ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.08.15р. Справа № 904/5276/15
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод", м. Дніпропетровськ

до Державного підприємства "Придніпровська залізниця", м. Дніпропетровськ

про тлумачення пункту 8.2 Договору від 08.07.2014р. №ПР/Л-14437/НЮ

Суддя ЗАГИНАЙКО Т.В.

Представники:

від позивача: Муравський В.В. - представник. дов. від28.07.2015р. №186;

Дорошенко С.О. - представник, дов. від 10.04.2015р. №177 (був присутній у судовому засіданні 22.07.2015р.);

від відповідача: Бідняк Ю.В.- представник, дов. від 01.01.2015р. №64;

Кониченко О.О. - представник, дов. від 01.01.2015р. №63 (був присутній у судовому засіданні 22.07.2015р.).

СУТЬ СПОРУ:

Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні було оголошено перерву до 04.08.2015р.

Позивач просить розтлумачити пункт 8.2 Договору від 08.07.2014р. №ПР/Л-14437/НЮ, укладеного між сторонами, визначивши, що „у випадку несвоєчасного виконання виконавцем зобов'язань пеня і штраф не підлягають нарахуванню на вартість послуг і робіт (з виконання послуг), які були фактично виконані до 26.12.2014 року включно".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає: - 08.07.2014р. між сторонами було укладено договір про надання послуг з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів та встановлено строк надання послуг - 85 календарних днів з моменту передачі вагонів у ремонт; - в подальшому додатковою угодою сторони продовжили строк виконання послуг до 26.12.2014р.; - пунктом 8.2 договору передбачено, що за порушення строків надання послуг виконавець сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, крім того, за прострочення терміну надання послуг понад 30 календарних днів виконавець додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% вказаної вартості; - при укладанні договору позивач розумів зміст пункту 8.2 договору таким чином: у випадку несвоєчасного виконання відповідачем товарного зобов'язання відповідач має право нараховувати пеню в розмірі 0,1% та штраф в розмірі 7% саме від вартості послуг, з яких позивачем допущено прострочення виконання, а не з ціни договору і не з загальної вартості окремої частини зобов'язання.

Відповідач у запереченнях (вх. №47681/15 від 22.07.2015р.) проти позову просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що часткове прийняття послуг не передбачене умовами договору, назва послуги чітко вказана в додатку №1 до договору, де відсутні етапи та вартість частин послуги, у відповідача фізично відсутня можливість прийняти послуги частинами, оскільки ремонт вагону виконується в комплексі.

Позивач у клопотанні (вх. №50880/15 від 04.08.2015р.) просить вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу за допомогою технічних засобів представниками сторін заявлено не було.

У судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

08.07.2014р. між відповідачем - Державним підприємством "Придніпровська залізниця", як замовником, та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод", як виконавцем, було укладено Договір №ПР/Л-14437/НЮ (надалі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого за дорученням замовника виконавець на власній території з використанням власного обладнання, запчастин та матеріалів виконує послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів в умовах ВРЗ, у кількості 3 вагона типу СМК та надає гарантію на відремонтовані вагони, а замовник повинен прийняти виконані послуги та здійснити оплату на умовах, передбачених цим договором.

Даний договір набуває чинності і діє до 31 грудня 2014 року (пункт 11.1 Договору).

Згідно з пунктом 1.3 Договору строк надання послуг (2014 рік) - протягом 85 календарних днів з моменту підписання акту приймання-передачі вагону у ремонт, який оформлюється після подання заявки замовника, яка є підтвердженням готовності замовника до прийому та оплати наданих послуг з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів; заявка подається за умови затвердженого річного фінансового плану та залученого фінансування на відповідні цілі.

В подальшому відповідно до пункту 1 Додаткової угоди №1 до Договору, укладеної згідно з рішенням від 28.11.2014р. №423 комітету з конкурсних торгів Державного підприємства „Придніпровська залізниця", пункт 1.3 Договору було викладено в наступній редакції: „строк надання послуг - протягом 2014 року з моменту підписання акту приймання-передачі вагону у ремонт, який оформлюється після подання заявки замовника, яка є підтвердженням готовності замовника до прийому та оплати наданих послуг з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів; заявка подається за умови затвердженого річного фінансового плану та залученого фінансування на відповідні цілі; послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів виконуються не пізніше 26.12.2014 року".

Відповідно до пункту 3.12 Договору після закінчення КВР вагону виконавець у добовий термін телеграмою сповіщає замовника і структурний підрозділ, до якого приписані вагони, про фактичний день випуску вагону з капітально-відновлювального ремонту і його прийняття замовником; вагони вважається випущеними з ремонту з моменту підписання повідомлення форми ЛВУ-36, акту приймання вагона замовником та акту здавання-приймання наданих послуг, які підписуються протягом 3-х робочих днів після закінчення послуги з капітально-відновлювального ремонту.

У пункті 8.2 Договору сторони узгодили, що за порушення строків надання послуг виконавець сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, крім того, за прострочення терміну надання послуг понад тридцять календарних днів виконавець додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Позивач вважає, що пункт 8.2 Договору слід розуміти наступним чином: „у випадку несвоєчасного виконання виконавцем зобов'язань пеня і штраф не підлягають нарахуванню на вартість послуг і робіт (з виконання послуг), які були фактично виконані до 26.12.2014 року включно"; відповідач проти цього заперечує, що і є причиною спору.

Враховуючи викладене суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів; це право кореспондується з повноваженнями суду щодо захисту цих прав та охоронюваних інтересів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови (статті 637 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами); на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину; при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів; якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін; якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 3 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005р. № 01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту угоди має бути наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість тільки роз'яснювати вже існуючі умови угоди.

Ані зі змісту позовної заяви, ані з доводів позивача не встановлено обставин щодо наявності у пункті 8.2 Договору незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги фактично стосуються встановлення періодів нарахування штрафних санкцій у правовідносинах сторін, а не безпосереднього тлумачення положень договору.

Такі позовні вимоги за своєю суттю суперечать правилам тлумачення змісту правочину, встановленим статтею 213 Цивільного кодексу України.

Окрім того, тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину; отже зміст спірного пункту 8.2 Договору має бути оцінений при розгляді конкретного спору сторін, який випливає з виконання договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 14 жовтня 2010 р. у справі № 7/31.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, позивачем не доведено обставин, на які він посилається як підставу своїх вимог.

З урахуванням викладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

СУДДЯ Т.В. ЗАГИНАЙКО

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 84 ГПК України,

„10" серпня 2015р.