ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2015 р. Справа №917/971/15

за позовом Селянського (фермерського) господарства "Світанок", с. Заріг, Оржицький район, Полтавська область, 37740

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Яромир-Агро", вул. Київська, 4-В, с. Вікторія, Пирятинський район, Полтавська область, 37044

про стягнення поворотної фінансової допомоги та пені

суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: Потреба С.М., свідоцтво № 297 від 06.10.1998 р.

від відповідача: не з'явився

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено про дату складання повного рішення у відповідності до вимог ст. 85 ГПК України.

Суть спору: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача 704 104,74 грн наданої поворотної фінансової допомоги та 637 214,12 грн пені, відповідно до угоди про поворотну фінансову допомогу від 07.02.2014 р.

Відповідач подав заперечення на позов, у яких зазначає про невірне нарахування пені.

Крім того, від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості врегулювати спір в добровільному порядку.

Суд відмовляє в задоволенні зазначеного клопотання, оскільки строк визначений статтею 69 ГПК України для вирішення спору закінчився.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд встановив:

07 лютого 2014 року між селянським фермерським господарством «Світанок» (надалі позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю «Яромир - Агро» укладено угоду про поворотну фінансову допомогу (а.с.14).

Відповідно до п. 1 Угоди селянське фермерське господарство «Світанок» надало товариству з обмеженою відповідальністю «Яромир - Агро» поворотну фінансову допомогу в розмірі 800 000,00 грн. Допомога надавалася грошовими коштами, шляхом перерахування вказаної суми на рахунок товариства.

Фінансова допомога надавалася строком на 7 місяців (п. 2 Угоди).

На виконання умов Угоди позивач протягом лютого - квітня 2014 року надав відповідачу грошові кошти на загальну суму 704 104,74 грн, що підтверджується двома видатковими касовими ордерами від 12 березня 2014 року, двома платіжними дорученнями від № 155 від 10 лютого 2014 року, № 687 від 25 квітня 2014 року та випискою банку (а.с. 15-17, 19).

Відповідно до п. 3 Угоди товариство зобов'язувалося повернути фінансову допомогу в повному обсязі грошовими коштами, готівкою або безготівковим перерахуванням на рахунок Господарства, в строк до 31 жовтня 2014 року.

Проте, відповідач у строк, визначений Угодою не повернув позивачу суму фінансової допомоги в розмірі 704 104,74 грн, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 509 - 510 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

За своєю правовою природою, укладена між сторонами Угода є договором позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення відповідачем договірних зобов'язань щодо повернення наданих коштів фінансової підтримки, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 704 104,74 грн є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 610, ст. 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 637 214,12 грн пені за період з 01 листопада 2014 року по 01 травня 2015 року.

Відповідно до ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором.

Частиною 2 ст. 217 ГК України встановлено, що у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Водночас, до штрафних санкцій ст. 230 ГК України відносить господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання він повинен сплатити кредиторові неустойку (штраф, пеню).

У п. 4 Угоди сторони передбачили, що за несвоєчасне повернення фінансової допомоги Товариство сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 637 214,12 грн пені за період з 01 листопада 2014 року по 01 травня 2015 року (розрахунок в матеріалах справи, а.с. 23).

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у Постанові № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за приписом статті 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі визначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі подвійної облікової ставки.

Як досліджено судом, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 0,5% за кожний день прострочення платежу, що перевищує подвійну облікову ставку НБУ.

Враховуючи вищевикладене, застосуванню підлягає пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

За перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга" до стягнення з відповідача підлягає пеня в сумі 139 547,77 грн за період з 01 листопада 2014 року по 01 травня 2015 року.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судові витрати підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 26 122,00 грн витрат на правову допомогу адвоката.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Поняття особи, котра є адвокатом наводиться в статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", яка зазначає, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Пунктом 4 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Позивачем надано лише договір про надання правової допомоги від 06 квітня 2015 р.

Доказів, які підтверджують сплату відповідних послуг на суму 26 122,00 грн, позивачем не надано.

З огляду на викладене вимога про стягнення судових витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-33, 43-44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Яромир - Агро» (вул. Київська, 4-В, с. Вікторія, Пирятинський район, Полтавська область, 37044, на користь селянського фермерського господарства «Світанок», с. Заріг, Оржицький район, Полтавська область, 37740, - 704104,74 грн основного боргу, 139547,77 грн пені, 16873,06 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Відмовити в стягненні витрат на правову допомогу в сумі 26122,00 грн.

Повне рішення складено 10.08.2015 р.

Суддя Сірош Д.М.