КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2015 р. Справа№ 910/27977/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Корсакової Г.В.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання - Киниці А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Комплекс "Либідський"

на рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015

у справі № 910/27977/14 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Комплекс "Либідський"

до Публічного акціонерного товариства "Піреус Банк МКБ"

про визнання недійсним кредитного договору № К/08-05/КД від 25.01.2008

за участю представників:

від позивача: Рябокляч Д.П.,

від відповідача: Нечай Р.В.,

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ "Комплекс "Либідський" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Піреус Банк МКБ" про визнання недійсним кредитного договору № К/08-05/КД від 25.01.2008.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, на думку позивача, кредитний договір із валютою надання та погашення кредиту у доларах США був укладений протиправно та зі значним дисбалансом сторін, оскільки всі ризики коливання курсу покладено на позивача. Крім того, позивач вказував на відсутність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення валютної операції у сторін кредитного договору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.01.2015 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ПрАТ "Комплекс "Либідський" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції порушив та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, виклав у рішенні висновки, які не відповідають реальним обставинам справи. За твердженням скаржника, є підстави для визнання кредитного договору недійсним на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215, ч. 1 ст. 227 ЦК України, для здійснення валютної операції (видачі кредиту та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу) потрібна індивідуальна ліцензія НБУ (п. 2 ст. 5, пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), в тому числі у позичальника (позивача) як ініціатора укладення кредитного договору. Скаржник зазначає, що банківська ліцензія та дозволи НБУ не дають права банку здійснювати валютні операції, не передбачають право відповідача на використання іноземної валюти як засобу платежу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 апеляційну скаргу ПрАТ "Комплекс "Либідський" на рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 у справі № 910/27977/14 прийнято до провадження у складі колегії: Новіков М.М. (головуючий), судді - Зубець Л.П. та Мартюк А.І., розгляд справи призначено на 07.04.2015.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду № 09-52/494/15 від 07.04.2015 у зв'язку з перебуванням судді Зубець Л.П. на лікарняному справу № 910/27977/14 було передано на повторний автоматичний розподіл.

Протоколом про повторний автоматичний розподіл справи між суддями від 07.04.2015 для розгляду апеляційної скарги ПрАТ "Комплекс "Либідський" у справі № 910/27977/14 було сформовано колегію у складі: Новіков М.М. (головуючий), судді - Іоннікова І.А., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 апеляційну скаргу ПрАТ "Комплекс "Либідський" на рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 у справі № 910/27977/14 прийнято до провадження у визначеному складі суду, розгляд справи призначено на 19.05.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 було внесено зміни до складу колегії суддів, та визначено склад судової колегії: головуючий суддя - Новіков М.М., судді - Зубець Л.П., Мартюк А.І.

23.06.2015 у зв'язку з участю головуючого судді Новікова М.М. у роботі круглого столу Секції суддів АПУ, присвяченого темі: "375 стаття ККУ: покарання чи тиск?" та подальшого його виходу у довготривалу відпустку з 06.07.2015 по 28.08.2015 включно, відповідно до абзацу 1 підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та розпорядження Голови Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 № 7-а, апеляційну скаргу ПрАТ "Комплекс "Либідський" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Шаптала Є.Ю, судді Скрипка І.М., Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 апеляційну скаргу ПрАТ "Комплекс "Либідський" у справі № 910/27977/14 прийнято до провадження новим складом колегії, розгляд справи призначено на 12.08.2015.

Розпорядженням в.о керівника апарату суду від 10.08.2015 у зв'язку з перебуванням судді - доповідача по справі Шаптали Є.Ю. у відпусці та відповідно Положення про автоматизовану систему документообігу суду справу № 910/27977/14 передано на повторний автоматизований розподіл. Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справу № 910/27977/14 передано колегії суддів у складі головуючого судді Хрипуна О.О., суддів: Корсакової Г.В., Станіка С.Р.

Розпорядженням секретаря судової палати від 10.08.2015 у зв'язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді Хрипуна О.О., суддів Гончарова С.А. та Корсакової Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 апеляційну скаргу ПрАТ "Комплекс "Либідський" у справі № 910/27977/14 прийнято до провадження новим складом колегії та ухвалено здійснювати розгляд в раніше призначеному судовому засіданні.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечив, вказавши на її безпідставність.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 227 ЦК України.

Правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках. При цьому не має значення, з яких причин була відсутня ліцензія, а також чи знала або повинна була знати про це інша сторона правочину. У разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні (абз. 3 п. 3.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.01.2008 між ВАТ "Міжнародний комерційний банк", правонаступником якого є ПАТ "Піреус Банк МКБ" (Банк) та ПрАТ "Комплекс "Либідський" (Позичальник) було укладено кредитний договір № К/08-05/КД, на умовах якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у формі відновлювальної відкличної кредитної лінії в межах встановленого ліміту в розмірі 3000000 дол. США терміном з 25.01.2008 по 24.01.2013, а Позичальник зобов'язався кредит прийняти, належним чином використовувати та повернути на умовах, передбачених кредитним договором, сплачувати проценти та інші платежі.

У подальшому в період з 13.02.2008 по 30.12.2011 між Банком та Позичальником було укладено 13 додаткових угод до кредитного договору, зокрема у додатковій угоді № 8 від 25.01.2008 умови кредитного договору було викладено в новій редакції.

Як вбачається з рішення господарського суду міста Києва від 20.11.2014 у справі № 910/16150/13 за позовом ПАТ "Піреус Банк МКБ" до ПрАТ "Комплекс "Либідський" про стягнення заборгованості за кредитним договором та не заперечується сторонами, сторони кредитного договору № К/08-05/КД виконали свої зобов'язання, що стосувались передачі Банком та отримання Позичальником кредитних коштів.

Місцевим господарським судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Національним банком України були видані відповідачу банківські ліцензії № 91 від 29.12.2001 та № 91 від 28.03.2008, згідно з якими відповідачу надано право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", та дозволи № 91-2 від 29.10.2004, № 91-2 від 28.03.2008 та № 91-3 від 29.09.2009 (з додатками), згідно з якими відповідач має право здійснювати валютні операції, зокрема операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України і ін.

Також, до матеріалів справи залучена надана відповідачу Генеральна ліцензія (з додатком) на здійснення валютних операцій від 08.02.2013 № 91-2.

З наведених обставин місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу Національного банку України на банківські операції та генеральних ліцензій установлювався також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275 (постанова втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 08.09.2011 № 306), у п. 5.3 якого на момент укладення спірного договору зазначалось, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу Національного банку України на операції, пов'язані з іноземною валютою.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року та згідно зі ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до цього рішення.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідно до норм статей 192, 533, 1054 ЦК України, статті 198 ГК України, статей 32, 44 Закону України "Про Національний банк України", статей 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статей 1, 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Місцевим господарським судом обґрунтовано відхилено доводи позивача щодо того, що встановлені кредитним договором умови кредитування є для Позичальника несправедливими, недобросовісними, спричинили істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, нав'язані йому Банком (відповідачем), та на користь Банку.

Договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Про те, що на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, свідчать підписи сторін на спірному договорі, а також виконання відповідачем (Банком) належним чином своїх зобов'язань по кредитному договору щодо надання позивачу (Позичальнику) кредиту у межах суми, визначеної у кредитному договорі (з врахуванням додаткових договорів), а також прийняття обумовлених договором коштів Позичальником. Укладаючи кредитний договір сторони були вільними в його укладені та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Позивач не довів, що під час укладення кредитного договору діяв під впливом помилки, обману, насильства або тяжкої обставини.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Комплекс "Либідський" на рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 у справі № 910/27977/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2015 у справі № 910/27977/14 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді Г.В. Корсакова

С.А. Гончаров