ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2015 р.Справа № 922/4215/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна компанія "Техномрія", м. Харків
до Комунального підприємства "Харківводоканал", м. Харків
про стягнення коштів у сумі 16374,69 грн.
за участю представників:

позивача: ОСОБА_2, довіреність від 24.07.2015 р.; ОСОБА_3, довіреність від 01.06.2015 р.,

відповідача: ОСОБА_1, довіреність № 132/810/15 від 01.07.2015 р.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Техномрія» - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Комунального підприємства «Харківводоканал» - про стягнення 6901,04 грн. основного боргу та 7646,65 грн. пені. Окрім того, позивач просив суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1827,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 17/7-ПЦ/13 від 05.07.2013 р. щодо оплати вартості отриманого товару.

В судовому засіданні представник позивача просив суд долучити до матеріалів справи документи згідно заяви (вх.№ 32519 від 12.08.2015 р.), а також пояснив, що сума заборгованості в розмірі 6901,04 грн. сплачена відповідачем в повному обсязі. Позовні вимоги в частині стягнення пені представник позивача підтримав, просив суд вимоги в цій чатстині задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у звязку зі сплатою основної суми боргу у сумі 6901,04 грн., та у звязку з безпідставністю позовних вимог в частині стягнення пені.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

05 липня 2013 року між позивачем (як постачальником) та відповідачем (як покупцем) було укладено договір поставки № 17/7-ПЦ/13 (далі договір поставки).

Відповідно до п. 1.1 договору поставки постачальник зобовязується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у зумовлені строки у власність покупцеві запірну арматуру (далі товар), відповідно до Специфікації (додаток № 1), яка є невідємною частиною цього договору, а покупець зобовязується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити цей товар.

Специфікацією (додатком № 1 до договору поставки) сторони погодили обумовлений договором товар, його кількість та вартість.

У 2.2 договору поставки відповідач зобовязався своєчасно і належним чином прийняти товар від постачальника і здійснити за нього оплату в строки і порядку, передбачені цим договором.

Згідно з п. 4.2 договору поставки загальна вартість товару за цим договором складає сукупність вартості товарів, які постачаються впродовж всього строку дії цього договору і складає 1747514,34 грн. в т.ч. ПДВ 20%.

Наявні в матеріалах справи видаткові накладні свідчать, що в період з 01.08.2013 р. по 01.11.2013 р. позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 50471,04 грн. (видаткова накладна № 150 від 01.08.2013 р. на суму 4002,24 грн.; видаткова накладна № 261 від 11.10.2013 р. на суму 4291,20 грн.; видаткова накладна № 268 від 15.10.2013 р. на суму 34855,20 грн.; видаткова накладна № 322 від 01.11.2013 р. на суму 7322,40 грн.). Факт отримання відповідного товару підтверджується також наявними в матеріалах справи довіреностями (а.с. 29-31).

Відповідно до п. 4.4 договору поставки покупець оплачує товар впродовж 30 календарних днів від дня отримання товару, згідно рахунку-фактури, наданого на підставі видаткової накладної, підписаної обома сторонами, на розрахунковий рахунок постачальника, зазначений у розділі 12 «Місцезнаходження і реквізити сторін» цього договору. За згодою сторін можливі інші форми розрахунків, які не суперечать діючого законодавству України.

В період з 16.12.2013 р. по 18.06.2014 р. позивач частково розрахувався за отриманий товар в сумі 43570,00 грн. (платіжні доручення №№ 10625 від 16.12.13 р. на суму 570,00 грн.; 11142 від 27.12.13 р. на суму 5000,00 грн.; 11347 від 30.12.13 р. на суму 10000,00 грн.; 523 від 28.01.14 р. на суму 5000,00 грн.; 2812 від 23.04.14 р. на суму 3000,00 грн.; 4086 від 05.06.14 р. на суму 3000,00 грн.; 8046 від 30.10.14 р. на суму 5000,00 грн.; 9969 від 29.12.14 р. на суму 2000,00 грн.; 7597 від 17.06.2015 р. на суму 5000,00 грн. та 4657 від 18.06.2015 р. на суму 5000,00 грн.).

Наявні в матеріалах справи платіжні доручення №№ 7034 від 11.08.2015 р. на суму 2899,80 грн. та 7033 від 11.08.2015 р. на суму 4002,24 грн., свідчать, що відповідач після звернення позивача з позовом у даній справі (20.07.2015 р.) сплатив решту заборгованості за договором поставки в сумі

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На виконання своїх зобовязань за договором поставки, в період 01.08.2013 р. по 01.11.2013 р. позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 50471,04 грн., а саме:

- 01.08.2013 р. на суму 4002,24 грн.;

- 11.10.2013 р. на суму 4291,20 грн.;

- 15.10.2013 р. на суму 34855,20 грн.;

- 01.11.2013 р. на суму 7322,40 грн.

Відповідні обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи видатковими накладними №№ 150 від 01.08.2013 р. на суму 4002,24 грн.; 261 від 11.10.2013 р. на суму 4291,20 грн.; 268 від 15.10.2013 р. на суму 34855,20 грн.; 322 від 01.11.2013 р. на суму 7322,40 грн. та довіреностями на отримання а.с. 25-31).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В договорі поставки сторони домовились, що відповідач має розрахуватися за отриманий товар впродовж 30 календарних днів від дня його отримання (п. 4.4 договору поставки).

Згідно з ч. 1 ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Таким чином, відповідач мав розрахуватися за отриманий згідно договору поставки товар на суму 50471,04 грн. в наступні строки:

- за видатковою накладною № 150 від 01.08.2013 р. на суму 4002,24 грн. до 31.08.2013 р.

- за видатковою накладною № 261 від 11.10.2013 р. на суму 4291,20 грн. до 11.11.2013 р.

- за видатковою накладною № 268 від 15.10.2013 р. на суму 34855,20 грн. до 14.11.2013 р.

- за видатковою накладною № 322 від 01.11.2013 р. на суму 7322,40 грн. до 02.12.2013 р.

Як свідчать платіжні доручення, наявні в матеріалах справи, станом на момент звернення позивача з позовом у даній справі до суду, відповідач частково розрахувався за отриманий товару, сплативщи 43570,00 грн.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано належних доказів оплати вартості отриманого згідно договору поставки товару в більшій частині або в повному обсязі до звернення позивача з позовом у даній справі до суду.

Таким чином, станом на момент розгляду даної справи заборгованість відповідача перед позивачем з оплати отриманого згідно договору поставки товару становила 6901,04 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобовязання за договором поставки на суму 6901,04 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що під час розгляду даної справи, сума заборгованості в розмірі 6901,04 грн., що становить предмет спору у даній справі була сплачена відповідачем в повному обсязі (платіжні доручення №№ 7034 від 11.08.2015 р. на суму 2899,80 грн. та 7033 від 11.08.2015 р. на суму 4002,24 грн.).

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що заборгованість за договором поставки в сумі 6901,04 грн. (предмет спору у даній справі) сплачена відповідачем під час розгляду даної справи, провадження в частині стягнення даної суми підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В пункті 6.6 договору поставки сторони домовились, сторона, що порушила цей договір, зобовязана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням, незалежно від вжиття іншою стороною буд-яких заходів щодо запобігання збиткам або зменшення збитків, окрім випадків, коли остання своїми винними (умисними або необережними) діяннями (дією чи бездіяльністю) сприяла настанню або збільшенню збитків.

Посилаючись на вказаний пункт 6.6. договору поставки, позивач нарахував відповідачу пеню (як збиток), розмір якої визначив відповідно до встановленого Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" обмеження максимального розміру пені.

Втім, така правова позиція позивача позбавлена правового підґрунтя.

Зі змісту ст.ст. 549, 611 ЦК України вбачається, що у випадку порушення договірного зобовязання виникають різні за своєю правовою природою наслідки, зокрема сплата неустойки (штрафу або пені); відшкодування збитків. Ототожнення цих правових наслідків є недопустимим.

Так, відповідно до ст. 22 ЦК України, під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В матеріалах справи відсутні, а позивачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України не надано належних доказів на підтвердження факту завдання відповідачем порушенням свого грошового зобовязання за договором поставки збитків.

Позивачем також не надано доказів, які б свідчили, з огляду на положення ст.ст. 549, 611 ЦК України, про наявність правових підстав для стягнення пені, зокрема погодження даної відповідальності в договорі поставки або визначення її в законі.

Посилання позивача в обґрунтування розміру пені на положення Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" є юридично неспроможними, оскільки положення даного нормативного акту встановлюють обмеження максимального розміру пені, який може бути стягнутий у випадку наявності правових для нарахування пені. При цьому, даний закон не встановлює пеню як наслідок порушення зобовязання за договором, як то передбачено ч. 1 ст. 611 ЦК України.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені є незаконними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на сплив позовної давності як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені позбавлені правового підгрунтя, з огляду на безпідставність відповідних позовних вимог та відмову позивачеві у їх задоволенні судом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України. Так, відповідно до даної норми у випадку часткового задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Таким чином, враховуючи, що спір щодо стягнення заборгованості за договором поставки доведено до суду внаслідок неправомірних дій відповідача, а також відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 866,68 грн.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 175, 231-232 ГК України, ст.ст. 253, 254, 526, 530, 549, 611, 612, 692, 712 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 38, 43, 44, 48, 49, 75, 80, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Провадження в частині стягнення заборгованості в сумі 6901,04 грн. припинити на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» (61013, м. Харків, вул. Шевченка, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна компанія «Техномрія» (61128, м. Харків, пр-т Пятдесятиріччя СРСР, 149, оф. 319, ) судовий збір в сумі 866,68 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 17.08.2015 р.

Суддя ОСОБА_4