РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2015Справа №910/14614/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 10 617,72 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача ОСОБА_3 - представник за довіреністю від 23.07.15

від відповідача ОСОБА_2

В судовому засіданні 05.08.2015. в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 10 617,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами було укладено договір комісії № 291/П міжнародного перевезення вантажів від 09.12.2013 р., на підставі якого позивач зобов'язався здійснити доставку вантажу, а саме 5 тонн запчастин за маршрутом: Brugge (Голландія) - Shoppnstend (Німеччина) - Хмельницький (Україна). За доводами позивача, вказаний товар був доставлений до пункту призначення, а саме м. Хмельницький ще 18 грудня 2013 року, проте відповідач в порушення договірних зобов'язань частково оплатив послуги по перевезенню вантажу, в результаті чого у відповідача утворився борг у сумі 6 724,00 грн. За не своєчасне виконання договірних зобов'язань, позивач також нарахував пеню у розмірі 1 070,00 грн; 3% річних у розмірі 129,32 грн та інфляційні втрати у розмірі 7 591,40 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2015 порушено провадження у справі № 910/14614/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 05.08.2015 р.

У судовому засіданні 05.08.2015 представник позивача підтримав заяву про збільшення розміру позовних вимог, подану через загальний відділ діловодства суду, в відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 12 658,38 грн, з яких 11814,10 грн - заборгованість з урахуванням інфляційного збільшення; 524,29 грн - пеня та 319,99 грн - 3% річних.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, збільшити розмір позовних вимог. Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік збільшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Отже, у разі збільшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Дослідивши заяву позивача суд встанови, що вона подана із дотримання вимог ст. 22 ГПК України, а тому приймається судом до розгляду.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, з урахуванням заяви про збільшення розміру вимог та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав наведених у відзиві. Зокрема, відповідач погоджується з фактом укладення договору комісії № 291/П міжнародного перевезення вантажів від 09.12.2013 р. з позивачем. Проте, згідно умов даного договору, відповідач зобов'язався за дорученням позивача та за комісійну винагороду укласти від свого імені та за рахунок позивача угоди щодо міжнародного перевезення вантажів третьої особи - ТОВ «Агрілог», про що також свідчить, укладений між відповідачем та ТОВ «Агрілог» договір про міжнародне перевезення № 291/К. Відтак, за доводами відповідача, замовником що перевезення вантажу, згідно вказаних вище договорів є саме ТОВ «Агрілог», який зобов'язався оплатити послуги з транспортного експедирування вантажу (п. 17. договору №291/К міжнародного перевезення вантажів від 09.12.2013 р.), а відповідач в свою чергу мав розпоряджатися такими коштами таким чином, щоб оплатити послуги перевізників із транспортування вантажів, визначених ТОВ «Агрілог». Однак, ТОВ «Агрілог» зобов'язання за договором №291/К міжнародного перевезення вантажів не виконав в повному обсязі щодо оплати послуг, що в свою чергу призвело до неможливості відповідачем виконати належним чином свої зобов'язання перед позивачем. З огляду на зазначене, на думку відповідача, останній є неналежним відповідачем у справі, оскільки неналежне виконання умов договору ФОП ОСОБА_2 здійснено не за своєї вини, а через дії ТОВ «Агрілог», який повинен бути належним відповідачем у справі.

Представник відповідача проти заміну неналежного відповідача заперечував, зазначивши при цьому, що договірні відносини щодо перевезення та оплати таких послуг, виникли між позивачем та відповідачем саме на підставі договору комісії № 291/П міжнародного перевезення вантажів від 09.12.2013 р, в той час як договірних зобов'язань із ТОВ «Агрілог» у позивача не існує, що в свою чергу унеможливлює виникнення у позивача будь-яких вимог до ТОВ «Агрілог».

Відповідно до ст. 24 ГПК України господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Заслухавши пояснення сторін, суд відмовив у задоволені клопотання відповідач про заміну неналежного відповідача, з огляду на те, що вказане клопотання є необґрунтоване та не доведене, а також заперечується позивачем.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

09 грудня 2013 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - позивач, перевізник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - відповідач, експедитор) було укладено договір № 291/п міжнародного перевезення вантажів (надалі - договір), відповідно до умов якого експедитор зобов'язався за дорученням перевізника за комісійну винагороду здійснити від свого імені і за рахунок перевізника угоду п міжнародному перевезенні вантажів для третьої сторони на наступних умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2. договору перевезення здійснюється за маршрутом: Brugge (Голландія) - Shoppnstend (Німеччина) - Хмельницький (Україна).

Вартість перевезення складає 28 024,00 грн, без ПДВ (п. 15 договору).

Згідно з п. 20.2. договору експедитор зобов'язався оплатити перевізнику всю вартість виконаних ним перевезень протягом 10-ти банківських днів після розгрузки автомобіля (при наявності виставленого рахунку).

За доводами позивача, ФОП ОСОБА_1 належним чином виконала зобов'язання за договором та здійснила перевезення товару за маршрутом Brugge (Голландія) - Shoppnstend (Німеччина) - Хмельницький (Україна), що підтверджується міжнародно-транспортною накладною, товар доставлений до пункту призначення, а саме м. Хмельницький 18 грудня 2013 року, проте відповідач в порушення договірних зобов'язань частково оплатив послуги по перевезенню вантажу, в результаті чого у відповідача утворився борг у сумі 6 724,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Укладений між сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Положення ст. 909 цього Кодексу встановлюють, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.. 903 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано відповідачу послуги щодо перевезення товару за маршрутом Brugge (Голландія) - Shoppnstend (Німеччина) - Хмельницький (Україна) на суму 28 024,00 грн, що підтверджується міжнародно-транспортними накладними CMR № 97326872, № 97326873. Проте відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань не у повному обсязі розрахувався за надані позивачем послуги.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи строки сплати, зазначені в п. 20.2 договору, строк виконання грошових зобов'язань відповідача по сплаті за надані послуги на момент вирішення спору настав.

Матеріалами справи підтверджується, що також не заперечується сторонами, факт надання позивачем послу перевезення товару за маршрутом Brugge (Голландія) - Shoppnstend (Німеччина) - Хмельницький (Україна) на суму 28 024,00 грн.

За доводами позивач, що підтверджується матеріалами справи, та не заперечується відповідачем, позивачем на виконання умов договору виставлений рахунок № 19/12 від 19.12.2013 р. на оплату автотранспортних послуг по маршруту Brugge (Голландія) - Shoppnstend (Німеччина) - Хмельницький (Україна) на суму 28 024,00 грн. Відповідачем, в свою чергу, протягом січня-червня 2014 року, було частково оплачено вказані послуги на суму 21 300,00 грн, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача (належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи).

Відтак, на момент розгляджу справи по суді у відповідача існує борг перед позивачем у сумі 6 724,00 грн.

Враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в сумі 6 724,00 грн.

Крім іншого, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 524,29 грн, 3% річних у розмірі 319,99 грн та інфляційні втрати у розмірі 5 090,10 грн.

У п. 20.2 договору передбачено, що у випадку затримки оплати експедитор виплачує перевізнику пеню у розмірів подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення оплати.

Стаття 611 чинного Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо сплати за надані послуги, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 524,29 грн, 3% річних у розмірі 319,99 грн та інфляційні втрати у розмірі 5 090,10 грн за розрахунком позивача, з яким погоджується суд.

Заперечення відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, спростовуються матеріалами справи, оскільки виконання зобов'язання щодо оплати вартості перевезення, згідно п. 20.2. договору комісії № 291/П міжнародного перевезення вантажів від 09.12.2013 р. покладено саме на відповідача. Крім цього, судом встановлено, що відповідачем частково виконано зобов'язання за договором та здійснено оплату із призначенням платежу: транспортні послуги перевезення вантажів згідно з рах. № 19/12 від 19.12.2013 р. без ПДВ». Інших доказів щодо спростування вимог позивача, відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За таких обставин, позовні вимоги позивача є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (01021, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (69014, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) основну суму заборгованості у розмірі 6 724 (шість тисяч сімсот двадцять чотири) грн 00 коп.; пеню у розмірі 524 (п'ятсот двадцять чотири) грн 29 коп.; 3% річних у розмірі 319 (триста дев'ятнадцять) грн 99 коп.; інфляційні втрати у розмірі 5 090 (п'ять тисяч дев'яносто) грн 10 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.08.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.