РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/13222/15 03.08.15 р.

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС"

до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова

компанія"

про стягнення 17 777,76 грн.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: Рудюк В.М. за довіреністю № ГО-14/249 від 19.12.2014 р.;

від відповідача: Власюк В.В. за довіреністю № 42 від 26.06.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова Група "ТАС" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" про стягнення 17 777,76 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.05.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 18.06.2015 р.

04.06.2015 р. від позивача через відділ діловодства суду надійшла довідка про відсутність аналогічного спору.

16.06.2015 р. від відповідача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

16.06.2015 р. від позивача через відділ діловодства суду надійшли додаткові документи по справі.

У судовому засіданні 18.06.2015 р. представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів.

Ухвалою від 18.06.2015 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 21.07.2015 р.

03.07.2015 р. від МТСБУ надійшла відповідь на запит суду.

17.07.2015 р. від відповідача через відділ діловодства надійшов відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 21.07.2015 р. представник відповідача подала додаткові документи по справі.

Ухвалою від 21.07.2015 р. витребувано документи та відмовлено у задоволенні клопотання про залучення третіх осіб до участі у справі, розгляд справи відкладено на 03.08.2015 р.

28.07.2015 р. від позивача надійшли пояснення по справі.

У судовому засіданні 03.08.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 03.08.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

14.03.2013 р. між Приватним акціонерним товариством "Страхова Група "ТАС" (Страховик, позивач) та ПрАТ "МТС Україна" (Страхувальник) укладено Договір страхування № А0319990, за яким застраховано транспортний засіб марки «Рено», державний реєстраційний № АА 4573 КК.

26.12.2013 р. в м. Києві відбулась ДТП за участю транспортних засобів «Рено», державний реєстраційний № АА 4573 КК, під керуванням водія Самардак Д.П., та «Деу», державний реєстраційний № АА 0843 МР, під керуванням водія Рубан О.В.

Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм Рубан О.В. вимог Правил дорожнього руху України.

Внаслідок вказаного ДТП було пошкоджено автомобіль «Рено», державний реєстраційний № АА 4573 КК, власнику вказаного транспортного засобу була завдана матеріальна шкода, розмір якої відповідно до рахунку № 38 від 21.01.2014 р. становить 7 226,00 грн.

За страховим випадком - ДТП, що сталась за участю застрахованого автомобіля, позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 7 226,00 грн. за платіжним дорученням № 2490 від 20.03.2014 р.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Матеріалами справи підтверджується, що автомобіль «Деу», державний реєстраційний № АА 0843 МР, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди, застрахований відповідачем за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/8317746.

Зазначеним Полісом передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн.

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 36.4. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином, відповідач є особою, яка, відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» зобов'язана відшкодувати завдану ДТП шкоду у розмірі та порядку, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічні висновки по застосуванню положень закону містяться у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 25.11.08 р.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що під час укладення Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/8317746, вказаний автомобіль було застраховано ПрАТ «СК «Арсенал Страхування».

Проте, зібраними у матеріалах справи доказами не підтверджується, що ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» застраховано саме автомобіль «Деу», державний реєстраційний № АА 0843 МР, у зв'язку з чим зазначені твердження відповідача до уваги не приймаються.

Крім суми виплаченого страхового відшкодування, позивач просить суд стягнути з відповідача 1 840,00 грн. пені, 9 555,68 грн. інфляційних втрат та 156,08 грн. 3 % річних.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 1 840,00 грн. пені, суд відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, даний господарський спір виник з правовідносин відшкодування шкоди в порядку регресу, а не з договірних зобов'язань.

Пеня нарахована позивачем (Страховиком) на суму страхового відшкодування, від виплати якого ухиляється інший страховик (відповідач) в порядку регресу.

Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (спеціальними законами), які застосовуються до спірних правовідносин, не передбачено розмір неустойки (пені) у разі звернення страхової компанії з регресним позовом до іншої страхової компанії, відповідальної за шкоду, заподіяну винуватцем ДТП, а договірні відносини між сторонами відсутні, відтак, відсутні і правові підстави для стягнення пені.

Наведене випливає з вимог ст. 547 та п. 1 ч. 2 ст. 551 ЦК України, відповідно до яких правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З матеріалів справи не вбачається, судом не встановлено та сторонами не доведено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання у вигляді неустойки (пені), а розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних регресних правовідносинах сторін також не встановлено, що виключає правові підстави для стягнення суми пені.

Водночас, згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції, чинній на момент виплати страхового відшкодування) за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика або МТСБУ особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня.

Таким чином, положення п. 36.5 ст. 36 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не розповсюджується на правовідносини між сторонами у даній справі, оскільки останні (сторони) є страховиками, а у вищевказаній нормі чітко йдеться про обов'язок страховика сплатити саме на користь страхувальника (потерпілої особи) або ж вигодонабувача пеню в разі прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика.

Відповідно до ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Таким чином, як вже було зазначено, виходячи зі змісту норм ст. 992 ЦК України та п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" право на стягнення пені у розмірі, встановленому законом або договором, належить лише страхувальнику або вигодонабувачу.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним з видів забезпечення виконання зобов'язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Однак, ані Цивільним кодексом України, ані законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не встановлено, що виконання регресного зобов'язання відповідальної особи перед страховиком забезпечується неустойкою (пенею).

За таких обставин, для позадоговірних (регресних) зобов'язань у сфері страхування чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання таких зобов'язань шляхом встановлення неустойки, а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні.

З огляду на вказані обставини, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, нарахованої на суму страхового відшкодування, не підлягають задоволенню.

Вказану правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 27.03.12. у справі № 4/14-3520-2011 та постанові Верховного суду України 12/052 від 26.09.12. у справі № 4/14-3520-2011.

Крім того,судом встановлено, що позивачем при розрахунку позовних вимог не враховано розмір франшизи відповідача за Полісом № АС/8317746 у розмірі 1 000,00 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає сума страхового відшкодування, за вирахуванням франшизи, у розмірі 6 226,00 грн.

Щодо заявлених вимог про стягнення сум інфляційних втрат та 3 % річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок сум інфляційних втрат та 3 % річних, суд встановив його невірність та виконав власний розрахунок, відповідно до якого стягненню з відповідача підлягають суми інфляційних втрат у розмірі 3 329,68 грн. та 156,08 грн. 3 % річних.

Оскільки обов'язок відповідача здійснити виплату страхового відшкодування позивачу являється грошовим зобов'язанням, строк виконання якого настав після закінчення терміну, вказаного у претензії від 10.04.2014 р., суд вважає за належне задовольнити вимоги про стягнення з відповідача 3 329,68 грн. інфляційних втрат та 156,08 грн. 3 % річних.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 6 226,00 грн. страхового відшкодування, 3 329,68 грн. інфляційних втрат та 156,08 грн. 3 % річних обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином та у встановленому порядку відповідачем, а відтак такими, що підлягають задоволенню. В задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 145; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (03062, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 65; ) 6 226 (шість тисяч двісті двадцять шість) грн. 00 коп. страхового відшкодування, 3 329 (три тисячі триста двадцять дев'ять) грн. 68 коп. інфляційних втрат, 156 (сто п'ятдесят шість) грн. 08 коп. 3 % річних та 998 (дев'ятсот дев'яносто вісім) грн. 07 коп. судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 10.08.2015 р.

Суддя Н.І. Зеленіна