донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

05.08.2015 справа №913/168/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівТатенко В.М., Ломовцева Н.В., Попков Д.О.
за участю представників сторін:
від позивача:Не з'явився
від відповідача:Дядько Г.П. - за довіреністю Глушков Г.В. - за довіреністю
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанська енергосервісна компанія", м. Лисичанськ
на рішення господарського судуЛуганської області
від02.07.15 р.
по справі№ 913/168/15 (суддя: Зюбанова Н.М.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанська енергосервісна компанія", м. Лисичанськ
до відповідача:Комунального підприємства "Лисичанськтепломережа", м. Лисичанськ
провизнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лисичанська енергосервісна компанія", (далі по тексту - «Позивач») звернулось до Комунального підприємства "Лисичанськтепломережа", (далі по тексту - «перший Відповідач») про недійсним договору № 105 від 21.10.2013 на підставі ст. 234 ЦК України як фіктивного правочину/

Рішенням господарського суду Луганської області від 02.07.15 р. по справі № 913/168/15 у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що фіктивність спірного договору не доведена.

Не погодившись з прийнятим рішенням Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги визнавши спірний договір недійсним.

Заявник апеляційної скарги вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а також не в повній мірі дослідженні матеріали та докази по справі та невірно зроблені висновки.

Зокрема скаржник стверджує, що судом не були враховані додаткові письмові пояснення Позивача, в яких він зазначав про удаваність спірного договору з посиланням на приписи ст. 235 Цивільного кодексу («ЦК») України.

Сторони були апеляційним судом належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Представник позивача в судове засідання не з'явився.

29.07.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Лисичанська енергосервісна компанія" надісло до суду клопотання в якому зазначає, що не може забезпечити явку свого повноважного представника, оскільки з 03.08.2015р. по 17.08.2015р. він буде знаходитись у щорічній відпустці та просить відкласти в межах строків, встановлених статтею 102 ГПК України, розгляд справи на іншу дату.

Представники відповідача в судовому засіданні надали відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лисичанська енергосервісна компанія", м. Лисичанськ в якому просять рішення господарського суду Луганської області від 02.07.15 р. по справі № 913/168/15 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи ті обставини, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представника Позивача.

Відповідно до статей 44, 811 Господарського процесуального кодексу України здійснено фіксацію судового процесу технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним з дотриманням встановлених до нього вимог, відтак - законним та обґрунтованим; а апеляційну скаргу - такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.10.2013 року між Сторонами був укладений Договір № 105 (далі - «Договір»), предметом якого є виробітка теплової енергії на опалювальний сезон 2013-2014 роки з власних енергоносіїв Відповідача (п.1.1.).

В обґрунтування своїх вимог, позивач послався на те, що Договір укладено з порушенням законодавства, оскільки відповідно до п. 3.1.1 договору позивач мав надати в користування відповідача відповідні котельні, вести облік виконаної роботи, проводити обслуговування обладнання, тощо, втім, позивач як здійснював виробництво теплової енергії до укладення оспорюваного договору, так і продовжував після, тобто ніяких правових наслідків правочин для сторін не створив, що свідчить про його фіктивність.

У якості нормативно-правової підстави позову позивач посилається на ст. 234 ЦК України, якою передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, так і заперечень.

Відповідно до ст.20 Господарського кодексу України (ГК), яка кореспондується зі ст..15 Цивільного кодексу (ЦК) України, кожна особа має право на захист свого права та інтересу, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписами ст.6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до якої, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 3.11 постанови пленуму ВГС України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що у разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Пунктом 24 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. В разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано, як фіктивний.

Судова колегія цілком погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо надуманість твердження позивача про укладання Сторонами спірного Договору без наміру настання реальних наслідків. Адже це спростовуються складеними та підписаними сторонами актами прийому - здачі виконаних робіт/послуг № 231 від 31.03.2014, № 169 від 31.01.2014, № 274 від 30.04.2014; актами надання послуг на суму 106435 грн. 68 коп., на суму 358' 933,63 грн., на суму 515' 375,18 грн.; рахунками на оплату послуг; численним листуванням сторін.

Відтак, господарський суд дійшов правомірного висновку про необхідність відмов у позові, оскільки у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про фіктивність спірного Договору, у т.ч. наявність умислу сторін щодо його укладання без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Стосовно посилання скаржника на неврахування судом посилань Позивача на приписи ст. 235 ЦК України (удаваний правочин), з огляду на таке.

За принципом диспозитивності, закладеним у приписах ст. 22 ГПК України, позивач у судовому процесі має на власний розсуд розпоряджатися наданими йому процесуальними правами, зокрема - наділений правом до прийняття рішення по справі змінити підставу позовних вимог. За тим-самим принципом, суд не вправі власноруч змінювати первісно визначені позивачем у позові підстави позовних вимог або - тлумачити їх зміст. Передбачений ст. 83 ГПК України вихід судом за межі позовних вимог можливий виключно при наявності клопотання зацікавленої сторони (у даному випадку - позивача)

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували зміну Позивачем підстав позовних вимог під час розгляду справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що під час розгляду справи місцевим господарським суд допущені порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст.ст. 103, 104 ГПК України як підстави для скасування рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати за поання апеляційної скарги відносяться на Позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанська енергосервісна компанія» - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 02.07.2015р. у справі № 913/168/15 - залишити без змін.

Головуючий суддя: В.М. Татенко

Судді: Н.В. Ломовцева

Д.О. Попков

Надруковано примірників:

1-позивачу

1-відповідачу

1-у справу

1-ДАГС