РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015Справа №910/17609/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», м.Львів,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Київ, ідентифікаційний номер НОМЕР_1

про стягнення 13 590,27 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Яценко О.С. - по дов.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», м.Львів звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Київ про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 9897 грн., відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 3682,77 грн., комісії в сумі 9,95 грн. та пені в розмірі 0,55 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №85 від 13.06.2014р. про надання овердрафту в частині своєчасного повернення кредитних коштів та сплати комісії і процентів за користування кредитом.

Відповідач у судове засідання 12.08.2015р., як і в попереднє засідання суду, не з'явився, представника не направив, відзиву на позов не надав, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористався, правової позиції по суті спору не висловив.

За висновками суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: АДРЕСА_1. Інших адрес Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано ухвали від 13.07.2015р. та від 29.07.2015р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Наразі, конверти із зазначеними процесуальними документами було повернуто на адресу суду з відміткою «За закінченням встановленого терміну зберігання».

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у відповідача можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважує, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою від 29.07.2015р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки відповідача в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судом також враховано, що ухвалою від 29.07.2015р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась, а відповідачем клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось.

За висновками суду, незважаючи на те, відповідач не з'явився у судове засідання 12.08.2015р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши всі представлені заявником докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу норм ч.2 ст.1069 Цивільного кодексу України права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.345 Господарського кодексу України встановлено, що у кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» (банк) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір №85 про надання овердрафту, відповідно до п.1 якого банк зобов'язується надати позичальнику овердрафт, тобто, грошові кошти у національній валюті для оплати наданих ними розрахункових документів в разі недостатності коштів на його рахунку в межах встановленого максимального ліміту заборгованості в розмірі та на умовах, обумовлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кошти і сплатити проценти та комісії за користування ним.

У п.2.1 договору №85 від 13.06.2014р. контрагентами було погоджено, що максимальний ліміт заборгованості за овердрафтом становить 20 000 грн.

Процентна ставка за користування кредитними коштами у п.2.2 спірного правочину визначена сторонами на рівні 28% річних.

Датою остаточного повернення овердрафту є 12.06.2015р. (п.2.4 договору №85 від 13.06.2014р.).

Пунктом 10.1 укладеного між сторонами договору передбачено, що договір набирає чинності з дня підписання його обома сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №85 від 13.06.2014р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм статей 1054-10571 Цивільного кодексу України, а в частині, що не суперечить вказаним нормам та умовам договору, регулюється ст.1046-1053 Цивільного кодексу України.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вказувалось вище, у п.2.1 договору №85 від 13.06.2014р. контрагентами було погоджено, що максимальний ліміт заборгованості за овердрафтом становить 20 000 грн.

Пунктом 2.8 укладеного між сторонами правочину передбачено, що підставою надання овердрафту є подання позичальником в банк розрахункових документів на суму, що перевищує залишок коштів на його поточному рахунку.

Датою надання овердрафту вважається дата виникнення на поточному рахунку позичальника дебетового сальдо (проведення платежів понад залишок коштів на поточному рахунку) (п.2.9 договору №85 від 13.06.2014р.).

Наразі, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, у межах договору №85 від 13.06.2014р. Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 надавались грошові кошти з урахуванням ліміту овердрафту. Загальна сума неповернутого овердрафту становить 9897 грн. Вказані обставини підтверджуються представленою до матеріалів справи банківською випискою з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи судом ухвалами від 13.07.2015р. та від 29.07.2015р. було зобов'язано відповідача надати заперечення (у разі наявності) щодо отримання від Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» овердрафту в межах договору №85 від 13.06.2014р.

Проте, відповідачем витребуваних судом пояснень представлено не було, факту отримання від позивача грошових коштів - овердрафту на підставі договору №85 від 13.06.2014р. не спростовано.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги всі наявні в матеріалах справи документи, враховуючи відсутність у відповідача заперечень з приводу отримання від позивача овердрафту, суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» належним чином виконало свої грошові зобов'язання за договором №85 від 13.06.2014р. про надання овердрафту.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вже вказувалось, ст.526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

У п.4.1 договору №85 від 13.06.2014р. передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути овердрафт у повному обсязі та строки, визначені правочином.

Як зазначалось, датою остаточного повернення овердрафту є 12.06.2015р. (п.2.4 договору №85 від 13.06.2014р.).

Пунктом 4.1 спірного правочину передбачено, що повернення овердрафту здійснюється за рахунок коштів, які надходять на рахунок позичальника.

Позичальник уповноважує та безвідклично доручає банку здійснювати договірне списання банком з усіх його поточних рахунків, відкритих в банку (його відділеннях) грошових коштів і спрямовувати їх на погашення заборгованості за кредитом, нарахованими процентами, комісіями, а також можливої неустойки. Банк списує з поточного рахунку позичальника кошти в валюті та сумі, яка необхідна для погашення заборгованості (п.4.5 договору №85 від 13.06.2014р.).

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги умови укладеного між сторонами правочину, господарський суд дійшов висновку, що строк повернення позичальником овердрафту, отриманого від Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» в межах договору №85 від 13.06.2014р., настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 свої зобов'язання з повернення грошових коштів в повному обсязі виконано не було, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 9897 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою з рахунку відповідача.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи ухвалами від 13.07.2015р. та від 29.07.2015р. судом було зобов'язано відповідача надати докази повного або часткового виконання своїх грошових зобов'язань за договором №85 від 13.06.2014р.

Проте, відповідачем витребуваних судом доказів надано не було, факту наявності заборгованості за овердрафтом в сумі 9897 грн. не спростовано.

Суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Одночасно, судом прийнято до уваги, що зі змісту банківських виписок з рахунків Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вбачається відсутність на останніх грошових коштів, що фактично позбавило банк здійснити задоволення своїх кредиторських вимог шляхом списання грошових коштів у порядку, що визначений п.4.5 договору №85 від 13.06.2014р.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 9897 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 10561 Цивільного кодексу України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Судом зазначалось, що процентна ставка за користування кредитними коштами у п.2.2 спірного правочину визначена сторонами на рівні 28% річних.

Проценти за користування овердрафтом нараховуються щоденно на суму заборгованості за методом «Факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно 360 днів у році) з моменту надання овердрафту (п.3.2 договору №85 від 13.06.2014р.).

Одночасно, за умовами п.2.3 укладеного між сторонами правочину позичальник зобов'язався сплачувати комісійні платежі за користування кредитом, зокрема, у розмірі 0,05%, що нараховуються від суми платежів, здійснених за рахунок овердрафту протягом одного операційного дня, і сплачуються при надходженні коштів на поточний рахунок, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за які вони нараховані.

Пунктом 3.3 укладеного між сторонами правочину передбачено, що позичальник сплачує проценти/комісії при надходженні коштів на поточний рахунок, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за яких нараховані відповідні платежі.

Наразі, за період з 06.2014р. по 03.2015р. позивачем заявлено до стягнення з урахуванням часткових оплат проценти за користування овердрафтом сумі 3682,77 грн. та комісію в розмірі 9,95 грн.

Враховуючи умови укладеного між сторонами правочину, господарський суд дійшов висновку, що строк внесення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 процентів та комісії за користування овердрафтом, що були нараховані банком за означені вище періоди в межах договору №85 від 13.06.2014р., настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, нараховані позичальником за означений вище період користування кредитом проценти та комісія в повному обсязі не сплачувались, що підтверджується представленими до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення процентів та комісії за користування овердрафтом підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо задоволення вимог позивача про стягнення пені за порушення строків повернення кредитних коштів в сумі 0,55 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 вказаного нормативно-правового акту).

За умовами п.2.7 договору №85 від 13.06.2014р. за кожен день прострочення виконання своїх грошових зобов'язань за договором позичальник сплачує пеню в розмірів 0,03% від суми заборгованості.

Наразі, за порушення відповідачем своїх зобов'язань з внесення процентів за користування кредитом заявником було нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 0,55 грн.

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», м.Львів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Київ про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 9897 грн., відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 3682,77 грн., комісії в сумі 9,95 грн. та пені в розмірі 0,55 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02232, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (79026, Львівська область, м.Львів, Франківський район, вул.Сахарова, буд.78, ) заборгованість за кредитом в сумі 9897 грн., відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 3682,77 грн., комісію в сумі 9,95 грн., пеню в розмірі 0,55 грн. та судовий збір в сумі 1827 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 12.08.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 14.08.2015р.

Суддя М.О.Любченко