Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

"11" серпня 2015 р. Справа № 927/940/15

позивач: публічне акціонерне товариство "Облтеплокомуненерго",

вул. Комсомольська, 55-Б, м. Чернігів, 14000

відповідач: Чернігівська районна рада Чернігівської області,

вул. Шевченка, 48, м. Чернігів, 14027

предмет спору: про стягнення 590122,91 грн.

Суддя Лавриненко Л.М.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №10 від 02.01.2015 року, представник;

ОСОБА_2, голова правління, був присутнім у судовому засіданні 11.08.2015 р.

від відповідача: ОСОБА_3, доручення №01-03/583 від 29.07.2015, представник;

ОСОБА_4, голова Чернігівської районної ради, представники були присутні в судовому засіданні 30.07.2015 року;

ОСОБА_5, доручення №01-03/203 від 05.03.2015 року, представник

Рішення приймається після оголошеної в судовому засіданні перерви з 30.07.2015 року по 11.08.2015 року, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем публічним акціонерним товариством "Облтеплокомуненерго" подано позов про стягнення з відповідача - Чернігівської районної ради Чернігівської області 365434,99 грн. боргу; 47871,18 грн. пені; 3% річних в сумі 10447,34 грн. та втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції в сумі 166369,40 грн., за неналежне виконання умов договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, додатків та додаткових угод до нього.

У судовому засіданні 21.07.2015 року суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача виклав позовні вимоги.

Представник відповідача в поданому відзиві на позов, позовні вимоги визнає частково та виникнення основної заборгованості пояснює тим, що районна рада, як бюджетна організація здійснює видатки виключно в межах своїх кошторисних призначень, які щороку затверджуються рішенням районної ради при затвердженні районного бюджету. Згідно з ч. 3 ст. 51 Бюджетного кодексу України та рішень Чернігівської районної ради про затвердження бюджету на 2012-2013 роки встановлено, що розпорядники бюджетних коштів забезпечують у повному обсязі проведення розрахунків за електричну та теплову енергію, водопостачання, водовідведення, природний газ та послуги зв"язку, які споживаються бюджетними установами та укладають договори за кожним видом енергоносіїв у межах, встановлених відповідним головним розпорядником бюджетних коштів, обґрунтованих лімітів. Відповідач не міг здійснювати розрахунки по договору №1-0308 від 01.07.2004 року, оскільки за обсягами споживання теплової енергії згідно норм чинного законодавства зобов"язаний був провести тендерну процедуру закупівлі відповідно до ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель". Щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідач заперечує та просить відмовити у їх стягненні посилаючись на те, що стягнення цих сум спричинить реальну перешкоду у здійсненні районною радою своїх повноважень та призведе до неспроможності фінансування бюджетних установ та закладів району.

У судовому засіданні 21.07.2015 року представник відповідача щодо вартості поставленої теплової енергії та її кількості не заперечував.

Представники сторін в судовому засіданні 30.07.2015 року надали письмові клопотання про відмову від фіксації судового засідання технічними засобами, які задоволено судом.

Представник відповідача подав письмове клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів, яке задоволено судом.

З метою вирішення між сторонами питання стосовно мирного врегулювання спору, в судовому засіданні 30.07.2015 року судом було оголошено перерву до 11.08.2015 року до 09:30.

У судовому засіданні 11.08.2015 року суд продовжив розгляд справи по суті.

Представник позивача подав письмову заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення 166369,40 грн. інфляційних втрат та відповідно просив стягнути з відповідача 365434,99 грн. основного боргу; 47871,18 грн. пені; 10447,34 грн. 3% річних та 11802,46 грн. судового збору.

Відповідач щодо заяви представника позивача про зменшення позовних вимог не заперечував.

Суд прийняв заяву представника позивача про зменшення позовних вимог, оскільки це не протирічить діючому законодавству та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси, а також є процесуальним правом сторони, відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача заявив усне клопотання про залучення до матеріалів справи довідки №01-03/632 від 10.08.2015 року з додатком, яке задоволено судом.

Інших заяв та клопотань від сторін до суду не надходило.

Розглянувши подані документи та матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Враховуючи, що позивачем було зменшено позовні вимоги в частині стягнення 166369,40 грн. інфляційних втрат та відповідно стягнення з відповідача 365434,99 грн. основного боргу; 47871,18 грн. пені; 10447,34 грн. 3% річних та 11802,46 грн. судового збору, суд розглядає дану справу з урахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобовязаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

01.07.2004 року між відкритим акціонерним товариством «Облтеплокомуненерго», правонаступником якого є позивач, згідно з п. 1.2. статуту, затвердженого загальними зборами акціонерів товариства (протокол № 18 від 11.03.2011 року) та проведеною державною реєстрацією змін до установчих документів від 19.04.2012 року №3001350, та Чернігівською районною радою Чернігівської області було укладено договір №1-0308 на постачання теплової енергії.

Відповідно до умов договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, позивач (постачальник) бере на себе зобовязання виробляти та постачати відповідачу (споживачеві) теплову енергію, а відповідач (споживач) зобовязується сплачувати за одержану теплову енергію шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок теплопостачальника за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з п. 2.1. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, теплова енергія постачається споживачу для обєктів перерахованих у додатку №1, який є невідємною частиною договору на опалення, вентиляцію, гаряче водопостачання та технологічні потреби.

Згідно з п. 11.1. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, цей договір укладається на строк з 01.07.2004 року до 31.12.2004 року, набирає чинності з дня його підписання та враховується щорічно пролонгованим, якщо за місяць до закінчення строку не поступає заява однієї з сторін про відмову від діючого договору.

Додатковою угодою від 01.12.2005 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, внесено зміни, зокрема, викладено п. 11.1. в наступній редакції: «Цей договір діє до 10 жовтня 2006 року, набирає чинності з дня його підписання та вважається щорічно продовженим з дня збігу попереднього терміну його дії на наступний річний термін, якщо протягом останнього місяця дії договору від жодної зі сторін не надійшло заяви про відмову від нього».

Доказів розірвання договору чи визнання недійсним договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року сторони суду не надали.

Додатковою угодою від 01.12.2005 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, внесено зміни, зокрема до п.п. 1.1., 5.5., 6.4., 6.5., 11.1., 11.2.; доповнено договір п.п. 1.2., 1.3., 5.6., 6.8., 8.1.1., 12.5.

Додатковими угодами від 24.10.2007 року та від 01.03.2009 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, внесено зміни, зокрема, до додатку №1 та №3 до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року та викладено п. 1.3. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року в новій редакції.

Додатковою угодою від 01.02.2012 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року внесено зміни, зокрема, доповнено п.п. 3.2.25., 3.2.26., 5.4., 6.12.

Додатковою угодою від 01.09.2012 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року внесено зміни, зокрема, викладено в новій редакції п.п. 1.2., 1.3., 5.1., 5.3., 5.4., 5.6., 6.4., 6.5.; виключено п.п 5.7., 6.2.2., 6.2.3., 6.3. та внесено зміни до додатку №1 до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, відповідно до яких, назва та адреса опалювального обєкта: м. Чернігів, вул. Шевченка, 48: адміністративна будова №1 3734,4 м2; гараж на 8 боксів 276,4 м2; гараж на 2 бокси - 138,9 м2; гараж 94,5 м2; гараж 116,2 м2; вул. Шевченка, 48а: адміністративна будова №2 503,8 м2.

Відповідно до п. 1.2 договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року (в редакції додаткової угоди від 01.09.2012 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року), тарифи/двоставкові тарифи на комунальні послуги змінюються за поданням теплопостачальника до органів влади (місцевого самоврядування) за умови їх затвердження (погодження) в установленому законодавством порядку. Нові тарифи/двоставкові тарифи є обовязковими до застосування та набувають чинності для сторін без укладення додаткових угод.

Згідно з п. 1.3. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року (в редакції додаткової угоди від 01.09.2012 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року), тарифи/двоставкові тарифи на комунальні послуги змінюються за поданням теплопостачальника до органів влади), ціна цього договору включає ціну (вартість) проданої за цим договором теплової енергії. Ціна (вартість) проданої за цим договором теплової енергії визначається на підставі встановлених тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Постановою Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України №167 від 30.09.2011 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію ВАТ „Облтеплокомуненерго було встановлено Відкритому акціонерному товариству Облтеплокомуненерго тариф на теплову енергію: для бюджетних установ у м. Чернігів - 788,00 грн./1Гкал (без ПДВ). Дана постанова набирає чинності з 01.10.2011 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №474 від 31.12.2013 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) ПАТ „Облтеплокомуненерго» було встановлено публічному акціонерному товариству Облтеплокомуненерго тариф на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання на рівні: для потреб бюджетних установ, тариф на теплову енергію - 581,17 грн./Гкал., яка набрала чинності з 01.01.2014 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №535 від 16.05.2014 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) ПАТ „Облтеплокомуненерго» було встановлено публічному акціонерному товариству Облтеплокомуненерго тариф на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання на рівні: для потреб бюджетних установ, тариф на теплову енергію 951,13 грн./Гкал. Дана постанова набирає чинності з 01.06.2014 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг №624 від 28.11.2014 року «Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) ПАТ „Облтеплокомуненерго» було встановлено публічному акціонерному товариству Облтеплокомуненерго тариф на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання на рівні: для потреб бюджетних установ, тариф на теплову енергію 1132,92 грн./Гкал. Дана постанова набирає чинності з 01.12.2014 року.

Відповідно до п. 5.1. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року (в редакції додаткової угоди від 01.09.2012 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року), облік споживання теплової енергії проводиться за показниками засобів (приладів) обліку або розрахунковим методом згідно з «Нормами та вказівками по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні» та даними, вказаними у додатку №1 цього договору, а також з урахуванням вимог діючих нормативно-правових актів України (норм, правил і таке інше) в сфері теплопостачання».

Згідно з п. 5.4. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року (в редакції додаткової угоди від 01.09.2012 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року), споживач, який має засоби обліку, повинен щомісячно подавати теплопостачальнику підписаний та скріплений печаткою споживача звіт, в якому відображаються зняті візуально показання засобу (приладу) обліку теплової енергії. Звіт подається до 20 числа поточного місяця. У випадку, коли 20 число поточного місяця збігається з вихідним днем або святковим днем, то день подання звіту переноситься на попередній робочий день. В разі ненадання споживачем вказаного звіту, теплопостачальник має право виконати облік розрахунковим методом у відповідності до умов цього договору.

Позивач на виконання умов договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, додатків до нього та додаткових угод від 01.12.2005 року, 24.10.2007 року, 24.10.2007 року, 01.03.2009 року, 01.03.2009 року, від 01.02.2012 року, від 01.09.2012 року поставив відповідачу за період з січня 2014 року по грудень 2014 року включно теплову енергії на опалення на загальну суму 365434,99 грн. (січень 2014 року 67843,57 грн.; лютий 2014 року 77538,19 грн.; березень 2014 року 44018,70 грн.; квітень 2014 року 6929,55 грн.; листопад 2014 року 34624,57 грн.; грудень 2014 року 134480,41 грн.), що підтверджується рахунками-фактурами №1-0308 від 23.01.2014 року, №1-0308 від 21.02.2014 року, №1-0308 від 20.03.2014 року, №1-0308 від 17.04.2014 року, №1-0308 від 21.11.2014 року, №1-0308 від 23.12.2014 року.

Кількість спожитої відповідачем теплової енергії підтверджується також наданими відповідачем позивачу, на виконання п.п. 5.1., 5.4. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року (в редакції додаткової угоди від 01.09.2012 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року), помісячними звітами про спожиту теплову енергію про візуальне зняття показань засобу (приладу) обліку теплової енергії за період з січня 2014 року по грудень 2014 року, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 39-53).

Стосовно кількості та ціни поставленої теплової енергії у сторін розбіжностей не було, про що представником відповідача було підтверджено у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України визначено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до п. 6.1. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, розрахунки за теплову енергію, що споживається споживачем, здійснюються у грошовій формі шляхом перерахування на розрахунковий рахунок теплопостачальника по затвердженим тарифам. За письмовою згодою сторін можливі інші форми розрахунків, які не заборонені чинним законодавством.

Згідно з п. 6.4. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року (в редакції додаткової угоди від 01.09.2012 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року), розрахунки споживача з теплопостачальником за надані послуги здійснюються щомісячно згідно з показаннями засобів (приладів) обліку або, при відсутності засобів обліку, розрахунковим методом у відповідності та з урахуванням всіх платежів/ставок та порядку оплати, що передбачені затвердженим тарифом та згідно з умовами цього договору. Розрахунковим періодом є період часу, що розпочинається 20 числа попереднього місяця і триває до 19 числа звітного місяця. При цьому сторони домовилися про таке. У місяці, в якому розпочинається опалювальний період, для розрахунків за теплову енергію, що постачається для опалення, розрахунковий період починає свій перебіг з дати початку опалювального періоду (визначається рішенням виконавчих органів відповідних органів місцевого самоврядування) та закінчується 19 числа звітного місяця. У місяці, в якому закінчується опалювальний період, для розрахунків за теплову енергію, що поставляється для опалення, розрахунковий період закінчується датою закінчення опалювального періоду (визначається рішенням виконавчих органів відповідних органів місцевого самоврядування).

Відповідно до п. 6.5. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року (в редакції додаткової угоди від 01.09.2012 року до договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року), розрахунки за надані послуги споживач здійснює згідно умов цього договору щомісячно до 1 числа місяця, наступного за розрахунковим, на залежно від того на який день тижня припадає 1-ше число місяця. Якщо 1-ше число місяця припадає на вихідний день, то розрахунок за надані послуги здійснюється в останній робочий день звітного місяця.

Таким чином, за поставлену теплову енергію відповідач мав розрахуватись: за січень 2014 року на суму 67843,57 грн. в строк по 31.01.2014 року включно; за лютий 2014 року на суму 77538,19 грн. в строк по 28.02.2014 року включно; за березень 2014 року на суму 44018,70 грн. - в строк по 31.03.2014 року включно; за квітень 2014 року на суму 6929,55 грн. в строк по 30.04.2014р. включно; за листопад 2014 року на суму 34624,57 грн. в строк по 28.11.2014 року включно, оскільки 29-30.11.2014 р. вихідні дні); за грудень 2014 року на суму 134480,41 грн. в строк по 31.01.2014 р. включно.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач за отриману теплову енергію не розрахувався, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену теплову енергію по договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року становить 365434,99 грн., проти суму якої відповідач не заперечує.

У п. 2.51 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що частиною першою статті 35 ГПК передбачено можливість звільнення від доказування перед судом обставин, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Визнання обставин може здійснюватися учасниками судового процесу: - в письмовій формі шляхом зазначення про таке визнання у позовній заяві, відзиві на позовну заяву, поданих суду заяві, клопотанні, листі тощо; - в усній формі під час надання суду усних заяв, клопотань і пояснень; у такому разі про визнання обставин зазначається у протоколі судового засідання. Про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості).

Позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 47871,18 грн. за період з 17.07.2014 р. по 01.07.2015 р., за порушення строків оплати за спожиту теплову енергію, яка розрахована виходячи із подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочки.

У відповідності до пункту 6.6. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, у випадку несплати споживачем рахунку до 5 числа наступного за звітним місяцем нараховується пеня згідно п. 7.3.3. договору.

Відповідно до п. 7.3.3. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, за порушення порядку розрахунків за теплову енергію, передбаченого п. 6.5. цього договору, боржник сплачує пеню у розмірі 1% від сум простроченого платежу за кожний день прострочення, а також борг з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення і 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобовязань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобовязання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобовязання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Також частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочка виконання відповідачем взятих на себе зобовязань щодо оплати спожитої теплової енергії, і нарахування позивачем відповідачу пені в меншому розмірі (виходячи із подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочки), а ніж передбачено умовами п. 7.3.3. договору (розмір пені 1% від сум простроченого платежу за кожний день прострочення) є правом сторони і не протирічить діючому законодавству, суд доходить висновку, що вимоги позивача щодо стягнення пені в сумі 47871,18 грн. за прострочку оплати спожитої теплової енергії за період з 17.07.2014 р. по 01.07.2015 р. є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Позивач, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 10447,34 грн. за період з 02.02.2014 року по 01.07.2015 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.3.3. договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року, за порушення порядку розрахунків за теплову енергію, передбаченого п. 6.5. цього договору, боржник сплачує пеню у розмірі 1% від сум простроченого платежу за кожний день прострочення, а також борг з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення і 3% річних від простроченої суми.

Матеріалами справи підтверджується прострочка відповідачем взятих на себе зобовязань щодо оплати теплової енергії, тому суд доходить висновку, що позивачем правомірно нараховані 3% річних в сумі 10447,34 грн. за період з 02.02.2014 року по 01.07.2015 року.

Посилання відповідача на те, що стягнення пені, 3% річних спричинить реальну перешкоду у здійсненні районною радою своїх повноважень та призведе до неспроможності фінансування бюджетних установ та закладів району, судом не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав:

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України.

Частиною 1 ст. 233 Господарського кодексу України визначено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічна норма міститься і в ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, всупереч наведеним нормам, відповідачем не надано суду доказів, які підтверджують наявність обставин для зменшення суми пені.

Щодо стягнення 3% річних, то відповідальність, визначена ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а тому у суду відсутнє право вирішення питання зменшення стягнення 3% річних.

Судом також не може бути прийняте до уваги твердження відповідача, що причинами виникнення заборгованості, є те, що відповідач є бюджетною організацією і здійснює видатки виключно в межах своїх кошторисних призначень, які щороку затверджуються рішенням районної ради при затвердженні районного бюджету. Відповідач не міг здійснювати розрахунки по договору №1-0308 від 01.07.2004 року, оскільки за обсягами споживання теплової енергії, згідно норм чинного законодавства, зобов"язаний був провести тендерну процедуру закупівлі відповідно до ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель".

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 Господарського кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

У відповідності до частини 3 ст. 51 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів забезпечують у повному обсязі проведення розрахунків за електричну та теплову енергію, водопостачання, водовідведення, природний газ та послуги зв'язку, які споживаються бюджетними установами, та укладають договори за кожним видом енергоносіїв у межах встановлених відповідним головним розпорядником бюджетних коштів обґрунтованих лімітів споживання.

Умовами договору №1-0308 на постачання теплової енергії від 01.07.2004 року та додатковими угодами до нього не передбачено залежність оплати відповідачем отриманої теплової енергії від бюджетних асигнувань, установлених кошторисами.

Згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18 жовтня 2005 року, відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.05.2012 р. у справі № 11/446.

Враховуючи, що відповідач в порушення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, взяті на себе зобов'язання не виконав, заборгованість за поставлену теплову енергію в установлений строк не сплатив, суд з урахуванням вищезазначеного, доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню в частині стягнення 365434,99 грн. боргу; 47871,18 грн. пені; 10447,34 грн. 3% річних.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем публічним акціонерним товариством "Облтеплокомуненерго", за подання позовної заяви сплачено судовий збір згідно платіжного доручення №2156 від 06.07.2015 року на суму 11802,46 грн.

Частинами 1, 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір визначено, що за подання позову до господарського суду із позовних заяв майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до частини 2 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, порядок повернення судового збору, встановлюються законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду зокрема, у разі зменшення розміру позовних вимог.

Аналогічна позиція викладена в абзаці 2 п. 2.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.01.2013 року „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України.

Приймаючи до уваги, що позивачем в судовому засіданні 11.08.2015 року було зменшено позовні вимоги до 423753,51 грн., відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України „Про судовий збір, позивачу публічному акціонерному товариству "Облтеплокомуненерго" підлягає поверненню різниця між сплаченим судовим збором за подання позову та судовим збором за суму до якої зменшено позовні вимоги, а саме: 11802,46 грн. - 8475,071 грн.=3327,39 грн., сплаченого згідно платіжного доручення №2156 від 06.07.2015 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 927/940/15.

Оскільки спір виник у звязку з неправомірними діями відповідача, то відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір від 08.07.2011 року № 3674-VI з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 8475,07 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 11, 202, 205, 525, 526, 546, 549, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 175, 193, 231, 232, 275, 276 Господарського кодексу України, ст.ст. 4, 7 Закону України „Про судовий збір, ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Чернігівської районної ради Чернігівської області, вул. Шевченка, 48, м. Чернігів, 14027 (код 24843051, р/р 1249 в УДКСУ у Чернігівському районі Чернігівської області, МФО 853592) на користь публічного акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго", вул. Комсомольська, 55-Б, м. Чернігів, 14000 (код 03357671, р/р 0264 в ПАТ «Державний ощадний банк України», МФО 353553) 365434 грн. 99 коп. боргу.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. Стягнути з Чернігівської районної ради Чернігівської області, вул. Шевченка, 48, м. Чернігів, 14027 (код 24843051, р/р 1249 в УДКСУ у Чернігівському районі Чернігівської області, МФО 853592) на користь публічного акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго", вул. Комсомольська, 55-Б, м. Чернігів, 14000 (код 03357671, п/р 0042 в ПАТ «Укрінбанк», МФО 300142) 47871 грн. 18 коп. пені; 10447 грн. 34 коп. 3% річних та 8475 грн. 07 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Повернути публічному акціонерному товариству "Облтеплокомуненерго", вул. Комсомольська, 55-Б, м. Чернігів, 14000 (код 03357671, п/р 0042 в ПАТ «Укрінбанк», МФО 300142) з державного бюджету (рахунок №3002, банк отримувача - ГУ ДКСУ у Чернігівській області, отримувач УК у м. Чернігові/м.Чернігів/22030001, МФО 853592, ) 3327 грн. 39 коп. судового збору, сплаченого згідно з платіжним дорученням № 2156 від 06.07.2015 р., яке знаходиться в матеріалах справи № 927/940/15 господарського суду Чернігівської області.

Це рішення є підставою для повернення судового збору з державного бюджету.

Повне рішення підписано 12.08.2015 р.

Суддя Л.М. Лавриненко