ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р.Справа № 922/3718/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гір-Інтернешнл", м. Димитров
до Публічного акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача: Січінава В.М. (дов. №Д-11/15 від 22.05.2015 року);

відповідача: Шевченко К.І. (дов. № 49 від 14.01.2015 року).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гір-Інтернешнл" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" (відповідач) у якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 124 273,48 грн., у тому числі основний борг 68 134,24 грн., пеня - 10 317,57 грн., штраф - 6 813,42 грн., інфляційні втрати 37 473,83 грн. та 3% річних - 1 534,42 грн. Також просить судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки від 25.10.2013 року №СБ-19 у частині повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Ухвалою від 30.06.2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.07.2015 року.

Ухвалою від 20.07.2015 року розгляд справи відкладено до 05.08.2015 року для повторного виклику представників сторін та витребування додаткових документів по справі.

27.07.2015 року позивач через канцелярію суду надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

05.08.2015 року відповідач у судовому засіданні надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи та відзив на позовну заяву у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні 05.08.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив у задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

У відповідності до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 05.08.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

25 жовтня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гір- Інтернешнл" (позивач) та Публічним акціонерним товариством «Харківський машинобудівельний завод "Світло Шахтаря" (відповідач) укладено договір поставки товару № СБ-19 (договір), відповідно до п. 1.1. якого, Позивач зобов'язався в обумовлений термін передати Відповідачу продукцію (надалі - Товар), а Відповідач зобов'язався прийняти та оплатити за товар узгоджену суму(а.с 11-14).

Відповідно до п.п. 1.2., 3.1., 4.1. Договору номенклатура, ціна, кількість, строк поставки товару та розрахунки визначаються сторонами в Специфікаціях, які складаються у письмовому вигляді та є невід'ємною частиною Договору.

За змістом п.3.1. договору" Узгодженою партією товару" по даному договору є кількість і асортимент товару, вказаного в конкретних специфікаціях.

Відповідно до п. 3.3 . договору умови поставки наведені згідно з « ІНКОТЕРМС - 2000» та з урахуванням особливостей зтого договору .

Базові умови поставки узгодженої партії товару - FCA у відповідності з правилами "ИНКОТЕРМС - 2000г.", якщо інше не погоджено в специфікаціях до договору. Місце пункту призначення, конкретні умови та строки поставки по кожній партії товару вказується сторонами у відповідних специфікаціях до договору, які являються невід'ємною його частиною. У випадках коли сторонами в специфікаціях погоджено інші умови поставки, взаємовідносини сторін будуть регулюватися положеннями, затвердженими в правилах "ИНКОТЕРМС - 2000г.", з врахуванням погоджених сторонами узгоджень та умов поставок у відповідних специфікаціях.

Згідно п. п. 4.1, 4.2, 4.3 договору, ціна товару за одиницю та по позиціям вказана в специфікаціях до договору. Загальна сума даного договору встановлюється загальною сумою всіх специфікацій, які є складовими та невід'ємними частинами даного договору та орфєнтовно складають 2 200 000,00 грн. в.т.ч. ПДВ 367000,00 грн.

Розрахунок по даному договору здійснюється в національній валюті України шляхом перерахунку грошових коштів на поточних рахунок постачальника.

Порядок оплати 30% передоплати, останні 70% з дати поставки узгодженої партії товару, але не пізніше 10-го календарного дня наступного за днем після дати останньої поставки товару. на протязі 60 календарних днів з дати поставки конкретно погодженій в специфікації партії товару.

Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2014 року, а в частині виконання зобов'язань - до повного та належного виконання цих зобов'язань (п. 8.2 договору).

На виконання вказаних умов Договору 04.09.2014 року позивачем відповідно до специфікації № 5 від 18.08.2014 р. (а.с. 15) було передано у власність відповідача товар на загальну суму 114 777,49 грн., до Договору та видатковою накладною № КД-000383 від 04.09.2014 року підписаних обома сторонами (а.с. 23).

Однак в порушення умов спірного договору, а саме п. 4.3 договору, оплата за поставлений товар була проведена частково.

Як зазначає позивач, залишок непогашеної заборгованості становить 68 134,24 грн., яка до теперішнього часу не погашена.

За твердженням позивача, відповідно до умов Договору відповідач повинен був сплатити у повному розмірі поставлений товар до 14.09.2014 року включно. Однак поставлений товар не був сплачений у відповідний строк повністю, а отже з 15.09.2014 року розпочинається термін прострочення виконання зобов'язання Відповідача перед Позивачем.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем направлено на адресу відповідача претензію № Юр-9/14 від 17.12.2014 р. з вимогою добровільно сплатити заборгованість у розмірі 68 134,24 грн. та штрафні санкції у розмірі 17 003,46 грн. (разом 85 137,70 грн.) протягом одного календарного місяця з дня отримання претензії.

Проте, претензія позивача залишена відповідачем без розгляду та належного задоволення.

Наведена обставина стала підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою.

Відповідач у своєму відзиві вказує на те, що позивачем невірно розраховано суму інфляційних втрат та 3 % річних, у зв'язку із чим позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач посилається на скрутне становище товариства та значну заборгованість перед іншими контрагентами та державним бюджетом та застосування положень п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 694 ЦК України встановлює особливості продажу товару в кредит. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Абзац 1 ч. 1 ст.193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги те, що відповідачем в порушення умов договору поставки товару № СБ-19 від 25 жовтня 2013 року, не сплачено вартість отриманого товару, у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за отриманий товар у розмірі 68 134,24 грн. З огляду на наведене позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за отриманий товар у розмірі 68 134,24 грн. є обґрунтованими, підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 10 317,57 грн. пені за період з 15.09.2014 року по 14.03.2015 року та 10% штрафу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В силу статей 546, 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що відповідно до п. 5.2 Договору За порушення встановлених умовами Договору строків виконання зобов'язань ( термінів оплати, термінів поставки товару тощо) винна сторона , на письмову вимогу постраждалої сторони сплатить пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного (несвоєчасно виконаного) зобов'язання за кожен календарний день прострочення виконання зобов'язань за Договором.

Перевіривши розрахунок пені, за період з 15.09.2014 року по 14.03.2015 року та 10% штрафу, суд встановив, що розрахунок позивача арифметично вірний, відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства, а тому сума пені у розмірі 10 317,57 грн. та штраф у розмірі 6 813,42 грн. підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву № 1701 від 04.08.2015 року відповідачем у запереченнях зазначено про застосування судом п. 3 ч.1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України та ч.2 статті 233 Господарського кодексу України щодо зменшення розміру санкцій.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач послався на матеріальні труднощі підприємства.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України та пункту З частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право зменшити розмір штрафних санкцій (штрафу, пені).

Санкції за прострочку виконання грошових зобов'язань передбачені статтями 217,230,231 Господарського кодексу України. При цьому, частина 1 статті 229 Господарського кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов'язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій або бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов'язання за будь-яких обставин.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України (пункт 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Відповідачем у підтвердження наданого клопотання не надано доказів наявності великої кредиторської заборгованості, збитковості, ступеня виконання зобов'язанння, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання.

Згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці в їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Також суд виходить з того, що відповідач тривалий час не приймав дій для своєчасного виконання договору. До суду не надано доказів у підтвердження винятковості та наявності обставин, які б підтверджували надане відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Тому лише посилання відповідача на наявність обставин є необгрунтовані, не доведені та безпідставні.

Окрім заявлених до стягнення сум основного боргу пені та штрафу, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України, заявлено до стягнення 37473,83 грн. інфляційних втрат за період з 15.09.2014 року по 15.06.2015 року та 1534,42 грн. 3 % річних за період з 15.09.2014 року по 15.06.2015 року .

Розглянувши позовні вимоги в цій частині, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційні процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так cамо як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як свідчать матеріали справи, позивачем вірно обрано період нарахування інфляційних втрат та 3 % річних та вірно визначено суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у сумі 37 473,83 грн. та суму 3 % річних у сумі 1 534,42 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керуюється ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої витрати по сплаті судового збору у даній справі в розмірі 2485,47 грн. покладаються на відповідача .

На підставі викладеного, керуючись ст. 173, 193, 230 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 11, 509, 525, 546, 548, 610, 611, 625, 627, 655, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 69, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" (61001, місто Харків, вулиця Світло Шахтаря, будинок 4/6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю " ГІР- ІНТЕРНЕШНЛ" (85320, Донецька обл., місто Димитров, провулок Лісовий, б.1, ) суму у розмірі 124 273,48 грн., з яких 68 134,24 грн. основного боргу, 10 317,57 грн. пені, 6 813,42 грн. штрафу, 37 473,83 інфляційних втрат, 1 534,42 грн. 3 % річних та 2 485,47 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 10.08.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова