ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2015 року Справа № 910/12066/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого-судді суддів:Воліка І.М. (доповідача), Акулової Н.В., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційні скаргиПублічного акціонерного товариства "Авант-Банк", Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
на рішеннявід 19.12.2014
господарського суду міста Києва
та на постановувід 16.06.2015
Київського апеляційного господарського суду
у справі№ 910/12066/14
господарського суду міста Києва
за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
доПублічного акціонерного товариства "Авант-Банк"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Науково-технічний центр "АВС",
за участюпрокуратури міста Києва
простягнення коштів
В судове засідання прибули представники сторін:
позивачаСлівінський М.О. (дов. від 30.032015 № 46/10);
відповідачаКовальов С.В. (дов. від 23.01.2015 № 28/2015);
третьої особиБілоруцький В.М. (дов. від 12.05.2015 № б/н);
прокуратуриСавицька О.В. - посвідчення № 015589;
ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року позивач - Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - ДП "НАЕК "Енергоатом") звернулося до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" (надалі - ПАТ "Авант-Банк", відповідач) про стягнення богру у сумі 78000000,00 грн., 3 % річних у розмірі 1166794,52 грн., інфляційних втрат у розмірі 6008949,26 грн., 1,22 штрафу, процентів за користування чужими коштами у розмірі 4573150,08 грн., 7641589,04 грн. збитків та судових витрат (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 26.11.2014).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.08.2014 до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Науково-технічний центр "АВС".

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.12.2014 у справі № 910/12066/14 (колегія суддів: Полякова К.В. - головуючий, судді - Босий В.П., Літвінова М.С.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 (колегія суддів: Шапран В.В. - головуючий, судді - Кропивна Л.В., Пашкіна С.А.), позов задоволено частково; стягнуто з ПАТ "Авант-Банк" на користь ДП "НАЕК "Енергоатом" 78000000,00 грн. основного боргу, суму процентів за користування чужими коштами у розмірі 4573150,68 грн., 6008949,26 грн. інфляційних втрат, 3 % річних у розмірі 1166794,52 грн., 1,22 грн. штрафу та 67345,89 грн. судового збору; у іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з постановленими судовими актами судів попередніх інстанцій, відповідач - ПАТ "Авант-Банк" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 19.12.2014 скасувати, і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування касаційної скарги скаржник посилається на те, що судами порушено норми процесуального та матеріального права, і зокрема, частини 2 ст. 1093, ст. ст. 536, 692, 1048 Цивільного кодексу України, пункту 4.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, оскільки досліджено не усі обставини справи, без надання належної юридичної оцінки правовідносин сторін, що є підставою для скасування оскаржуваних судових актів.

Також, з касаційною скаргою звернувся позивач - ДП "НАЕК "Енергоатом", в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 19.12.2014 в частині відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків, і справу у цій частині направити на новий розгляд. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що судами порушено норми процесуального права (ст. ст. 47, 43 ГПК України) та неправильно застосовані норми матеріального права (ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України), оскільки не було надано належної правової оцінки усім наявним у матеріалах справи доказам щодо завдання збитків позивачу діям відповідача.

Позивач - ДП "НАЕК "Енергоатом" у відзиві на касаційну скаргу заперечив проти її доводів та просив залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення.

Відповідач - ПАТ "Авант-Банк" не скористався правом, наданим ст. 1112 ГПК України, та відзиви на касаційну скаргу позивача до суду не надав.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України, заслухавши представників сторін, тетьої особи, думку прокурора та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційні скарги позивача та відповідача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 26.03.2013 між ДП "НАЕК "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС" (Клієнт) та ПАТ "Авант- Банк" (Банк) укладений Договір про відкриття покритого акредитиву № А-Ю/13/2602 4579, за умовами якого Банк відкриває покритий акредитив на суму 78000000,00 грн., на строк 14 місяців з моменту укладення цього Договору та на умовах, викладених в Заяві про відкриття документарного акредитива, що є Додатком № 1 до Договору.

Заява про відкриття акредитива Банком одержана 26.03.2013 та проведена ним 27.03.2013, що підтверджується відповідними відмітками банку на заяві.

Відповідно до пункту 2.2. Договору акредитиву, Клієнт зобов'язаний не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту прийняття Банком Заяви про відкриття документарного акредитива надати останньому грошові кошти, необхідні для проведення платежу за акредитивом, у валюті акредитива і в розмірі не менш як сума акредитива.

Після подання Заяви, 26.03.2013 ДП "НАЕК "Енергоатом" перерахувало Банку 78000000,00 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача у ПАТ "Альфа-Банк" та ПАТ "Авант-банк" та платіжними дорученнями № УПТК/3060 та № УПТК/3059 від 26.03.2013. Також позивачем сплачено комісію Банку за відкриття акредитива згідно платіжного доручення № АЕС/6336 від 04.06.2013.

Відповідно до пункут 3.5. Договору акредитива Банк зобов'язаний після закінчення строку дії акредитива повернути Клієнту залишок грошових коштів, наданих ним згідно із п. 2.2 цього Договору.

Виходячи з умов Договору акредитива, 26.05.2014 закінчився строк дії акредитива, і позивач звернувся до відповідача з листами за вих. № 51/6012 від 13.05.2014, за вих. № 38/6469 від 21.05.2014 та за вих. № 51/6705 від 26.05.2014 з вимогою повернути грошові кошти на зазначені банківські реквізити.

Крім цього, 27.05.2014 ДП "НАЕК "Енергоатом" звернулось до відповідача із претензією за № 32/6748, в якій Клієнт (позивач), посилаючись на положення пункту 3.5. Договору та пункту 8.29. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, вимагав негайно перерахувати ДП "НАЕК "Енергоатом" 78000000,00 грн.

У відповідь відповідач листом за вих. № 750 від 05.06.2014 підтвердив наявність своїх зобов'язань з повернення 7800000,00 грн., проте, у подальшому, грошові кошти не перерахував.

З огляду на те, що Банк не виконав свої зобов'язання щодо повернення акредитиву у строки встановлені договором, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача богру у сумі 78000000,00 грн., 3 % річних у розмірі 1166794,52 грн., інфляційних втрат у розмірі 6008949,26 грн., 1,22 штрафу розрахованого відповідно до пункту 6.2. Договору акредитиву, процентів за користування чужими коштами у розмірі 4573150,08 грн. та 7641589,04 грн. збитків.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що строк дії акредитива закінчився 26.05.2014, Банк в порушення пункту 3.5. Договору акредитива грошові кошти не повернув, тому з урахуванням приписів ст. ст. 11, 525, 526, 1088, 1093, 1098 Цивільного кодексу України, пункту 8.29. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, грошові кошти у сумі 78000000,00 грн. підлягають стягненню з відповідача.

При цьому з урахуванням встановлених обставин та відповідно до частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, судом здійснено перевірку розрахунку 3 % річних та інфляційних та встановлено, що здійснений позивачем розрахунок відповідає нормам чинного законодавства, а тому вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних розміром 1166794,52 грн. та інфляційних у сумі 6008949,26 грн. задоволено у повному обсязі. Також, з урахуванням пункту 6.2. Договору акредитиву, яким передбачено, що при порушенні Банком зобов'язань з цим Договором, останній сплачує Клієнту за кожен випадок порушення штраф в розмірі 0,1% мінімальної заробітної плати, що діяла в період, за який сплачується штраф, та відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, судом визнано обгрунтованим та задоволено до стягнення штраф у сумі 1,22 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування чужими коштами у розмірі 4573150,08 грн., суд виходив з того, що відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Оскільки Договором акредитиву розмір процентів за користування Банком належними позивачу грошовими коштами не встановлено, тому, з посиланням на ст. 8 Цивільного кодексу України, для визначення розміру процентів при вирішенні даного спору, судом застосована по аналогії закону норма частини 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В частині стягнення збитків у сумі 7641589,04 грн. судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, з посиланням на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту завдання йому збитків та наявності у діях відповідача усіх необхідних елементів цивільного правопорушення.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасними, оскільки зроблені з порушенням приписів ст. 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно з пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі ст. 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст. 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В силу ст. 1088 Цивільного кодексу України, при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосування, зокрема, акредитивів.

При цьому, відповідно до ст. 1093 Цивільного кодексу України, яка визначає суть акредитиву, у разі розрахунків за акредитивом банк (банк-емітент) за дорученням клієнта (платника) - заявника акредитива і відповідно до його вказівок або від свого імені зобов'язується провести платіж на умовах, визначених акредитивом, або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж на користь одержувача грошових коштів або визначеної ним особи - бенефіціара.

В частині 2 ст. 1093 Цивільного кодексу України визначено, що у разі відкриття покритого акредитива при його відкритті бронюються грошові кошти платника на окремому рахунку в банку-емітенті або виконуючому банку.

Згідно з частиною 2 ст. 1097 Цивільного кодексу України, у разі порушення виконуючим банком умов покритого акредитива або підтвердженого ним безвідкличного акредитива відповідальність перед платником може бути за рішенням суду покладена на виконуючий банк.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суди, надали перевагу та виклали у оскаржуваних рішеннях лише доводи позивача щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором акредитиву, не надавшти належної правової оцінки запереченням відповідача щодо передчасності повернення грошових коштів за відсутності достатніх доказів про припинення його забов'язань, з урахуванням правової невизначеності, яка склалась між сторонами та третьою особою.

Також, слід зауважити, що відповідно до частини 1 ст. 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Таким чином, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Договори акредитиву і договори позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору акредитиву положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є безпідставним.

Відповідно до ст. 209 Цивільного кодексу України умовою відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, у тому числі у вигляді відшкодування збитків, є вина боржника. Відсутність вини доводиться особою, яка порушила зобов'язання.

При цьому, на кредитора покладений обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання, прямого причинного зв'язку між порушеним зобов'язанням і завданими збитками та їх розмір.

Однак, суд, як першої, так і другої інстанцій, у порушення норм процесуального права, зокрема ст. ст. 32-34, 43 ГПК України не з'ясували належним чином питання про те, чи мав місце прямий причинний зв'язок між порушенням зобов'язання відповідачем по Договору акредитиву і сплаченими позивачем відсотками по кредитному договору.

Наведене свідчить про те, що в процесі перегляду справи апеляційний суд, як і суд першої інстанції, припустилися неповноти щодо встановлення обставин справи. У цьому зв'язку оскаржувані рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа має бути передана на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

В ході такого суду належить врахувати вищенаведені недоліки, повно з'ясувати фактичні обставини справи та, в залежності від встановленого, прийняти відповідне рішення, виклавши його відповідно до вимог діючого процесуального законодавства.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" задовольнти частково.

Касаційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" задовольнти частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 27.11.2014 у справі № 910/12066/14 скасувати.

Справу № 910/12066/14 направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий, суддя І.М. Волік

Судді : Н.В. Акулова

С.Р. Шевчук