РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2015Справа №910/15820/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Осмо»
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
простягнення 62111 грн. 11 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Карпенко Т.О. - представник за довіреністю № 22-Д від 12.03.2015;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.06.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Осмо» з вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 62111 грн. 11 коп., з яких 33000 грн. 00 коп. основного боргу. 3300 грн. 00 коп. штрафу, 2080 грн. 36 коп. 3% річних та 23730 грн. 75 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач сплатив відповідачу попередню оплату за Договором-доручення № 28/01/13 від 28.01.2013, однак відповідач не виконав передбачені договором роботи, внаслідок чого відповідачем повинен перерахувати позивачу грошові кошти у розмірі 33000 грн. 00 коп. Крім того, у зв'язку з невиконанням відповідачем у встановлені Договором строки позивачем було заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 3300 грн. 00 коп. Також, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2080 грн. 36 коп. за період з 30.04.2013 по 05.06.2015 та інфляційні втрати у розмірі 23730 грн. 75 коп. за період з травня 2013 року по квітень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 порушено провадження у справі № 910/15820/15; розгляд справи призначено на 17.07.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 03.08.2015.

У судовому засіданні 03.08.2015 представник позивача подав додаткові пояснення до позовної заяви, в яких доповнив підстави позову, зокрема зазначив, що відповідач повинен відшкодувати збитки у розмірі 33000 грн. 00 коп., завдані невиконанням умов Договору-доручення № 28/01/13 від 28.01.2013; надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В пункті 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

За таких обставин, суд прийняв до розгляду подані позивачем доповнення підстав позову.

Представник відповідача у судове засідання 03.08.2015 не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 20772865 від 24.06.2015, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувається з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 03.08.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

28.01.2013 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Осмо» (замовник) укладено Договір-доручення № 28/01/13, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання знайти спеціалізовану ліцензійну організацію по проведенню землевпорядних робіт, підготувати необхідні документи для оформлення замовлення технічного звіту на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, сплатити вартість виконання замовлення, отримати технічний звіт за адресою: АДРЕСА_2 та передати його замовнику.

Додатком № 1 до Договору-доручення № 28/01/13 сторони погодили, що виконавець здійснюватиме наступні роботи: знайти спеціалізовану ліцензійну організацію для проведення землевпорядних робіт; замовити, оплатити та отримати технічний звіт за адресою: АДРЕСА_2; передати замовнику технічний звіт земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 1.2 Договору-доручення № 28/01/13, замовник протягом п'яти робочих днів з моменту укладення цього Договору зобов'язується передати виконавцю документи та матеріали, необхідні для виконання робіт. Замовник несе повну відповідальність за достовірність наданих ним документів та матеріалів.

Згідно з п. 2.1 Договору-доручення № 28/01/13, вартість виконання робіт дорівнює 22000 грн. 00 коп., без ПДВ.

Згідно з п. 2.2 Договору-доручення № 28/01/13, до початку виконання робіт замовник сплачує виконавцю суму у розмірі 100 % від вартості робіт, вказаної в п. 2.1 цього Договору в день укладення цього Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору-доручення № 28/01/13, передача робіт замовнику засвідчується складанням та підписанням акту здачі-приймання робіт.

Згідно з п. 3.3 Договору-доручення № 28/01/13, строк виконання робіт по Договору - 15 лютого 2013 року при умові виконання замовником п. 1.2 та п. 2.2 даного Договору.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором доручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до статті 1006 Цивільного кодексу України, повірений зобов'язаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що на виконання п. 2.2 Договору-доручення № 28/01/13 позивач 28.01.2013 перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 22000 грн. 00 коп., що підтверджується належним чином засвідченою копією банківської виписки з особового рахунку позивача, яка знаходиться в матеріалах справи.

Як встановлено судом, 20.02.2013 сторони уклали Додаток № 2 до Договору-доручення № 28/01/13, в якому погодили збільшення вартості робіт відповідача на 11000 грн. 00 коп., у зв'язку з чим внесли зміни до п. 2.1 Договору-доручення № 28/01/13, зазначивши, що вартість виконання робіт по Договору становить 33000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 3.3 Договору-доручення № 28/01/13 (в редакції Додатку № 2), строк виконання робіт - 30.04.2013 при умові виконання замовником п.п. 1.2, 2.2 даного Договору.

Згідно з п. 5.1 Договору-доручення № 28/01/13 (в редакції Додатку № 2), даний Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами. Строк дії Договору встановлюється з моменту його підписання сторонами і до 30.04.2013, але в будь-якому разі до повного виконання обов'язків сторонами, що виникли протягом дії даного Договору.

Судом встановлено, що у зв'язку із збільшенням ціни Договору 28.02.2013 позивач перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 11000 грн. 00 коп., що підтверджується належним чином засвідченою копією банківської виписки з особового рахунку позивача, яка знаходиться в матеріалах справи.

Таким чином, позивач належним чином виконав свій обов'язок в частині сплати відповідачу суми попередньої оплати у загальному розмірі 33000 грн. 00 коп. (відповідно до п. 2.2 Договору-доручення № 28/01/13).

При цьому, будь-яких заперечень щодо неналежного виконання позивачем свого обов'язку в частині передання відповідачу документів та матеріалів, необхідних для виконання робіт (п. 1.2 Договору-доручення № 28/01/13), відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи положення п. 3.3 Договору-доручення № 28/01/13 (в редакції Додатку № 2), суд дійшов висновку, що роботи відповідач повинен був виконати в строк до 30.04.2013 (включно).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків (ч. 3 ст. 225 ГК України).

Судом враховано те, що згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України для застосування таких правових наслідків порушення зобов'язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вищезазначених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Суд зазначає, що витрати, здійснені позивачем, а саме попередня оплата за роботи, які повинен був виконати відповідач, у розмірі 33000 грн. 00 коп., є збитками у розумінні положень Цивільного та Господарського кодексу України, оскільки були сплачені відповідачу за роботи, які відповідач повинен був виконати відповідно до умов Договору-доручення № 28/01/13, однак які він не виконав, що не було спростовано відповідачем, зокрема, відповідачем не надано суду акту здачі-приймання робіт, який засвідчує передачу робіт позивачу (п. 3.1 Договору-доручення № 28/01/13).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками полягає у тому, що невиконання відповідачем робіт, передбачених Договором, призвело до понесених позивачем витрат у розмірі 33000 грн. 00 коп., сплачених з метою отримання результату роботи, яку відповідач зобов'язаний був виконати.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Осмо» в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 збитків у розмірі 33000 грн. 00 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв'язку з невиконанням відповідачем робіт у строки, які встановлені п. 3.3 Договору-доручення № 28/01/13 (в редакції Додатку № 2), позивачем було заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 3300 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 4.2 Договору-доручення № 28/01/13, виконавець несе відповідальність за строки виконання та якість робіт відповідно до умов цього Договору. За порушення виконавцем терміну виконання робіт, встановленого п. 3.3 даного Договору, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі 10% від вартості даного Договору.

З огляду на те, що у встановлені Договором-доручення № 28/01/13 строки (до 30.04.2013) відповідач роботи не виконав, правомірним є нарахування позивачем штрафу за порушення відповідачем терміну виконання робіт.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Осмо» в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3300 грн. 00 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2080 грн. 36 коп. за період з 30.04.2013 по 05.06.2015 та інфляційні втрати у розмірі 23730 грн. 75 коп. за період з травня 2013 року по квітень 2015 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, відповідно до п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Суд зазначає, що відшкодування збитків не є грошовим зобов'язанням, а є правовим наслідком порушення зобов'язання, а саме - порушення відповідачем умов Договору-доручення № 28/01/13 від 28.01.2013, а тому правові підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України відсутні.

Таким чином, суд відмовляє Товариству з обмеженою відповідальністю «Осмо» у задоволенні позову в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 3% річних у розмірі 2080 грн. 36 коп. та інфляційних втрат у розмірі 23730 грн. 75 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (01030, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код: НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Осмо» (04205, м. Київ, просп. Оболонський, буд. 23-А; ідентифікаційний код: 25388353) збитки у розмірі 33000 (тридцять три тисячі) 00 коп., штраф у розмірі 3300 (три тисячі триста) грн.. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1067 (одна тисяча шістдесят сім) грн. 77 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 10.08.2015

Суддя І.М. Отрош