ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2015 р. Справа №904/2557/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: судді Науменка І.М. - доповідача

суддів: Кузнецова В.О., Верхогляд Т.А., (склад колегії змінений на підставі розпорядження голови суду №513 від 03.08.2015р.)

секретар судового засідання: Петровська А.В.,

від позивача: Мартинюк О.О., представник, довіреність №1123-НЮ від 19.03.15;

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання належним чином повідомлений.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна Промисловість" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2015р. у справі №904/2557/15

за позовом Прокурора м.Хмельницького Хмельницької області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, в інтересах Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна Промисловість", м. Дніпропетровськ

про стягнення плати за користування вагонами в розмірі 258 497 грн. 76 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2015р. у справі №904/2557/15 (суддя Ліпинський О.В.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна Промисловість" на користь Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" 258 497,76 грн. плати за користування вагонами. Вирішено питання розподілу судового збору.

Мотивуючи зазначене вище рішення,господарський суд першої інстанції виходив з доведеності належними доказами у справі обґрунтованості позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ "Виробнича компанія "Гірничодобувна Промисловість" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій називає останнє таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить дане рішення скасувати та прийняти нове рішення, відмовивши в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, скаржник наполягає на недослідженні місцевим господарським судом факту відсутності в матеріалах справи доказів повідомлення відповідача перевізником про подачу та забирання вагонів у відповідній Книзі форми ГУ-2; стверджує про безпідставність незастосування судом позовної давності згідно приписів ст.267 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, у відзиві на апеляційну скаргу Прокурор м.Хмельницького Хмельницької області в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, в інтересах Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" наполягає на безпідставності викладених в апеляційній скарзі заперечень та відповідності оскаржуваного судового рішення вимогам чинного законодавства України.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу, колегією суддів встановлено наступне:

23.07.2012р. між Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця" (далі - Позивач/Залізниця) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна промисловість" (далі - Відповідач/Вантожовласник) укладений договір №1594 "Про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги", згідно умов якого позивач надавав відповідачу послуги, пов'язані з перевезенням вантажів (далі - Договір).

Відповідно до п.п.3.1.,3.2.,3.3 договору, вантажовласник здійснює попередню оплату залізниці на відповідний рахунок. Одержані кошти залізниця зараховує на особовий рахунок вантажовласника. Розмір попередньої оплати визначається вантажовласником виходячи з очікуваного обсягу перевезень та послуг на підставі діючих тарифів. Залізниця відображає відповідні суми (провізну плату, додаткові збори, плату за користування вагонами (контейнерами), штрафи, пеню) в особовому рахунку вантажовласника на підставі перевізних документів накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами) і т. ін., оформлених паперовому або електронному вигляді.

Отже, впродовж червня - серпня 2014 року до станції Нігін Південно-Західної залізниці для Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна промисловість" надходили вагони.

По прибуттю зазначених вагонів, відповідача було повідомлено про плановий час подавання вагонів під навантаження або вивантаження, що підтверджується відповідними записами у книзі повідомлень про час подавання вагонів під навантаження або вивантаження форми ГУ-2 (том.2, а.с.17-20, 23, 28-29, 33, 36, 44-46, 49, 52, 54, 55, 58-59, 63, 68, 75, 80, 82, 87-88, 91, 94, 101-106, 109-112, 116, 125, 130,141-143,147, 149, 151, 161,-162, 165, 168).

Однак, з вини відповідача (вантажовласника), а саме, через несвоєчасне розкредитування перевізних документів вантажовласником, виникла затримка зазначених вагонів на станції призначення.

Час затримки вагонів на коліях було зафіксовано актами затримки форми ГУ-23 (а.с.65-111, том 1), саме на підставі яких позивачем відповідачеві була нарахована плата за користування вагонами по відомостях форми ГУ-46 (а.с.40-64, том 1) на загальну суму 258 497 грн. 76 коп. Розмір нарахованої плати підтверджений наявним в матеріалах справи розрахунком позивача (а.с.20-30, том 1). (а.с.13-205, том 2).

Оскільки вказані вище відомості плати за користування вагонами були підписані представниками відповідача із запереченнями, позивач вимагає стягнення з відповідача зазначеної плати а користування вагонами в судовому порядку.

Саме за результатами розгляду даного позову місцевим господарським судом було прийнято рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, яке є предметом апеляційного перегляду.

Отже, вирішуючи питання щодо відповідності оскаржуваного судового рішення вимогам чинного законодавства України та, відповідно, обґрунтованості викладених в апеляційній скарзі заперечень, апеляційний господарський суд виходив з наступного:

Відповідно до п.3 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999р. №113 (далі - Правил користування вагонами), облік часу користування вагонами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, яка складається на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23.

Пунктом 4 Правил користування вагонами визначено, що відомості плати за користування вагонами (контейнерами) складаються на вагони, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів у пунктах навантаження та вивантаження і містять розрахунки платежів за користування вагонами, за маневрову роботу та за подавання й забирання вагонів.

Згідно п.8 Правил користування вагонами, у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника.

Отже, як вбачається з наявних у справі матеріалів, керуючись Правилами видачі вантажів, затвердженими наказом Мінтрансу України від 21.11.2000р. №644 (далі- Правила видачі вантажів), залізниця повідомила вантажовласника про плановий час подавання вагонів під навантаження або вивантаження, про що свідчать записи у Книзі повідомлень про час подавання вагонів під навантаження або вивантаження форми ГУ-2, затвердженої наказом Укрзалізниці від 04.06.2003р. №147-ц. (а.с.12 том 2). Окрім цього, в матеріалах справи наявні докази надавання Пам'ятки про подавання та забирання вагонів, актів загальної форми ГУ-23 уповноваженим представникам відповідача на станції, про що свідчать підписи останніх на зазначених вище документах.

Наведене спростовує твердження апелянта щодо недослідженні місцевим господарським судом факту відсутності в матеріалах справи доказів повідомлення відповідача перевізником про подачу та забирання вагонів у відповідній Книзі форми ГУ-2.

Відповідно до ч.1 ст.614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Натомість, належних доказів на підтвердження відсутності вини відповідача у затримці спірних вагонів суду надано не було, що є підставою для задоволення позовних вимог. (Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 21.01.2015р. у справі №904/5624/14).

В свою чергу, з приводу наявних в апеляційній скарзі доводів щодо безпідставності незастосування судом позовної давності згідно приписів ст.267 Цивільного кодексу України, апеляційна інстанція зауважує наступне:

Так, згідно ч.2 ст.137 Статуту залізниць України, затвердженого постановою КМУ від 06.04.1998р. №457, позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, подаються протягом 6 місяців. Вказаний строк обчислюється з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання спору, позивачем 18.12.2014р. (тобто, в межах визначеного ч. 2 ст. 315 ГК України шестимісячного строку) відповідачеві надіслано претензію №НЮ-16-88/14п про внесення плати за користування вагонами за час їх затримки на станції призначення в розмірі 258 497,76 грн., яка отримана останнім 09.01.2015р.

26.01.2015р. залізницею на зазначену вище претензію отримано відповідь, в якій відповідач відмовився сплатити суму заборгованості та просив надати йому для розгляду претензії додаткові документи.

Згідно з ч.4 ст.315 ГК України, якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що днем настання події, яка стала підставою для подання позову, є саме день одержання залізницею відмови відповідача сплатити суму заборгованості в розмірі 258 497,76 грн., тобто. 26.01.2015р. З огляду на наведене, твердження скаржника про безпідставність незастосування місцевим господарським судом позовної давності за ст.267 Цивільного кодексу України на приписах чинного законодавства України не ґрунтуються.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими та спростованими наявними у справі доказами, тоді як оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстави для його скасування - відсутні.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, витрати на апеляційне оскарження покладаються на відповідача в порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.101, 103-105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2015р. у справі №904/2557/15 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гірничодобувна Промисловість" - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 10.08.2015р.

Головуючий суддя І.М. Науменко

Суддя В.О. Кузнецов

Суддя Т.А. Верхогляд