КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2015 р. Справа№ 910/25720/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 03.08.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2014 року

у справі № 910/25720/14 (суддя Отрош І.М.)

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до товариства з обмеженою відповідальністю «БІР-МАЙСТЕР»

про визнання договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.12.2014 року по справі № 910/25720/14 у позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «БІР-МАЙСТЕР» про визнання договору недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 12.12.2014 року, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2014 року по справі № 910/25720/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 року у справі № 910/25720/14 призначено комплексну судово-технічну та почеркознавчу експертизу документів та зупинено провадження у даній справі до закінчення зазначеної експертизи.

20.07.2015 року на адресу Київського апеляційного господарського суду від Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в м. Києві надійшли матеріали справи № 910/25720/14 та висновок експерта № 280/тдд від 07.07.2015 року за результатами комплексної судово-технічної та почеркознавчої експертизи документів.

Ухвалою від 21.07.2015 року провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду.

У судових засіданнях 16.02.2015 року, 16.03.2015 року та 23.03.2015 року ФОП ОСОБА_2 та його представник надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому, скаржник та його представник у судове засідання 03.08.2015 року не з'явилися. Про час та місце розгляду справи скаржник повідомлявся належним чином. На час розгляду справи судом апеляційної інстанції та прийняття рішення, скаржник не повідомив суд про причини неявки свого представника.

Представник ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» у судових засіданнях 16.02.2015 року, 16.03.2015 року, 23.03.2015 року та 03.08.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представник відповідача вважає рішення суду законним та таким, що не підлягає скасуванню. При цьому, представник відповідача зазначив, що по спірному договору позивач розрахувався у повному обсязі.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з абз. 1 п. 3.9.2 вищезазначеної постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представника відповідача, який просив суд апеляційної інстанції розглядати справу без участі позивача, оскільки останній був присутнім у попередніх судових засідання та надавав суду пояснення по справі, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки відповідач про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, участь представників позивача у судовому засіданні 03.08.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та витребування письмових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі. До того ж, судом враховано, що скаржник та його представник були присутніми у попередніх судових засіданнях та надали суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду справи вже продовжувався та неодноразово відкладався.

У відповідності до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» був укладений договір купівлі-продажу № БМ9-13. Зазначене зокрема підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 10.04.2014 року у справі № 910/2943/14 яким, позовні вимоги ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» задоволено частково. Стягнено з ФОП ОСОБА_2 на користь ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» 9798 грн. боргу, штраф у сумі 10777,80 грн., 3% річних у сумі 288,30 грн. та 1778,67 грн. витрат по сплаті судового збору. Рішення набрало законної сили.

Як зазначає позивач, він не підписував договір купівлі-продажу № БМ-9-13 від 18.01.2013 року, товару за ним не отримував, своїх повноважень щодо підписання вказаного договору іншим особам не надавав, у зв'язку з чим спірний договір не може вважатися таким, що вчинений у письмовій формі, а тому підлягає визнанню у судовому порядку недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Між тим, доводи позивача зводяться до факту неукладення договору купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року у зв'язку з відсутністю підпису позивача.

Відповідно до частини 8 статті 181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відсутність в договорі істотної умови є підставою вважати такий договір неукладеним, а не визнавати його недійсним.

Згідно з частинами 2, 3 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, договір купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що чинним законодавством України не визначені інші істотні умови договору поставки, аніж ті загальні, які передбачені статтею 180 Господарського кодексу України, а саме: предмет, ціна та строки.

Так, приймаючи рішення у справі № 910/2943/14, суд встановив факт укладення між ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» та ФОП ОСОБА_2 договору купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року та дійшов висновку про порушення ОСОБА_2 умов укладеного між сторонами договору, у зв'язку з чим судовим рішенням стягнуто з останнього на користь ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» 9798 грн. боргу за вказаним договором купівлі-продажу, штраф у сумі 10777,80 грн., 3% річних у сумі 288,30 грн. та 1778,67 грн. витрат по сплаті судового збору.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 р. № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що факт укладення спірного договору, договору купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року, встановлений у рішенні господарського суду міста Києва від 10.04.2014 у справі № 910/2943/14, має преюдиційне значення.

Як встановлено судом першої інстанції, та перевірено судом апеляційної інстанції, договір купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року укладався між сторонами відповідно до звичаю ділового обороту. Як зазначив відповідач, договір купівлі-продажу № БМ9-13 був підготовлений відповідачем 18.01.2013 року в двох примірниках, які були підписані директором ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» та передані позивачу. З моменту підписання спірного договору відповідачем та проставлення на ньому дати - 18.01.2013 року, до моменту отримання позивачем примірників вказаного договору для підписання пройшов деякий час. Втім, як зазначив відповідач, позивач не відмовився від підписання договору купівлі-продажу № БМ9-13 та повернув один підписаний примірник відповідачу.

За таких обставин судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що такий порядок укладення договорів не суперечить чинному законодавству України та відповідає встановленим звичаям ділового обороту відповідача.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції судом було оглянуто оригінал договору купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року. Крім того апеляційним господарським судом було оглянуто оригінал видаткової накладної № СК-038732 від 23.01.2013 року та видаткової накладної № СК-038733 від 23.01.2013 року які долучені до матеріалів справи. Судом встановлено, що на вказаних документах міститься підпис та відтиск печатки позивача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

Як зазначалося вище, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 року у справі № 910/25720/14 призначено комплексну судово-технічну та почеркознавчу експертизу документів.

Так, у відповідності до висновку комплексної судово-технічної та почеркознавчої експертизи документів № 280/тдд від 07.07.2015 року зробленого судовим експертом Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в м. Києві відбиток печатки фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на договорі купівлі-продажу №БМ9-13 від 18.01.2013 року, видатковій накладній № СК-038732 від 23.01.2013 року та видатковій накладній № СК-038733 від 23.01.2013 року, проставлено відбитком печатки фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

У видатковій накладній № СК-038732 від 23.01.2013 року та видатковій накладній № СК-038733 від 23.01.2013 року реквізити виконувались в такій послідовності: спочатку було нанесено відбиток кліше «факсиміле», потім відбиток печатки підприємця ОСОБА_2, а потім друкований текст.

Питання, чи виконано підпис на договорі купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року, на видатковій накладній № СК-038732 від 23.01.2013 року, на видатковій накладній № СК-038733 від 23.01.2013 року від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, саме ОСОБА_2, чи іншою особою, та чи належить вказаний підпис одній і тій же особі судовим експертом не вирішувались, у зв'язку з тим, що досліджувані підписи є відбитками, що нанесено рельєфним кліше «факсиміле».

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відтиском печатки засвідчується, серед іншого, також справжність підпису її власника. Порядок використання печатки встановлюється її власником самостійно, власник на свій розсуд розпоряджається печаткою, а також самостійно відповідає за її збереження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано суду доказів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і доказів звернення до правоохоронних органів у зв'язку з втратою чи викраденням печатки. При цьому, як зазначив сам же скаржник, він нікому не передавав своєї печатки та вона завжди була з ним, навіть за кордоном.

Що стосується наданої позивачем довідки Державної прикордонної служби України вих. № 254/С-2421 від 19.05.2014 року щодо відсутності позивача на території України в період з 16.01.2013 року по 25.01.2013 року, у зв'язку з чим позивач фізично не міг підписати договір купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року, колегія суддів зазначає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та перевірено судом апеляційної інстанції, в силу звичаїв ділового обороту, спірний договір був складений та підписаний відповідачем 18.01.2013 року, після чого надісланий позивачу для підписання.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що фактично підписати та засвідчити печаткою договір купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року позивач міг пізніше дати повернення в Україну, після 25.01.2013 року, що також не суперечить звичаям ділового обороту та вимогам чинного законодавства України, а тому посилання позивача на довідку Державної прикордонної служби України вих. № 254/С-2421 від 19.05.2014 року може підтверджувати лише факт відсутності позивача на території України у період з 16.01.2013 року по 25.01.2013 року, та не може бути доказом того, що позивач взагалі не підписував спірний договір.

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 року № 11, у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Колегія суддів зазначає, що позивачем, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не надано суду доказів на підтвердження обставин, з якими закон пов'язує визнання оспорюваного договору недійсним, а тому місцевим господарським судом правомірно було відмовлено ФОП ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» про визнання договору купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 року недійсним.

При цьому, як зазначив представник ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» у судовому засіданні, ФОП ОСОБА_2 розрахувався з ТОВ «БІР-МАЙСТЕР» по даному договору у повному обсязі, тобто сплатив заборгованість яка встановлена рішенням господарського суду міста Києва від 10.04.2014 року у справі № 910/2943/14.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні даного позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, позивачем не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2014 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2014 року залишити без змін.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2014 року справі № 910/25720/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2014 року справі № 910/25720/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/25720/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 07.08.2015 року