РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2015Справа №910/13108/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11201»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»

про визнання Договору лізингу від 28.05.2014 р. недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Литвиненко Ю.Д., за довіреністю

від відповідача: Бєльський В.М., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11201» (далі - позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - відповідач) про визнання Договору лізингу від 28.05.2014 р. недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.05.2014 р. було порушено провадження у справі № 910/13108/15 та призначено розгляд справи на 24.06.2015 р.

17.06.2015 р. до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

19.06.2015 р. до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Представники сторін судове засідання 24.06.2015 р. з'явились.

У судовому засіданні 24.06.2015 р. судом було оголошено перерву до 05.08.2015 р.

27.07.2015 р. до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення.

У судове засідання 05.08.2015 р. представник позивача з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 05.08.2015 р. з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

28.05.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - відповідач, лізингодавець) та Публічним акціонерним товариством «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11201» (далі - позивач, лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу № 000640 (надалі - Договір).

Як зазначає позивач, 28.05.2014 р. він сплатив відповідачу Авансовий платіж у загальному розмірі 34 660,00 грн. у термін, обумовлений зазначеним Договором, проте предмет лізингу так і не отримав.

Також позивач зазначає, що Договір повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки Голова правління - директор позивача, який його підписав від імені позивача, перевищив свої повноваження, передбачені статутом позивача.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до частин 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 5 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Так, відповідно до статуту позивача (в редакції чинній на дату укладання оспорюваного правочину) Голова правління - директор позивача має право укладання господарських і фінансово-господарський договорів на суму понад 30 000,00 грн., тільки після письмового узгодження головою наглядової ради (п. 10.4.4 статуту).

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позову, зазначає суду в своєму відзиві, що до укладання Договору у позивача було витребувано необхідні документи, в т.ч. і для перевірки повноважень підписанта.

На підтвердження чого відповідачем було надано суду належним чином засвідчену копію протоколу засідання Наглядової ради та правління позивача № 5 від 15.05.2014 р.

Вказаним протоколом голові правління Борисенку В.Г. доручається оформлення та укладення Договори фінансового лізингу на придбання в лізинг чотирьох автобусів БАЗ, вартістю 346 600,00 грн. кожний, строком на шість років в лізинговій компанії «Эталон-лизинг».

Позивач, надаючи пояснення на відзив відповідача, зазначає, що голові правління Борисенко В.Г. вищезазначеним протоколом було надано дозвіл на оформлення та укладення договорів фінансового лізингу на придбання в лізинг чотирьох автобусів БАЗ, вартістю 346 600,00 грн. кожний, строком на шість років в лізинговій компанії «Эталон-лизинг», яка немає будь-якого відношення до відповідача.

Проте, позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження укладення з лізинговою компанією «Эталон-лизинг» договорів фінансового лізингу. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження існування лізингової компанії «Эталон-лизинг» як на момент прийняття відповідного рішення Наглядовою радою, оформленого протоколом № 5 від 15.05.2014 р., так і на теперішній час.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішенням Наглядової ради позивача, оформленим протоколом № 5 від 15.05.2014 р., було погоджено голові правління Борисенку В.Г. укладення оспорюваного Договору, що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість заявленої позивачем вимоги про визнання Договору недійсним, а відтак, і вимоги про застосування наслідків його недійсності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання Договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину не підлягають задоволенню.

Судовий збір, згідно з ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, повинно бути покладено на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 49, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 10.08.2015 р.

Суддя О.В. Нечай