РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2015Справа №910/13524/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «АРСЕНАЛ ФІНАНС»
доПублічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб н здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» Кадирова В.В.
простягнення 5 568 091,09 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Романчук Л.Г. - представник за довіреністю
від відповідача:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АРСЕНАЛ ФІНАНС» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб н здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» про стягнення 5 568 091,09 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неналежним чином виконано зобов'язання, передбачені п.п. 3.4.3 та 3.4.4 договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2014 від 04.09.2014 р., у зв'язку з чим позивач вказує на наявність підстав для стягнення з нього неустойки у розмірі 5 568 091,09 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 03.07.2015 р.

Представник відповідача 02.07.2015 р. через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечував, просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних 02.03.2015 р. прийнято рішення №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 р. в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Кадирова Владислава Володимировича, а відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час введення тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, а також нарахування неустойки (штрафів, пені) не здійснюється.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.07.2015 р. на підставі положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду справи та відкладено справу на 07.08.2015 р.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвал суду виконала, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а його пояснення по суті спору були викладені у відзиві на позовну заяву.

Одночасно, ст. 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідач у судове засідання 07.08.2015 р. не з'явився, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 08.07.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.04.2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» (клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (банк було укладено договір банківського рахунку №26/26316-468, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок в національній валюті, доларах США, євро №6316 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги.

04.09.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (заставодавець) укладено договір застави майнових прав №Д-2/2014, відповідно до умов якого заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за кредитними договорами, укладеними між заставодавцем та фізичними та/або юридичними особами-позичальниками, детальна інформація щодо яких наведена у додатку №1.

Відповідно до п. 1.2 договору застави, сторони домовились, що вартість майнових прав на дату укладення цього договору складає 566 801 909,70 грн.

Майнові права за договором застави є засобом забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договорами банківського рахунку №26/26316-468 від 07.04.2011 р. (п.1.3).

04.09.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арсенал Фінанс» (новий кредитор), що діє за договором доручення від імені та в інтересах Товариством з обмеженою відповідальністю «САВ-ДІСТРИБЬЮШН» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (первісний кредитор) укладено договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2014 (надалі - «Договір відступлення»).

Відповідно до п.1.1 договору відступлення сторони уклали цей договір з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно до договору застави майнових прав №Д-4/2014 від 04.09.2014 року, що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань первісного кредитора за договорами банківського рахунку №10 від 11.12.2012 року, №18 від 13.12.2012 року.

Згідно з пунктом 1.2 Договору відступлення первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до договору застави, який одночасно з цим договором укладається між сторонами.

Сторони домовились, що вартість майнових прав на дату укладення цього договору складає 566 801 909,70 грн. (п. 1.3).

Відповідно до п. 2.1 Договору відступлення пункт 1.2 цього договору набирає чинності на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п. 2.1.1 договору, та однієї з обставин визначеної в п. 2.1.2 цього договору або п. 2.1.3 цього договору або в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення заставодавця до категорії неплатоспроможних.

Згідно з п. 2.2 Договору відступлення в незалежності від випадків, передбачених п. 2.1 даного договору, п. 1.2 набирає чинності в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (день винесення рішення).

Відповідно до п. 3.4.3 Договору відступлення з дати набрання чинності пунктом 1.2 цього договору Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» зобов'язаний у 5-ти денний термін надіслати боржникам за договорами, перелік яких зазначений у додатках до договору, письмові повідомлення про відчуження прав вимоги за такими договорами новому кредитору.

З дня набрання чинності пунктом 1.2 договору відступлення Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» зобов'язане надати новому кредитору у 5-денний термін: документи кредитних справ по кредитам, довідки про стан заборгованості боржників за кредитними договорами та всі інші документи, права вимоги за якими набуті новим кредитором на дату набрання чинності пунктом 1.2 цього договору (п. 3.4.4 Договору відступлення).

02.03.2015 р. Правлінням Національного банку України прийнято постанову №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних».

Спір у справі виник у зв'язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов'язань, передбачених п.п. 3.4.3 та 3.4.4 Договору відступлення, внаслідок чого є підстави для стягнення з останнього неустойки.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Проте, відповідач, свої зобов'язання не виконав, в порушення п.п. 3.4.3, 3.4.4 договору відступлення в 5-денний термін не надіслав боржникам за договорами, перелік яких зазначений у додатках до договору відступлення, письмові повідомлення про відчуження прав вимоги за такими договорами новому кредитору, а також не передав позивачу передбачені умовами договору відступлення документи.

Відповідно до 4.3 Договору відступлення у разі невиконання відповідачем зобов'язань згідно з пунктами 3.4. цього договору відповідач сплачує позивачу на його вимогу неустойку у розмірі 1 відсотка від суми визначеної п. 1.3 даного Договору.

В зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за Договором відступлення, керуючись пунктом 4.2 Договору відступлення позивач нарахував та просить стягнути з відповідача неустойку в розмірі 5 568 091,09 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань.

Відповідно до частин 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частин 2 статті 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

З огляду на викладене, враховуючи те, що 02.03.2015 р. Правлінням Національного банку України прийнято постанову №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», визначена пунктом 2.2 Договору відступлення відкладальна умова настала, а отже, у сторін договору відступлення виникли зобов'язання щодо виконання умов цього договору.

В той же час судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 51 від 02.03.2015 р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк». Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 03.03.2015 р. по 02.06.2015 р.

08.04.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 71, яким внесено зміни до рішення № 51 від 02.03.2015 року та запроваджено тимчасову адміністрацію до 02.09.2015 р.

Таким чином, станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду у відповідача була запроваджена тимчасова адміністрація.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

У спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 1 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи з суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Частиною 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів);

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Згідно ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо:

1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті;

1 1) сплати регулярного збору до Фонду;

2) витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності відповідно до частини четвертої цієї статті;

3) виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку;

4) виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю, тощо;

5) здійснення операцій з переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки, починаючи з наступного дня після запровадження процедури тимчасової адміністрації;

6) здійснення купівлі-продажу валюти фізичними та юридичними особами для погашення ними зобов'язань за кредитними договорами, виконання вимог, встановлених законодавством, для обов'язкового продажу валюти.

Згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

Водночас, вказаний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Отже, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 3 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і тому не можуть бути задоволені його вимоги до відповідача під час запровадження у останньому тимчасової адміністрації, зокрема вимоги про стягнення неустойки.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення неустойки, як вимог кредитора банку, не може бути виконана відповідачем в силу положень ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку із введенням у відповідача тимчасової адміністрації, і не підлягає примусовому задоволенню у судовому порядку.

Після запровадження у банку тимчасової адміністрації задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої в ст. 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

При цьому, твердження відповідача щодо нікчемності договору застави майнових прав та договору відступлення права вимоги, які ґрунтуються на тому, що вони укладені пізніше зазначеної в них дати, оскільки під час розгляду справи відповідачем не надано суду належних, у розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України, доказів вказаної обставини суду, підстави для встановлення факту їх нікчемності у суду відсутні, а тому, приймаючи рішення, суд виходить з презумпції правомірності правочину.

З огляду на викладене, беручи до уваги, що на позивача не поширюються виключення, встановлені частиною 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», враховуючи, що вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки є саме вимогами кредитора банку, в силу імперативних приписів пункту 3 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «АРСЕНАЛ ФІНАНС» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.08.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко