КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2015 р. Справа№ 910/6356/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Майданевича А.Г.

Пашкіної С.А.

при секретарі : Богатчук К.І.

за участю представників :

позивача - не з'явився

відповідача - Щербина О.Ю.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий екватор" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2015 (суддя Домнічева І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий екватор"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2015 по справі №910/6356/15-г в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015, у складі колегії суддів: головуючий суддя: Сітайло Л.Г. судді: Баранець О.М., Пашкіна С.А., прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи 04.08.2015.

30 липня 2015 року, через відділ документального забезпечення суду, від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2015, у зв'язку з перебуванням судді Баранця О.М. у відпустці, керуючись ст.ст. 4-6, 69 Господарського процесуального кодексу України, п.2.3.25. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 02.04.2015 №25, рішенням зборів суддів Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015, сформовано для розгляду апеляційної скарги по справі №910/6356/15-г колегію суддів у складі: головуючий суддя: Сітайло Л.Г., судді: Пашкіна С.А., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2015, у складі колегії суддів: головуючий суддя: Сітайло Л.Г. судді: Майданевич А.Г., Пашкіна С.А., прийнято апеляційну скаргу до провадження.

04 липня 2015 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Колегія суддів зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно зі п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою -п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Перебування представника позивача в іншому судовому засіданні не може бути належною підставою для відкладення розгляду справи, враховуючи, що позивач не позбавлений права і можливості забезпечити, за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Також, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження викладених в клопотанні обставин.

Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги що представник позивача повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представника позивача.

В судове засідання 04.08.2015 з'явився представник відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2015. Проти розгляду справи у відсутність представника позивача не заперечував.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

29 березня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір № 1-0020/13/30-КL (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору кредитор, на умовах визначених цим договором, відкриває позичальнику не відновлювальну кредитну лінію в рамках якої надає останньому кредитні кошти (кредит) окремими частинами, на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру виконання, в межах визначеної п. 1.2. Договору граничної суми коштів, а позичальник зобов'язується вчасно погашати кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі, в строки та на умовах визначених цим Договором.

23 травня 2013 року між сторонами укладено додатковий договір № 1 до Кредитного договору, відповідно до умов якої, збільшено кредитний ліміт, визначено порядок надання кредиту та погашення заборгованості за кредитом, розмір та порядок сплати процентів, умови розрахунків та обов'язки сторін.

29 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 2 про внесення змін до Кредитного договору, відповідно до умов якого п.п.5.2.12 Кредитного Договору викладено у новій редакції.

30 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін № 3 до Кредитного договору, відповідно до якого сторони домовились викласти п. п. 5.2.12 Кредитного договору в новій редакції.

27 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін №4 до Кредитного договору, відповідно до якого сторони домовились викласти п.п. 1.4. Кредитного договору в новій редакції. Також, сторони погодили суму залишку заборгованості на дату підписання Договору про внесення змін та порядок погашення заборгованості за кредитом, умови розрахунків та обов'язки сторін.

03 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін № 5 до Кредитного договору, відповідно до якого сторони домовились викласти в новій редакції підпункти 1.6.2.14, 1.6.2.28.,1.6.2.29., 1.6.2.30., та 1.6.2.33. підпункту 1.6.2. пункту 1.6 Кредитного договору, які стосуються забезпечення виконання зобов'язань позичальника.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначає, що директор позивача Слободянюк С.С. не мав необхідного обсягу повноважень на підписання договору про внесення змін № 4 до Кредитного договору, та міг укласти оспорюваний договір від імені позивача лише за умови погодження зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий екватор".

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України закріплена загальна презумпція того, що дії органів юридичної особи або її представників у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи. Саме цим зумовлений обов'язок таких органів чи осіб вчиняти дії в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно та розумно, а також не перевищувати своїх повноважень.

В пункті 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11 зазначено, що вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати, що письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своїх компетенції без довіреності. Припис абзацу першого частини третьої статі 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо такі обмеження передбачені законом; про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги послання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Як вбачається з матеріалів справи, Кредитний договір № 1-0020/1/30KL та в послідуючому всі додаткові угоди до нього, від імені позивача укладались директором Слободянюком С.С., який діяв на підставі Статуту юридичної особи, інтереси якої він представляв.

Місцевим господарським судом встановлено, що Кредитний договір №1-0020/1/30KL від 29.03.2013 затверджено зборами учасників позивача протоколом № 01/13 від 29.03.2013.

Згідно з вищезазначеним протоколом зборами учасників прийнято рішення укласти з відповідачем кредитний договір зі строком дії до 31.12.2019, по четвертому питанню прийнято рішення уповноважити директора позивача Слободянюка С.С. на підписання від імені позивача з відповідачем договорів та інших документів, які потрібні для реалізації прийнятих рішень по питанню порядку денного даного Протоколу, та надати йому право самостійно узгоджувати всі істотні умови даних документів.

Колегія суддів звертає увагу, що на момент підписання спірної угоди протокол зборів учасників позивача №01/13 не був визнаний недійсним в судовому порядку та підтверджує повноваження директора позивача на підписання спірного договору.

Згідно зі Статутом позивача управління товариством здійснюється: Загальними зборами учасників (Збори учасників), Виконавчим органом - Директором Товариства.

Відповідно до п. 13.4. Статуту зазначено, що загальні збори учасників можуть приймати рішення з будь-яких питань діяльності Товариства.

Пунктом 13.10. Статуту передбачено, що директор має право без довіреності здійснювати дії від імені Товариства: представляти інтереси Товариства перед третіми особами; укладати від імені Товариства правочини (договори) право на прийняття рішення про укладення яких, належить Директору відповідно до Статуту.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта про те, що спірний договір укладено директором позивача з перевищенням повноважень, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки Слободянюк С.С., при підписанні договору про внесення змін №4 до Кредитного договору, діяв згідно з положеннями статуту та відповідно до наданих йому товариством повноважень, які передбачали право директора на укладання додаткових договорів до раніше погоджених Основних договорів Загальними зборами учасників, в тому числі і спірного договору.

Крім того, згідно зі ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

В пункті 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013р. №11 вказано, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (статті 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефоногрма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття до виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т.ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Твердження апелянта, що виписки з рахунків позивача є неналежним доказом схвалення спірно договору, колегією суддів визнано безпідставними, оскільки позивач погашав заборгованість за кредитом зі сплатою відповідних процентів за користування кредитними коштами на умовах змінених, відповідно до договору про внесення змін №4, що свідчить про схвалення спірного договору.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, рішення ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий екватор" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2015.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Золотий екватор" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2015 по справі №910/6356/15-г - без змін.

Матеріали справи №910/6356/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді А.Г. Майданевич

С.А. Пашкіна

Повний текст постанови виготовлено та підписано 05.08.2015.