РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2015№910/15119/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., при секретарі судового засідання Грабовській А.С., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/15119/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Альтура", м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю "Ідеї Рішення Інвестиції", м. Київ,

про визнання договору від 01.06.2012 №01-06/2012 недійсним,

за участю представників:

позивача - Петченко І.В. (довіреність від 23.12.2014 №б/н);

відповідача - Данілової І.О. (довіреність від 05.01.2015 №б/н);

Малачли Н.Д. (довіреність від 05.01.2015 №5).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Альтура" (далі - ТОВ «Альтура») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Ідеї Рішення Інвестиції" (далі - ТОВ «Ідеї Рішення Інвестиції») про визнання договору від 01.06.2012 №01-06/2012 про надання консультаційних, юридичних послуг та послуг за окремим дорученням (далі - Договір) недійсним.

Позов мотивовано тим, що умова Договору, яка викладена в пункті 5.4 Договору щодо сплати замовникам на рахунок виконавця суми в розмірі річної абонентської плати за ініціативу в достроковому розірванні Договору є непропорційно великою санкцією, а саме у сумі 144 000 грн.; вказана санкція обмежує право замовника на дострокове розірвання Договору, яке надано пунктом 5.3 Договору, а також Договором не встановлено аналогічної санкції для виконавця; крім того, позивач зазначив, що примірник Договору позивача відрізняється від примірника Договору відповідача; у зв'язку з цим позивач вважає, що Договір має бути визнаний недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.06.2015 порушено провадження у справі.

08.07.2015 ТОВ «Ідеї Рішення Інвестиції» подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено таке:

частина друга статті 207 Господарського кодексу України (далі - ГК України) стосується тільки умов типових договорів і договорів приєднання, Договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який не можна віднести ні до типових договорів, ані до договорів приєднання;

сторони дійшли взаємної домовленості щодо встановлення порядку і наслідків дострокового розірвання безпосередньо у тексті Договору, тобто сторони врегулювали договірні відносини на свій розсуд; отже, сторони передбачили у пункті 5.3 Договору можливість його дострокового розірвання, що свідчить про безпідставність доводів позивача про обмеження його права на здійснення обумовленої дії;

факт наявності двох примірників Договору у сторін, деякі пункти яких викладені в різних редакціях, відповідач не заперечує; при цьому господарський суд міста Києва обидва примірники оригіналів Договору дослідив у розгляді справи №910/7987/15-г та взяв до уваги саме примірник Договору позивача (ТОВ «Альтура») з урахуванням тієї обставини, що кожна сторінка такого Договору була скріплена підписом директора виконавця (ТОВ «Ідеї Рішення Інвестиції»);

примірник Договору відповідача підписаний уповноваженою особою позивача, зокрема, директором ТОВ «Альтура» Хом'яковим Юрієм Володимировичем, та скріплений печаткою цієї юридичної особи, що повністю відповідало на момент вчинення правочину положенням частини другої статті 207 ГК України; таким чином, підтверджується факт обізнаності та усвідомленості позивача зі змістом примірника Договору відповідача, який був підписаний позивачем без жодних зауважень з його боку;

відповідно до частини четвертої статті 181 ГК України за наявності заперечень щодо окремих умов Договору позивач повинен був скласти протокол розбіжностей та надіслати відповідачу два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним Договором, що у даному випадку не спостерігається та додатково свідчить про те, що позивач був згодним та обізнаним з умовами Договору, у тому числі з умовами, викладеними у примірнику відповідача;

за весь період існування правовідносин між сторонами в межах Договору починаючи з червня 2012 року по вересень 2014 року позивач (замовник) не заявляв жодних зауважень, претензій чи заперечень до відповідача (виконавця) як стосовно змісту Договору, так і стосовно якості наданих послуг; послуги щомісячно оплачувалися ТОВ «Альтура» і факт їх надання підтверджується належним чином оформленими актами приймання-передачі робіт (наданих послуг) без жодних зауважень з боку позивача.

У зв'язку з викладеним відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, відповідач надав пояснення щодо різних редакцій Договору та зазначив, що директор ТОВ «Ідеї Рішення Інвестиції» визнає наявність власного підпису на сторінках примірнику Договору, наявного у ТОВ «Альтура», при цьому, підпункт 2.1.1 пункту 2.1, підпункт 4.7.7 пункту 4.7, пункти 4.12, 5.2, 5.4, 5.5, 6.2 та 7.1 Договору є факультативними, тобто несуттєвими умовами та такими, що не впливають на суть Договору; разом з тим, фактичне виконання умов Договору сторонами протягом строку його дії, поведінка позивача, яка відобразилася у відсутності будь-яких зауважень та претензій стосовно змісту Договору, якості та кількості наданих послуг свідчить про притаманну властивість Договору юридичної сили як належній підставі виникнення взаємних прав та обов'язків сторін у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та його обов'язковості для виконання сторонами; крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично оскаржує не сам Договір, а примірник Договору відповідача, що не є підставою для визнання Договору недійсним у розумінні частини першої статті 215 та статті 203 ЦК України.

31.07.2015 ТОВ «Ідеї Рішення Інвестиції» подано додаткові пояснення до відзиву, в яких зазначено, що позивачем не надано жодного доказу в обґрунтування того, що пункт 5.4 Договору можна вважати нікчемною умовою господарського зобов'язання та те, що Договір відноситься саме до типових договорів або договорів приєднання; зі змісту Договору вбачається, що сторони дійшли взаємної домовленості щодо встановлення порядку і наслідків дострокового розірвання безпосередньо у тексті Договору (пункт 5.4 Договору), тобто сторони врегулювали договірні відносини на свій розсуд, що є правомірним та узгоджується з частиною другою статті 6 ЦК України, яка дозволяє сторонам врегулювати у Договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; отже, з урахуванням наведеного сторони передбачили у пунктах 5.3 та 5.4 Договору порядок та наслідки дострокового розірвання Договору на свій розсуд, що свідчить про безпідставність доводів позивача про обмеження його права на здійснення обумовленої дії.

У судовому засіданні 03.08.2015 представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі; представники відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечили, наголошуючи на доводах, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.06.2012 ТОВ «Ідеї Рішення Інвестиції» (виконавець) та ТОВ «Альтура» (замовник) укладено Договір, за умовами якого:

- замовник доручає, а виконавець бере на себе проведення консультаційного обслуговування персоналу замовника з питань комерційної діяльності та управління підприємства, фінансових та економічно-правових питань, пов'язаних з господарською діяльністю та управлінням замовника, консультування та аналізування нормативних та інших документів, надання послуг з юридичного обслуговування, перевірку надійності потенційних клієнтів замовника, супроводження договорів з клієнтами замовника, виконання окремих доручень замовника, що потребують спеціальних знань (пункт 1.1 Договору);

- Договір набирає чинності з 01.06.2012 і діє до 31.12.2016, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором (пункт 5.1 Договору);

- сторона, яка має намір розірвати або припинити дію Договору, зобов'язана повідомити іншу сторону про це не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до дати, із якої передбачається розірвання або припинення Договору (пункт 5.3 Договору);

- сторони домовилися, що у випадку дострокового розірвання Договору з ініціативи виконавця у випадку наявності заборгованості із абонентської плати згідно з пунктом 7.2 Договору в сумі більш ніж за 2 (два) місяця замовник перераховує виконавцю протягом 5 (п'яти) календарних днів з дня отримання рахунку кошти у розмірі річної абонентської плати як відшкодування збитків, тобто доходів, які виконавець міг би реально одержати за рік у зв'язку з виконанням ним обов'язків за Договором та відшкодовує виконавцю фактичні витрати, які виникли в зв'язку з виконанням обов'язків за Договором. Сторони домовилися, що у випадку дострокового розірвання Договору з ініціативи замовника з будь-якої причини замовник одночасно з пропозицією про дострокове розірвання Договору протягом 5 (п'яти) календарних днів з дня надіслання цієї пропозиції виконавцю перераховує виконавцю кошти у розмірі річної абонентської плати. Будь-які суми, що були перераховані замовником на момент розірвання Договору, поверненню не підлягають (пункт 5.4 Договору);

- замовник проводить оплату за надані послуги за Договором відповідно до пункту 7.2 Договору. Оплата додаткової винагороди (пункт 7.4 Договору) проводиться замовником протягом 7 (семи) календарних днів після винесення рішення суду або здійснення погашення заборгованості на підставі акта приймання-передачі робіт (надання послуг) шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця. Днем підписання акта приймання-передачі робіт (надання послуг) вважається день, зазначений в акті (пункт 9.1 Договору).

Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач просить суд визнати Договір недійсним, посилаючись на те, що пунктом 5.4 Договору встановлено непропорційно велику санкцію за ініціативу замовника достроково розірвати Договір та відсутністю аналогічної санкції для виконавця.

Відповідач, заперечуючи проти доводів позивача, зазначив, що Договір за своєю природою не є ні типовим договором, ані договором приєднання; при цьому, протягом дії Договору починаючи з дати його укладення до дати його дострокового розірвання відбулося його фактичне виконання сторонами, що свідчить про те, що сторони досягли згоди з приводу істотних умов Договору.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої та третьої статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом встановлено, що для належного виконання умов Договору ТОВ «Ідеї Рішення Інвестиції» виставило ТОВ «Альтура» рахунки-фактури для оплати послуг, а саме: від 27.06.2012 №СФ-23 на суму 18 000 грн.; від 28.09.2012 №СФ-34 на суму 18 000 грн.; від 30.10.2012 №СФ-37 на суму 18 000 грн.; від 28.11.2012 №СФ-40 на суму 12 000 грн.; від 24.12.2012 №СФ-43 на суму 12 000 грн.; від 31.01.2013 №СФ-3 на суму 12 000 грн.; від 25.02.2013 №СФ-6 на сум 12 000 грн.; від 28.03.2013 №СФ-10 на суму 12 000 грн.; від 01.04.2013 №СФ-11 на суму 12 000 грн.; від 29.05.2013 №СФ-18 на суму 12 000 грн.; від 31.05.2013 №СФ-20 на суму 3 822,50 грн.; від 21.06.2013 №СФ-23 на суму 12 000 грн.; від 21.06.2013 №СФ-24 на суму 1 811,60 грн.; від 29.07.2013 №СФ-28 на суму 12 000 грн.; від 31.07.2013 №СФ-30 на суму 2 484,18 грн.; від 27.08.2013 №СФ-34 на суму 12 000 грн.; від 30.08.2013 №СФ-36 на суму 2 405,81 грн.; від 26.09.2013 №СФ-39 на суму 12 000 грн.; від 30.09.2013 №СФ-41 на суму 500 грн.; від 29.10.2013 №СФ-44 на суму 12 000 грн.; від 30.10.2013 №СФ-45 на суму 1 007,96 грн.; від 28.11.2013 №СФ-50 на суму 12 000 грн.; від 19.12.2013 №СФ-54 на суму 12 000 грн.; від 29.01.2014 №СФ-4 на суму 12 000 грн.; від 30.01.2014 №СФ-5 на суму 1 452,20 грн.; від 31.01.2014 №СФ-6 на суму 1 132,02 грн.; від 28.02.2014 №СФ-10 на суму 12 000 грн.; від 27.03.2014 №СФ-13 на суму 12 000 грн.; від 28.04.2014 №СФ-18 на суму 12 000 грн.; від 29.04.2014 №СФ-19 на суму 21 836,34 грн.; від 28.05.2014 №СФ-21 на суму 12 760,82 грн.; від 27.06.2014 №СФ-39 на суму 12 000 грн.; від 29.07.2014 №СФ-39 на суму 12 000 грн.; від 20.08.2014 №СФ-45 на суму 12 000 грн.; від 24.09.2014 №СФ-49 на суму 12 000 грн.

На підставі вказаних рахунків-фактур сторонами було підписано такі акти приймання-передачі робіт (наданих послуг): від 27.06.2012 №ОУ-35 на суму 18 000 грн.; від 28.09.2012 №ОУ-51 на суму 18 000 грн.; від 31.10.2012 №ОУ-54 на суму 18 000 грн.; від 30.11.2012 №ОУ-58 на суму 12 000 грн.; від 31.12.2012 №ОУ-62 на суму 12 000 грн.; від 31.01.2013 №ОУ-3 на суму 12 000 грн.; від 28.02.2013 №ОУ-7 на суму 12 000 грн.; від 29.03.2013 №ОУ-13 на суму 12 000 грн.; від 30.04.2013 №ОУ-17 на суму 12 000 грн.; від 31.05.2013 №ОУ-22 на суму 12 000 грн.; від 28.06.2013 №ОУ-29 на суму 12 000 грн.; від 31.07.2013 №ОУ-33 на суму 12 000 грн.; від 31.08.2013 №ОУ-42 на суму 12 000 грн.; від 30.09.2013 №ОУ-48 на суму 12 000 грн.; від 31.10.2013 №ОУ-54 на суму 12 000 грн.; від 29.11.2013 №ОУ-60 на суму 12 000 грн.; від 31.12.2013 №ОУ-65 на суму 12 000 грн.; від 31.01.2014 №ОУ-4 на суму 12 000 грн.; від 28.02.2014 №ОУ-9 на суму 12 000 грн.; від 31.03.2014 №ОУ-14 на суму 12 000 грн.; від 30.04.2014 №ОУ-20 на суму 12 000 грн.; від 30.05.2014 №ОУ-26 на суму 12 760,82 грн.; від 27.06.2014 №ОУ-32 на суму 12 000 грн.; від 31.07.2014 №ОУ-38 на суму 12 000 грн.; від 29.08.2014 №ОУ-44 на суму 12 000 грн. та від 30.09.2014 №ОУ-48 на суму 12 000 грн.

Судом встановлено, що вказані акти скріплені печатками юридичних осіб та засвідчені підписами уповноваженими особами сторін.

На виконання умов Договору позивачем було здійснено оплату отриманих від відповідача послуг за період з 01.06.2012 по 01.10.2014 на загальну суму 367 213,49 грн., що підтверджується довідкою про рух коштів ТОВ «Альтура».

Таким чином, суд дійшов висновку, що у зв'язку з належним виконанням позивачем умов Договору щодо щомісячної оплати послуг (з червня 2012 року по вересень 2014 року), ТОВ «Альтура» не заявило жодних зауважень та претензій до ТОВ «Ідеї Рішення Інвестиції» щодо якості отриманих послуг.

Позивач у позовній заяві посилається на частину першу та другої статті 207 ГК України, в якій зазначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Статтею 630 ЦК України встановлено, що договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, Договір, який з своєю правовою природою є договором про надання послуг не відноситься до типового договору або ж до договору приєднання.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В частині другій статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до частини четвертої статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Оскільки умови Договору були виконані сторонами належним чином, то при його укладенні сторони дійшли взаємної згоди щодо встановлення порядку і наслідків дострокового його розірвання, тобто сторонами було врегульовано договірні відносини на свій розсуд.

Так, сторони передбачили у пункті 5.3 Договору можливість дострокового розірвання або припинення дії Договору, що не заперечувалося, зокрема, позивачем, під час його підписання.

Разом з тим, позивач у позовній заяві посилається на те, що у сторін в наявності є два примірника Договору, деякі пункти якого викладені в різних редакціях.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі №910/7987/15-г позовні вимоги ТОВ «Ідеї Рішення Інвестиції» до ТОВ "Альтура" задоволені в повному обсязі; стягнуто з ТОВ "Альтура" на користь ТОВ "Ідеї рішення інвестиції" грошові кошти в сумі 144 000 грн. та судовий збір у сумі 2 880 грн.

При цьому, у розгляді вказаної справи судом вже було взято до уваги саме примірник оригіналу Договору ТОВ "Альтура", оскільки кожну сторінку Договору скріплено підписом директора ТОВ "Ідеї рішення інвестиції"; при цьому, останнім було підтверджено належність підпису на кожній сторінці примірника позивача саме посадовій особі ТОВ "Ідеї рішення інвестиції" Н.М.Головач.

Крім того, відповідач не заперечує проти викладених пунктів (підпункт 2.1.1 пункту 2.1, підпункт 4.7.7 пункту 4.7, пункти 4.12, 5.2, 5.4, 5.5, 6.2 та 7.1 Договору) в редакції Договору позивача, оскільки смислові змісти договорів редакцій сторін не є різночитабельними та суперечливими, а наявність в дужках словосполучення «його працівники» за позначенням «виконавець» у примірнику відповідача не наділяє різним змістом позначення «виконавець», наявним у примірнику позивача.

У зв'язку з фактичним виконанням сторонами умов Договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи підписаними сторонами актами приймання-передачі робіт (наданих послуг) та погодившись у 2012 році з умовами, викладеними в Договорі, зокрема, з пунктом 5.4 Договору, господарський суд дійшов до висновку, що Договір що не суперечить чинному законодавству України та не підлягає визнанню недійсним.

Крім того, наявність у сторін різних редакцій Договору не є підставою для визнання спірного Договору недійсним.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (частина перша статті 32 ГПК України).

Позивач не надав до суду жодних доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів належними доказами, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були не додержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, та не довів обставин, передбачених частиною першою статті 230 ЦК України, з наявністю яких закон пов'язує визнання правочину недійсним, а відтак суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо визнання Договору недійсним задоволенню не підлягають.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 80, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.08.2015.

Суддя О. Марченко