ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р. Справа № 920/447/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Івакіна В.О., суддя Ільїн О.В.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.3003С/1-35) на рішення господарського суду Сумської області від 02 квітня 2015 року по справі №920/447/15

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Охтирка Сумської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт", с. Сім'янівка Сумської області

про стягнення 338438,92 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 02 квітня 2015 року по справі (суддя Лиховид Б.І.) позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 272 000 грн. основного боргу, 30 508,71 грн. пені, 2 682,74 грн. 3% річних, 33 247,47 грн. інфляційних втрат, 6 768,78 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач зі рішенням суду не погодився, звернувся до господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив його скасувати в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 2239,47 грн.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Будучи належним чином повідомленим про дату і місце судового розгляду, відповідач у судове засідання не з'явився, повноважного представника до суду не направив.

Враховуючи належне повідомлення учасників процесу про розгляд справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду без участі відповідача.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (позивач, виконавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Агропродукт" (відповідач, замовник) 19.05.2014 року був укладений договір по наданню послуг, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався за завданням замовника надати останньому послуги зі збору цукрового буряка комбайном "HOLMER". У свою чергу, замовник зобов`язався прийняти ці послуги та оплатити їх в порядку та на умовах, визначених цим договором (далі - Договір).

Розділом 3 Договору сторони узгодили, що щодня, після закінчення робіт, представники сторін на основі заміру зібраної площі цукрового буряка складають добовий акт приймання - здачі виконаних робіт. У добовому акті приймання - здачі виконаних робіт сторони вказують кількість зібраної площі цукрового буряка, вартість наданих послуг, а також, за наявності, свої зауваження. Після закінчення робіт зі збору цукрового буряка замовником складається зведений акт виконаних робіт, який підписується представниками обох сторін та скріплюється печатками.

Пунктами 4.1 та 4.2 Договору визначено, що розрахунок за надані послуги здійснюється замовником, виходячи із розрахунку 1 000 грн. за 1 га зібраної площі цукрового буряка. Замовник оплачує надані послуги шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця або у готівковій формі протягом двох банківських днів з моменту підписання кожного добового акту приймання - здачі виконаних робіт.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Договір від 19.05.2014 року підписаний позивачем та відповідачем, скріплений печатками сторін, відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 628 та 639 Цивільного кодексу України щодо змісту та форми договору, не розірваний сторонами та не визнаний недійсним в судовому порядку.

Частиною 1 статті 837 Цивільного кодексу України закріплено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України, замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Як встановлено рішенням суду попередньої інстанції, позивач свої зобов`язання відповідно до договору від 19.05.2014 року виконав, що підтверджується матеріалами справи.

Факт виконання позивачем робіт по збору цукрового буряку підтверджується актом виконаних робіт від 13.11.2014 року, підписаним позивачем та директором відповідача та скріпленим печатками сторін.

Проте, відповідач свої зобов'язання щодо оплати виконаних позивачем робіт на виконання умов Договору виконав лише частково шляхом проведення розрахунків на суму 28 000 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи звітами про дебетові та кредитові операції по рахунку позивача.

На підставі чого, заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті за виконані роботи склала 272 000 грн.

Відповідач стверджує, що він не укладав договір з позивачем від 19.05.2014 року, не підписував ні його, ні акт виконаних робіт від 13.11.2014 року.

Однак, на думку судової колегії, правомірним є висновок суду першої інстанції щодо того, що заперечення відповідача повністю спростовуються матеріалами справи, оскільки і в договорі від 19.05.2014 року, і в акті виконаних робіт від 13.11.2014 року окрім підпису директора відповідача міститься також і печатка підприємства відповідача.

Більш того, факт здійснення відповідачем часткової оплати виконаних позивачем робіт та відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що спірний Договір не було укладено - свідчить про визнання відповідачем своїх зобов`язань по Договору.

Отже, оскільки, відповідач розрахунки з позивачем за виконані роботи провів лише частково, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та стягнення заборгованості в сумі 272 000 грн.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до приписів статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, ст. 525 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Щодо стягнення пені у розмірі 30 508,71 грн,колегія суддів зазначає наступне.

Сторонами безпосередньо у Договорі, зокрема, у п. 5.2, встановлена відповідальність відповідача за несвоєчасну оплату або несплату виконаних робіт у вигляді стягнення пені і зазначено, що у випадку несвоєчасної оплати замовник сплачує на користь виконавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі статтею 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вимоги щодо стягнення пені, нарахованої в межах строку позовної давності, з урахуванням вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» підлягають задоволенню на підставі ст. ст. 549-552 Цивільного кодексу України.

Також за невиконання грошових зобов'язань по договору від 19.05.2014 року, позивач просить стягнути з відповідача 2 682,74 грн 3% річних та 33 247,47 грн інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, є правильним висновок суду першої інстанції, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

А тому, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат також підлягають задоволенню на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

За приписами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За викладених обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропродукт" 272 000 грн. основного боргу, 30 508,71 грн. пені, 2 682,74 грн. 3% річних, 33 247,47 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів вважає рішення місцевого суду таким, що прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому підстав для його скасування та задоволення скарги немає.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 02 квітня 2015 року по справі №920/447/15 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 10.08.2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Ільїн О.В.