ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" серпня 2015 р.Справа № 916/2120/15

За позовом: державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт"

до відповідача: державної інспекції сільського господарства в Одеській області

про стягнення 79 832,67 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Суть спору: позивач, державне підприємство "Ізмаїльський морський торговельний порт", звернувся до господарського суду Одеської області з позовної заявою про стягнення з державної інспекції сільського господарства в Одеській області 79 832,67 грн., де 54 326,00 грн. - основний борг, 4 123,53 грн. пеня, 19 719,52 грн. інфляційні, 1 663,62 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.05.2015р. позовну заяву (вх.№2233/15) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі, присвоєно №916/2120/15 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи (вх.№14309/15 від 04.06.2015р.) судом було задоволено.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи (вх.№14881/15 від 10.06.2015р. та вх.№16188/15 від 24.06.2015р.) судом були задоволені.

Письмове клопотання представника позивача про продовження строку розгляду справи (вх.№2-3616/15 від 30.06.2015р.) судом задоволено, у зв'язку з чим строк розгляду справи було продовжено до 09.08.2015р.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи (вх.№19901/15 від 05.08.2015р.) судом було не задоволено, з врахуванням приписів ст.69 ГПК України.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 06.08.2015р. не з'явився, хоча про час місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис уповноваженого представника на розписці про відкладення розгляду справи від 30.06.2015р.

Представник відповідача в судові засідання не зявився, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, відзив на позов та витребувані документи суду не надав, своїм правом на захист не скористався.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані позивачем докази, суд встановив:

12 квітня 2005р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Одеською обласною державною хлібною інспекцією було укладено договір нерухомого майна, що належить до Державної власності №200ф.

25 травня 2012р. між державною інспекцією сільського господарства в Одеській області (Підприємство) та державним підприємством "Ізмаїльський морський торговельний порт" (Порт-балансоутримувач) було укладено договір про відшкодування витрат Порту-балансоутримувачу на утримання орендованого нерухомого майна, надання комунальних та інших послуг №6/1-П в новій редакції, згідно умов п.1.1. якого Порт-балансоутрумавач забезпечує утримання Будівлі з прибудинковою територією (надалі - Будівля), що знаходиться на території ВПК-1 в якій знаходиться державне нерухоме майно за договором оренди між Підприємством та РВ ФДМУ по Одеській області №200ф від 12.04.2005 (облік №).

Відповідно до п.1.2. Договору Підприємство користується приміщенням загальною площею 56,02 м2, розташованим у будинку складської групи ВПК-1, вартістю 6529,00 грн. (надалі - Майно) та відшкодовує Порту-балансоутримувачу витрати на виконання комплексу робіт, пов'язаних з утриманням Будівлі з прибудинковою територією, надання комунальних та інших послуг пропорційно до займаної ним площі з початку користування Майном, згідно договору оренди.

Майно використовується Підприємством для розміщення лабораторії. Розрахунок щомісячного платежу Підприємства з ціллю відшкодування витрат Порта-балансоутримувача на утримання Будівлі з прибудинковою територією та Порядок щомісячних платежів Порту-балансоутримувачу за комунальні послуги, надані Піпдриємству наведені у Додатках 1, 2 до цього Договору. Підписання акту здавання-приймання послуг представниками сторін є підтвердженням відсутності претензій з боку кожної сторони.

У випадку відмови Підприємства від отримання та підписання оформленого належним чином акту здавання-приймання послуг та за відсутності письмової мотивованої відмови Підприємства від оплати послуг, зазначений акт вважається погодженим сторонами, а послуги вважаються отриманими у повному обсязі і підлягають оплаті Підприємством на підставі виставлених рахунків Порту-балансоутримувача.

Пунктами 4.1., 4.2. Договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. При несвоєчасному внесенні оплати за послуги згідно цього Договору, Підприємство повинно сплачувати Порту-Балансоутримувачу пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Цей Договір (Нова редакція) вважається укладеним з моменту його підписання сторонами й скріплення печатками сторін та діє включно до 31 грудня 2012р. Додатки №1, 2 з розрахунками плати за послуги згідно цього Договору є невідґємною частиною цього Договору і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріпленні печатками (п.5.10 Договору).

Додатковою угодою №2 сторони погоди орієнтовану суму договору на 2013 рік та встановили її у розмірі 48 770,25 (сорок вісім тисяч сімсот сімдесят) грн. 25 коп. у тому числі ПДВ 20% 8128,37 (вісім тисяч сто двадцять вісім) грн. 37 коп., із них:

- витрати, пов'язані з експлуатацією будинку та території, яка прилягає до нього 17 411,02 грн.;

- витрати на опалення приміщень 24 055,99 грн.;

- витрати на водопостачання 378,00 грн.;

- витрати на водовідведення 294,96 грн.;

- витрати, пов'язані з використанням електроенергії 6 630,28 грн.

На виконання умов вищенаведеного договору позивач надав відповідачу відповідні послуги, однак відповідач, вартість отриманих від позивача не відшкодував, внаслідок чого, за ним утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 54 326,00 грн.

З підстав існування заборгованості позивач звернувся до відповідача з претензією №30-03/649-342, згідно якої запропонував сплатити суму існуючої заборгованості та штрафних санкцій.

Проте вищенаведена претензія була залишена відповідачем без відповіді.

Безпідставна відмова відповідача від виконання договірних зобов'язань в частині відшкодування вартості витрат, пов'язаних з експлуатацією будинку та території, яка прилягає до нього, витрат на опалення приміщень, витрат на водопостачання, витрат на водовідведення, витрат, пов'язані з використанням електроенергії і стало підставою для останнього звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п.4 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та матеріальної шкоди.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з розрахунку заборгованості приведеного позивачем в позовній заяві та не спростованого відповідачем, останнім договірні зобовязання в частині відшкодування вартості витрат, пов'язаних з експлуатацією будинку та території, яка прилягає до нього, витрат на опалення приміщень, витрат на водопостачання, витрат на водовідведення, витрат, пов'язані з використанням електроенергії, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 54 326,00 грн., у зв'язку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості, встановлена судом в розмірі 54 326,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 4 123,53 грн. пені, 1 663,62 грн. 3% річних, 19 719,52 грн. інфляційних.

Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне:

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є господарські санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Частина перша статті 223 ГК України передбачає, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Якщо за невиконання або неналежне виконання зобов'язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями. Законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли: допускається стягнення тільки штрафних санкцій; збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції; за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції. Вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено, а у випадках, передбачених законом, - уповноважений орган, наділений господарською компетенцією. Відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк. За грошовим зобов'язанням боржник не повинен платити відсотки за час прострочення кредитора. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. У випадках, передбачених законом, штрафні санкції за порушення господарських зобов'язань стягуються судом у доход держави (ст.232 ГК України).

Відтак частина шоста статті 232 ГК України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

Як було вище встановлено судом, за порушення зобов'язань за договором позивач нарахував відповідачу у відповідності до приписів договору пеню в сумі 4 123,53 грн., при цьому судом встановлено що наданий позивачем розрахунок пені здійснений належним чином.

Відповідно до ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст.551 ЦК України, встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За приписами ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Проаналізувавши встановлені у справі обставини, суд враховує те, що з пояснень представників сторін, судом встановлено, що господарські правовідносини між позивачем та відповідачем носять тривалий, взаємовигідний, конструктивний характер, прострочка відповідача по розрахункам з позивачем виникла із-за фінансових труднощів, та оскільки, на думку суду, пеня це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення, суд вважає за доцільне зменшити розмір пені, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача та встановити її в розмірі 500,00 грн.

Оцінюючи вимоги про стягнення 3% річних, суд зазначає наступне:

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до сплати за договором про відшкодування витрат Порту-балансоутримувачу на утримання орендованого нерухомого майна, надання комунальних та інших послуг №6/1-П.

Перевіривши розрахунок позивача 3% річних в сумі 1 663,62 грн., суд встановив, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, у звязку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляції, суд зазначає наступне:

Системний аналіз законодавства України свідчить, що обов'язок боржника відшкодувати кредитору причинені інфляцією збитки з нарахуванням процентів річних, випливає з вимог ст.625 Цивільного кодексу України.

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України. Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

У зв'язку з тим, що в країні відбулись інфляційні процеси, то позивач має право на збереження реальної величини грошових коштів, строк оплати яких настав, але не сплачених.

Перевіривши розрахунок позивача інфляційних в сумі 19 719,52 грн., суд встановив, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, у звязку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначені матеріали справи та проаналізовані положення чинного законодавства України, суд, вбачає доведеними та обґрунтованими заявлені позовні вимоги державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт", у звязку з чим стягненню з державної інспекції сільського господарства в Одеській області на користь позивача підлягає сума заборгованості, встановлена судом в розмірі 54 326,00 грн., сума пені в розмірі 500,00 грн., сума інфляційних в розмірі 19 719,52 грн., сума 3% річних в розмірі 1 663,62 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог суд відмовляє.

Відповідно до приписів ст.44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме 1 827,00 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" задовольнити частково.

2. Стягнути з державної інспекції сільського господарства в Одеській області (65026, АДРЕСА_1, код ЄДРЮОФОП 00958306) на користь державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, 7, код ЄДРЮОФОП 01125815) 54 326 (п'ятдесят чотири тисячі триста двадцять шість) грн. 00 коп. - основного боргу, 500 (п'ятсот) грн. 00 коп. пені, 19 719 (дев'ятнадцять тисяч сімсот дев'ятнадцять) грн. 52 коп. інфляційних, 1 663 (одна тисяча шістсот шістдесят три) грн. 62 коп. 3% річних, 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат на оплату судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст. 116 ГПК України

Повний текст рішення складено 10 серпня 2015 р.

Суддя О.В. Цісельський