ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.08.15р. Справа № 904/6133/15

За позовом Управління Державної служби охорони при ГУМВС України у Дніпропетровській області (м. Дніпропетровськ)

до Комунального виробничого підприємства Дніпродзержинської міської ради "Міськводоканал" (м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за надані послуги згідно договору № 1987/13-2013 на охорону об'єкта постами фізичної охорони Державної служб охорони при МВС України від 01.09.2013 у загальному розмірі 110 415 грн. 19 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Посохова С.Ю. - представник (довіреність № 9/6-1714/Кр від 03.08.2015);

від відповідача: Пальковська О.О. - представник (довіреність № 01-09/1697 від 30.06.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Комунального виробничого підприємства Дніпродзержинської міської ради "Міськводоканал" (далі - відповідач) заборгованість за надані послуги згідно договору № 1987/13-2013 на охорону об'єкта постами фізичної охорони Державної служби охорони при МВС України від 01.09.2013 у загальному розмірі 110 415 грн. 19 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 97 212 грн. 00 грн. - основний борг;

- 8 755 грн. 14 коп. - пеня;

- 4 264 грн. 56 коп. - інфляційні втрати;

- 183 грн. 49 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 1987/13-2013 на охорону об'єкта постами фізичної охорони Державної служби охорони при МВС України від 01.09.2013 в частині розрахунків за надані в період з лютого по травень 2015 року послуги, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 97 212 грн. 00 грн. За прострочення виконання вказаного зобов'язання на підставі пункту 8.1. договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 16.03.2015 по 19.06.2015 в сумі 8 755 грн. 14 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 16.03.2015 по 19.06.2015 у сумі 183 грн. 49 коп., інфляційні втрати за період з квітня по травень 2015 року у сумі 4 264 грн. 56 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.07.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 10.08.2015.

У судове засідання 10.08.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Так, у вказаному судовому засіданні позивачем було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Від відповідача 10.08.2015 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що не заперечує наявність заборгованості та просить суд розстрочити виконання рішення на дванадцять місяці рівними частинами. В обґрунтування заяви про розстрочку відповідач посилається на те, що негайне стягнення грошових коштів на користь позивача зумовить зупинення роботи підприємства, викличе неможливість проводити сплату поточних платежів, підприємство не зможе сплачувати своєчасно заробітну плату та ставить під загрозу гарантоване першочергове забезпечення питною водою населення м. Дніпродзержинська. Крім того, відповідач зазначає, що дебіторська заборгованість відповідача складає 80 782 000 грн. 00 коп., кредиторська - 119 261 000 грн. 00 коп.

Так, у судовому засіданні 23.07.2015 представниками позивача та відповідача було наголошено, що кожним з них висловлена своя правова позиція у даній справі, а також долучені до матеріалів справи всі необхідні докази, на її підтвердження та обґрунтування.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 01.09.2013 між Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області (далі - охорона, позивач) та Комунальним виробничим підприємством Дніпродзержинської міської ради "Міськводоканал" (далі - замовник, відповідач) було укладено договір № 1987/13-2013 на охорону об'єкта постами фізичної охорони Державної служби охорони при МВС України (далі - договір) (а.с.13-17), відповідно до умов якого замовник передає належне йому майно, яке зберігається у відокремлених приміщеннях, що перераховані у дислокації (додаток № 1 до договору) об'єкта, що охороняється (далі - об'єкт) під охорону поста фізичної охорони, а охорона зобов'язується здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення схоронності цілісності майна замовника на об'єкті з метою відвернення безпосередніх посягань на нього, припинення несанкціонованого замовником доступу сторонніх осіб до майна на об'єкті, збереження його фізичного стану і забезпечення здійснення замовником всіх належних йому повноважень щодо майна.

Замовник зобов'язується виконувати передбачені договором правила майнової безпеки і щомісячно сплачувати охороні встановлену плату (пункт 1.1. договору).

У пункті 10.1. договору сторони погодили, що договір укладається сторонами строком на 4 місяці і починає свою дію з 01.09.2013. Якщо за два місяці до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про припинення дії договору, дія договору вважається продовженою за згодою обох сторін на кожний наступний рік.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договорами про надання послуг, які підпадають під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, у пунктах 1.5. та 2.9. договору сторони визначили, що охорона об'єкта здійснюється у дні і години, вказані у дислокації; прийманню (здаванню) під охорону підлягають тільки приміщення включені до дислокації об'єкта.

Так, між сторонами підписано додаток до договору - Дислокацію об'єкта, який охороняється, в якому сторони погодили охорону дільниці з експлуатації насосних станцій. Також, у дислокації сторонами були визначені вид охорони, а також час охорони та дні (а.с.18).

За умовами пункту 3.1. договору ціна послуг охорони за договором є договірною і зазначається сторонами у розрахунку та протоколі узгодження договірної ціни (додатки № № 2, 3 до договору).

Вартість охоронних послуг по договору на кожний місяць розраховується сторонами на підставі дислокації та розрахунку (додатки № № 1,2 до договору), відповідно до кількості годин наданих послуг в кожному окремому місяці та їх вартості та відображаються в актах виконаних робіт (пункт 2.2. договору).

Отже, між сторонами також були підписані додаток № 2 до договору - розрахунок ціни договору з 01.09.2013 по 31.12.2013, якою сторони узгодили вартість фізичної охорони об'єкта (а.с.19), а також додаток № 3 до договору - протокол узгодження ціни за здійснення заходів охорони (а.с.20), а також додаток № 4 до договору - узгодження помісячної вартості послуг (а.с.21).

В подальшому, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 4 від 09.02.2015 до договору, якою сторони домовились замінити додатки №№ 1, 2, 3, 4 до договору № 1987/13-2013 замінити новими додатками №№ 1, 2, 3, 4, що додаються до додаткової угоди (а.с.22). Отже, між сторонами також були підписані додаток № 1 до договору - дислокація об'єкта (а.с.23), додаток № 2 до договору - розрахунок ціни договору з 01.01.2015 по 31.12.2015, якою сторони узгодили вартість фізичної охорони об'єкта (а.с.24), а також додаток № 3 до договору - протокол узгодження ціни за здійснення заходів охорони (а.с.25), а також додаток № 4 до договору - з узгодженням помісячної вартості послуг (а.с.26).

Так, на виконання умов договору позивачем в період з лютого по травень 2015 року було надано відповідачу послуги з охорони об'єкта на загальну суму 97 212 грн. 00 коп., що підтверджується наступними актами прийому-здачі виконаних робіт/послуг:

- акт № 13-0013246 прийому-здачі виконаних робіт/послуг за лютий 2015 року від 28.02.2015 на суму 22 512 грн. 00 коп. (а.с.38);

- акт № 13-0014569 прийому-здачі виконаних робіт/послуг за березень 2015 року від 31.03.2015 на суму 24 924 грн. 00 коп. (а.с.39);

- акт № 13-0015020 прийому-здачі виконаних робіт/послуг за квітень 2015 року від 30.04.2015 на суму 24 480 грн. 00 коп. (а.с.40);

- акт № 13-0016066 прийому-здачі виконаних робіт/послуг за травень 2015 року від 31.05.2015 на суму 25 296 грн. 00 коп. (а.с.41).

Так, вказані вище акти підписані позивачем та відповідачем та скріплені їх печатками. Крім того, в кожному акті сторони зазначили, що претензій по якості та об'єму виконаних робіт/послуг замовник до виконавця не має.

Заперечення відповідача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи також відсутні.

Представники позивача та відповідача у судовому засіданні 10.08.2015 пояснили, що протягом спірного періоду також жодних претензій з цього приводу від відповідача не заявлено.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до пункту 3.5. договору оплата за послуги охорони здійснюється замовником згідно актів виконаних робіт, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок охорони у розмірі, визначеному згідно з пунктом 3.2. договору.

При цьому, в порушення вказаних умов договору, відповідач надані йому позивачем в період лютого по травень 2015 року послуги з охорони не оплатив, що і є причиною спору.

Враховуючи викладене, матеріалами справи підтверджується, що зобов'язання щодо вчасної та повної оплати наданих в період з лютого по травень 2015 року послуг відповідачем були порушені, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 97 212 грн. 00 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до умов договору, оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця, з моменту отримання рахунку протягом п'яти банківських днів, але не більше одного місяця з моменту перерахування грошових коштів у відповідності з виконаним об'ємом і порядком фінансування. При цьому, як було зазначено вище, судом не береться до уваги неотримання відповідачем рахунку, оскільки між сторонами були підписані акти виконаних робіт.

Слід зауважити, що вказані акти підписані відповідачем та скріплені його печаткою без будь-яких претензій та зауважень.

Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності претензій відповідача стосовно строків, якості та об'єму надання послуг. Так, з вищезазначених актів вбачається, що акти підписані без заперечень.

Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати наданих послуг, приймаючи до уваги прийняття відповідачем наданих послуг за відповідними актами в рамках спірного правочину, господарський суд встановив, що строк оплати наданих послуг є таким, що настав, у зв'язку з чим суд вважає наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 97 212 грн. 00 коп. обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів оплати наданих послуг відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний періоду сумі 97 212 грн. 00 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Крім того, приймаючи рішення господарський суд виходив також із наступного.

На підставі укладеного договору № 1987/13-2013 на охорону об'єкта постами фізичної охорони Державної служби охорони при МВС України від 01.09.2013 між сторонами виникли господарські відносини, що регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Так, статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач є юридичною особою, а відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Між тим, ані приписи Господарського кодексу України, ані норми Цивільного кодексу України не допускають привілейованого становища суб'єктів господарювання, що пов'язані із бюджетним фінансуванням.

Обов'язок відповідача сплатити суму боргу, додатково обґрунтовується тим, що відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями за договором, і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 № 15/5027/715/2011, в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договорами № 1987/13-2013 на охорону об'єкта постами фізичної охорони Державної служби охорони при МВС України від 01.09.2013 у відповідача перед позивачем в сумі 97 212 грн. 00 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 97 212 грн. 00 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 8.1. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної (неповної) оплати послуг по договору, замовник сплачує охороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла в період, за який нараховується пеня) від суми простроченої плати за кожний день прострочення платежів.

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за період прострочення з 16.03.2015 по 19.06.2015 у загальному розмірі 8 755 грн. 14 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він містить порушення у визначенні періоду прострочення, а саме: останній день строку для оплати наданих у лютому 2015 року послуг припадає на вихідний день, а отже з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, в даному випадку - 16.03.2015.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, та доданий до позовної заяви, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини 1 статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за надані в лютому 2015 року послуги на суму 22 512 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 16.03.2015, а отже, в період прострочення з 17.03.2015 по 19.06.2015 пеня складає 3 515 грн. 57 коп.;

- за надані в березні 2015 року послуги на суму 24 924 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 15.04.2015, а отже, в період прострочення з 16.04.2015 по 19.06.2015 пеня складає 2 663 грн. 11 коп.;

- за надані в квітні 2015 року послуги на суму 24 480 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 15.05.2015, а отже, в період прострочення з 16.05.2015 по 19.06.2015 пеня складає 1 408 грн. 44 коп.;

- за надані в травні 2015 року послуги на суму 25 296 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 15.06.2015, а отже, в період прострочення з 16.06.2015 по 19.06.2015 пеня складає 166 грн. 33 коп., а всього 7 753 грн. 45 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 7 753 грн. 45 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані інфляційні втрати за період з квітня по травень 2015 року у загальному розмірі 4 264 грн. 56 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що він відповідає вищевказаним вимогам та фактичним обставинам справи, але арифметично проведений невірно, а отже, визнається судом необґрунтованим.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши положення частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за надані в лютому 2015 року послуги на суму 22 512 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 16.03.2015, а отже, інфляційні втрати за період з квітня 2015 року по травень 2015 року складають 3 716 грн. 28 коп.;

- за надані в березні 2015 року послуги на суму 24 924 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 15.04.2015, а отже, інфляційні втрати за період в травні 2015 року складають 548 грн. 33 коп.;

- за надані в квітні 2015 року послуги на суму 24 480 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 15.05.2015, а отже, інфляційні втрати позивачем не нараховуються;

- за надані в травні 2015 року послуги на суму 25 296 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 15.06.2015, а отже, інфляційні втрати позивачем не нараховуються, а всього 4 264 грн. 61 коп.

При цьому, після проведеного розрахунку, судом було визначено розмір інфляційних втрат за загальний період з квітня 2015 року по травень 2015 року, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних втрат в розмірі 4 264 грн. 56 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 4 264 грн. 56 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в період з 16.03.2015 по 19.06.2015 у загальній сумі 183 грн. 49 коп.

При цьому, судом враховано, що у розрахунку позивачем визначена сума 3% річних у розмірі 420 грн. 69 коп., але у наведеному розрахунку ціни позову та прохальній частині позовної заяви позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в сумі 183 грн. 49 коп., що підтверджується загальною ціною позову, що була визначена позивачем у прохальній частині на першому аркуші позовної заяви.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він містить такі ж помилки, що і розрахунок пені, а саме: останній день строку для оплати наданих у лютому 2015 року послуг припадає на вихідний день, а отже з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, в даному випадку - 16.03.2015.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, та доданий до позовної заяви, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за надані в лютому 2015 року послуги на суму 22 512 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 16.03.2015, а отже, в період прострочення з 17.03.2015 по 19.06.2015 3% річних складають 175 грн. 78 коп.;

- за надані в березні 2015 року послуги на суму 24 924 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 15.04.2015, а отже, в період прострочення з 16.04.2015 по 19.06.2015 3% річних складають 133 грн. 16 коп.;

- за надані в квітні 2015 року послуги на суму 24 480 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 15.05.2015, а отже, в період прострочення з 16.05.2015 по 19.06.2015 3% річних складають 70 грн. 42 коп.;

- за надані в травні 2015 року послуги на суму 25 296 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 15.06.2015, а отже, в період прострочення з 16.06.2015 по 19.06.2015 3% річних складають 8 грн. 32 коп., а всього 387 грн. 68 коп.

При цьому, після проведеного розрахунку, судом було визначено розмір 3% річних за загальний період прострочення з 17.03.2015 по 19.06.2015, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума 3% річних в розмірі 183 грн. 49 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення 3% річних.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення 3% річних в розмірі 183 грн. 49 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стосовно заяви відповідача про розстрочку виконання рішення строком на дванадцять місяці з оплатою рівними частинами, суд зазначає наступне.

Заява обґрунтована тим, що негайне стягнення грошових коштів на користь позивача зумовить зупинення роботи підприємства, викличе неможливість проводити сплату поточних платежів, підприємство не зможе сплачувати своєчасно заробітну плату та ставить під загрозу гарантоване першочергове забезпечення питною водою населення м. Дніпродзержинська. Крім того, відповідач зазначає, що дебіторська заборгованість відповідача складає 80 782 000,00 грн., кредиторська - 119 261 000,00 грн.

Відповідно до статті 121 Господарського процесуального кодексу України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Пунктом 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" передбачено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В обґрунтування заяви про розстрочку виконання рішення суду відповідач у справі послався на обставини, які є звичайними обставинами при веденні господарської діяльності відповідачем, яку він здійснює на свій ризик. Позивач та відповідач знаходяться в рівних економічних умовах при здійсненні своєї господарської діяльності. Розстрочка виконання рішення суду призведе до надання переваг відповідачу у порівнянні з позивачем за відсутності для цього підстав.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав достатніх доказів в підтвердження обставин, на які він посилається в обґрунтування поданої заяви, у тому числі доказів неможливості чи утруднення на даний час виконання рішення суду, відсутності активів для виконання рішення суду та реальної загрози зупинення господарської діяльності у зв'язку з виконанням рішення суду, винятковості випадку, з наявністю якого процесуальний закон пов'язує можливість надання розстрочки виконання рішення суду.

Крім того, представник позивача у судовому засіданні 10.08.2015 заперечував проти задоволення заяви про розстрочки виконання рішення суду, посилаючись на те, що її задоволення призведе до подальшого порушення прав позивача та негативним чином відобразиться на його фінансовому стані.

Враховуючи викладене, господарський суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочку виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити Комунальному виробничому підприємству Дніпродзержинської міської ради "Міськводоканал" у задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального виробничого підприємства Дніпродзержинської міської ради "Міськводоканал" (51931, Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вулиця Широка, будинок 16; ідентифікаційний код 33855098) на користь Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області (49600, м. Дніпропетровськ, вулиця Короленка, будинок 4; ідентифікаційний код 08596854) - 97 212 грн. 00 коп. - основного боргу, 7 753 грн. 45 коп. - пені, 4 264 грн. 56 коп. - інфляційних втрат, 183 грн. 49 коп. - 3% річних, 2 188 грн. 27 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко