ та Банк направили на адресу відповідача повідомлення про здійснення відступлення права вимоги до якого додано копію договору відступлення прав вимоги № 70549-20/14-7 від 05.06.2014 р.

11.08.2014 р. Банк направив на адресу відповідача претензію з вимогою про сплату заборгованості у сумі 677293 грн. 59 коп. та одночасно направив копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (повідомлення про здійснення відступлення права вимоги); копію договору відступлення прав вимоги № 70549-20/14-7 від 05.06.2014 р.; копію акту приймання-передачі права вимоги до договору відступлення прав вимоги № 70549-20/14-7 від 05.06.2014 р.

Але, вищезазначена претензія Банку залишена відповідачем без задоволення та відповіді.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що правовідносини сторін по справі виникли на підставі договору купівлі продажу № 1062 від 29.04.2013 р., укладеного між ТОВ та ПрАТ та договору відступлення прав вимоги № 70549-20/14-7 від 05.06.2014 р., укладеного між ПрАТ та Банком, а тому підставне, відповідно до вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, стягнув з відповідача на користь Банку 677293 грн. 59 коп. боргу по оплаті отриманого у період з 26.03.2014 р. по 19.04.2014 р. товару за договором купівлі-продажу № 1062 від 29.04.2013 р., внаслідок чого протилежні доводи скаржника до уваги прийнятими бути не можуть.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 7.2. договору купівлі-продажу сторонами встановлено, що у випадку порушення покупцем п. 5.2., він виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день розрахунку за кожний день заборгованості.

Згідно п. 7.2. договору відступлення права вимоги, новий кредитор набуває право на стягнення з боржника не лише боргу, а й неустойки/штрафних санкцій і збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням ним зобов'язань за договором купівлі-продажу, у зв'язку з чим суд першої інстанції підставне стягнув з відповідача на користь Банку: 58352 грн. 61 коп. - пені; 17869 грн. 42 коп. - 3% річних; 243825 грн. 69 коп. - інфляційних витрат, оскільки здійснені позивачем розрахунки 3% річних, інфляційних витрат та пені перевірені як місцевим, так і апеляційним судом та є правильними і вірними, а крім того, не спростовані скаржником ані в цілому, ані за їх складовими.

Посилання відповідача на те, що названий договір з його боку підписаний, не уповноваженою на це особою правомірно не прийняті місцевим судом до уваги, оскільки на момент підписання договору купівлі-продажу його умовами не передбачалась гранична сума поставки товару і не було відомо про суму поставленого товару в майбутньому.

Згідно п. 2.1. договору купівлі-продажу, поставка товару здійснюється товарними партіями. Сума поставленого товару за кожною окремою партією не перевищувала 500.000 грн., а таке обмеження стосується тих договорів, в яких на момент підписання договору чітко передбачена сума договору.

Зі змісту договору пов'язаного з предметом спору на моменту укладання договору не було встановлено суму договору, а тому директор мав повноваження на укладання договору відповідно до статуту, внаслідок чого протилежні доводи скаржника до уваги прийнятими бути не можуть.

Посилання скаржника на те, що договір відступлення права вимоги суперечить нормам чинного законодавства а тому відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України є недійсним правомірно не прийнято місцевим судом до уваги, оскільки рішенням господарського суду м. Києва від 15.01.2015 р., що набрало законної сили, відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 р., у задоволені позу ТОВ до Банку про визнання недійсним договору відступлення права вимоги - відмовлено.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, які встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що підстави для визнання договору відступлення права вимоги недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України - відсутні.

Колегія суддів погоджується і з висновками місцевого суду щодо відмови у задоволені клопотання відповідача про надання розстрочки виконання судового рішення строком на 24 місяці рівними частинами по 31670 грн. 57 коп. щомісячно починаючи з червня 2015 р. по травень 2017 р. з огляду на наступне.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим кодексом та Законом України „Про виконавче провадження".

Згідно ст. 121 ГПК України господарський суд має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згідно п. 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Тому, вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансований стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, які б свідчили про можливість надання відповідачу розстрочки виконання судового рішення.

При цьому, слід також враховувати, що за змістом частини першої ст. 229 ГК України та частини першої ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов'язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій чи бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку, тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов'язання за будь-яких обставин.

Окрім того, ч. 2 ст. 218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх зобов'язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів, у зв'язку з чим помилковим є посилання відповідача, як на підставу для надання відстрочки виконання рішення, на його тяжкий фінансовий стан, внаслідок чого місцевий суд правомірно не прийняв до уваги ці доводи відповідача.

Крім того, відповідач помилково, всупереч вимогам ст. 121 ГПК України, посилається на негативні наслідки виконання такого рішення для нього, так як тяжкий фінансовий стан відповідача, за змістом названої норми права, не є винятковим випадком та підставою для відстрочення виконання рішення, а відповідачем взагалі не зазначено, які саме обставини справи він вважає винятковими та конкретно в чому полягає неможливість виконання судового рішення чи його ускладнення, а також не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують ці обставини. Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що у разі на дання розстрочки виконання судового рішення строком на 24 місяці рівними частинами по 31670 грн. 57 коп. щомісячно починаючи з червня 2015 р. по травень 2017 р. він буде спроможним здійснювати ці грошові платежі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно дослідивши матеріали справи в їх сукупності дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що надані заявником докази та вказані обставини справи ніяким чином не свідчать про неможливість виконання рішення суду та не є винятковими у розумінні ч. 1 ст. 121 ГПК України та з урахуванням матеріальних інтересів сторін, їх фінансового стану, ступені вини відповідача у виникненні спору, наявності інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, підставне, відповідно до вимог та п. 6 ст. 83 ГПК України, залишив клопотання ТОВ про розстрочку виконання рішення суду - без задоволення, оскільки наявність заборгованості перед відповідачем інших осіб, тяжкий його фінансовий стан, за змістом названої норми права, не є винятковим випадком та підставою для розстрочення виконання судового рішення.

Правомірно, відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України, понесені позивачем судові витрати по справі на сплату судового збору за подання позову покладені судом першої інстанції на відповідача.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 10.06.2015 р. у справі № 915/1538/14 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фарматоп" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Діброва Г.І.

Лисенко В.А.