ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.08.2015 Справа № 907/494/15

Розглянувши матеріали справи

за позовом Дочірнього підприємства „Пілснер Україна, м. Київ

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Виноградів Закарпатської області

про стягнення 26441,40 грн.

Суддя Журавчак Л.С.

За участі представників сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача ОСОБА_1, підприємець;

СУТЬ СПОРУ: стягнення 26441,40 грн., в т. ч. 22652,75 грн. боргу за відпущену продукцію, 273,69 грн. трьох відсотків річних, 3514,95 грн. пені

Позивач просить задоволити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Вважає, що вимоги підтверджені належними доказами, зокрема, договором купівлі-продажу №18 від 10.01.2011, накладними та розрахунком заборгованості.

Відповідач позовні вимоги заперечує, у письмовому відзиві на позов пояснив, що сума боргу була ним погашена, на підтвердження чого подав квитанції про оплату на заявлену суму.

ВСТАНОВИВ:

10 січня 2011 року між дочірнім підприємством „Пілснер Україна (продавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу №18, відповідно до умов якого продавець зобовязався продати, а покупець-відповідач прийняти та оплатити продукти харчування згідно зі Специфікацією та Додатками до Договору купівлі-продажу; кількість, ціна та номенклатура товару визначаються в накладній, яка виписується при відпуску товару, підписується представниками сторін (п. п. 1, 2 ).

Згідно з п. 7 Договору оплата здійснюється покупцем протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару.

Так, позивачем було відпущено товар на суму 29524,57 грн., (податкові та видаткові накладні від 24.12.12 №43616 на суму 6835,57 грн., від 24.12.12 №43612 на суму 17819,28 грн. та від 25.12.12 №44261 на суму 4869,72 грн.).

Позивач звернувся з позовом до суду з вимогою про стягнення боргу на суму 22652,75 грн. в примусовому порядку, вважаючи, що саме в такому обсязі відповідач не розрахувався за вказаний товар.

. Крім суми боргу позивачем нараховано пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожний день прострочення за період з 14.11.14 по 10.04.15, що становить суму 3514,95 грн., а також три відсотки річних у розмірі 273,69 грн. за аналогічний період.

Заслухавши в ході судового процесу представника відповідача, вивчивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України, господарське зобовязання (зобовязання) має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що за певних умов звичайно ставляться.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем доведено та не заперечено відповідачем факту продажу товару по накладних від 24.12.12 №43616 на суму 6835,57 грн., від 24.12.12 №43612 на суму 17819,28 грн. та від 25.12.12 №44261 на суму 4869,72 грн.

В ході судового процесу відповідачем подано докази про повну оплату вказаних накладних. Так, накладна №43616 від 24.12.12 на суму 6835,57 грн. оплачена відповідачем квитанцією № від 31.01.2013 року на вказану суму; накладна №43612 від 24.12.2012р. на суму 17819,28 грн. оплачена наступним чином: квитанції № від 19.02.13 на суму 4000грн., № від 22.02.13 на суму 6819,28 грн., № від 28.07.14 на суму 5000грн., № від 29.07.14 на суму 2000грн., а накладну від 25.12.12 №44261 на суму 4869,72 грн. оплачено відповідачем повністю квитанцією № від 25.01.13. При цому, відповідач подав суду письмові пояснення з приводу допущення технічної помилки оператора банківської установи при оформленні квитанцій № від 28.07.14 на суму 5000грн., № від 29.07.14 на суму 2000грн.

Судом двічі витребувано письмові пояснення з приводу порядку зарахування згаданих платежів, однак, такі позивачем подано не було.

Тому, оцінивши наявні у справі матеріали, суд прийшов до висновку, що проданий позивачем у грудні 2012 року товар відповідачем оплачений поданими суду квитанціями за січень-лютий 2013 року та липень 2014 року, а тому на час подання позовної заяви (07.05.15) відсутній предмет позову, в звязку з чим в його задоволенні належить відмовити.

Нараховані позивачем та предявленні до стягнення відповідачу 3 % річних в розмірі 273,69 грн. задоволенню не підлягають, як безпідставні, оскільки заявлені ним за період з 14.11.14 по 10.04.15, тобто після погашення боргу відповідачем.

Не підлягає до задоволення також і вимога про стягнення з відповідача 3514,95 грн. пені з огляду на наступне.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що зарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, постановою пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розяснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 -7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (пункти 1.12, 2.5 ).

Так, відповідно до п. 7 укладеного між сторонами Договору оплата здійснюється покупцем протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару. Товар відповідачу було відпущено 24 та 25 грудня 2012 року, тобто прострочення платежу відбулося 24 та 25 січня 2013 року відповідно. Позивачем же нараховано відповідачу пеню за період з 14.11.14 по 10.04.15, тобто не з моменту настання прострочення виконання зобовязання, а за межами передбаченого законом шестимісячного строку для нарахування, що суперечить наведеним положенням, у звязку з чим вимога про стягнення пені в розмірі 3514,95грн. задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати належить віднести на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 625 Цивільного кодексу, ст. ст. 193, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 17.08.15

Суддя Л.С. Журавчак