РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2015Справа №910/13517/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

про стягнення суми в розмірі 7 751,09 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Горбан А.В., за довіреністю

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (далі - відповідач) про стягнення суми в розмірі 7 751,09 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.05.2015 р. було порушено провадження у справі № 910/13517/15, розгляд справи призначено на 17.06.2015 р.

12.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 17.06.2015 р. представник позивача з'явився та подав клопотання про продовження строків розгляду справи. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 28.05.2015 р. про порушення провадження у справі № 910/13517/15 позивач не виконав.

У судове засідання 17.06.2015 р. представник відповідача не з'явився. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 28.05.2015 р. про порушення провадження у справі № 910/13517/15 відповідач виконав частково.

Розглянувши у судовому засіданні 17.06.2015 р. клопотання представника позивача про продовження строків розгляду справи, враховуючи особливості розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання про продовження строку розгляду справи.

Враховуючи те, що представник відповідача у судове засідання 17.06.2015 р. не з'явився, а також у зв'язку із невиконанням позивачем та частковим виконанням відповідачем вимог ухвали господарського суду міста Києва від 28.05.2015 р. про порушення провадження у справі № 910/13517/15 та необхідністю витребування нових доказів, розгляд справи було відкладено на 05.08.2015 р.

01.07.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача були подані письмові пояснення.

У судове засідання 05.08.2015 р. представник позивача з'явився, надав свої пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 05.08.2015 р. не з'явився.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

26 квітня 2007 року між Івановою Н.О. (далі - страхувальник) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі - позивач) було укладено Договір страхування наземного транспорту № PLA0AK00040150 (далі - Договір), відповідно до якого позивачем були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля «Деу», державний номерний знак ВІ 9527 АК.

21.01.2014 р. в 11 год. 15 хв., Лелеченко О.В., керуючи автомобілем «ВАЗ 21099», д.н.з. ВІ 4451 ВВ, по 336 км. а/д Київ-Харків, при зміні напрямку руху не витримав безпечного бокового інтервалу та скоїв зіткнення з автомобілем «Деу» д.н.з. ВІ 9527 АК під керуванням Іванова Р.М., який рухався в попутному напрямку, що призвело до пошкодження транспортних засобів, після чого з місця скоєння ДТП зник.

Постановою Октябрського районного суду міста Полтави від 11.02.2014 р. Лелеченка Р.В. було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених статтями 122-4 та 124 КУпАП, та призначено до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 350,00 грн.

Відповідно до Звіту про оцінку шкоди, завданої власнику колісного транспортного засобу № 103-01-14Л (17502163) від 29.01.2014 р., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Деу» державний номерний знак ВІ 9527 АК, внаслідок його пошкодження при вищезазначеній ДТП, складає 8 230,44 грн.

Позивачем був складений та підписаний страховий акт № И-325 від 06.02.2014 р., згідно з яким пошкодження автомобіля марки «Деу», державний номерний знак ВІ 9527 АК, внаслідок ДТП, яка сталась 21.01.2014 р. в 11 год. 15 хв., по 336 км. а/д Київ-Харків, визнано позивачем страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в розмірі 7 751,09 грн.

На підставі сформованого страхового акту № И-325 від 06.02.2014 р. позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 2 983,26 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 1 від 11.02.2014 р. та № E0211VK93Z від 11.02.2014 р. на суму 4 767,83 грн.

Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат (затрат) переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув право вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ 21099», державний номерний знак ВІ 4451 ВВ, на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Провідна» (далі - відповідач), згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/560713.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Таким чином, на підставі вищезазначених норм та у зв'язку з укладенням Полісу № АС/560713 відповідач прийняв на себе обов'язок відшкодовувати шкоду, заподіяну страхувальником майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля «ВАЗ 21099», державний номерний знак ВІ 4451 ВВ.

Враховуючи те, що цивільно-правову відповідальність власника автомобіля марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак ВІ 4451 ВВ, на момент скоєння вищезазначеної ДТП було застраховано відповідачем, що підтверджується полісом № АС/560713, відповідач згідно з статтею 993 Цивільного кодексу України та статтею 27 Закону України "Про страхування" зобов'язаний в межах ліміту відповідальності виплатити страхове відшкодування позивачу.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в частині невирахування 20% ПДВ із суми страхового відшкодування, на підставі п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Суд не погоджується з даним твердженням відповідача, з огляду на наступне.

Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Проте, приписи п. 36.2 статті 36 цього Закону до даних правовідносин не застосовуються, оскільки вказана стаття Закону регулює порядок виплати страхового відшкодування страховиком за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів безпосередньо потерпілій особі (її представнику). В свою чергу, позивач не є потерпілою особою в розумінні даної статті Закону, а право на отримання від відповідача страхового відшкодування в межах фактичних затрат перейшло до нього на підставі статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування", тобто після виплати страхового відшкодування за вищезазначеною страховою подією своєму страхувальнику (потерпілому), на підставі Договору, тому вказані доводи відповідача судом відхиляються.

Згідно з абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Полісом № АС/560713 встановлено франшизу в розмірі 500,00 грн.

Позивачем не враховано франшизу, встановлену Полісом № АС/560713, при визначенні розміру позовних вимог.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

При цьому суд зазначає, що згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача ані з заявою про виплату страхового відшкодування в порядку статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані з повідомленням відповідача про перехід права вимоги щодо виплати страхового відшкодування до позивача. Про вказані обставини позивач зазначив у позові, а саме про відсутність будь-яких звернень позивача до відповідача у досудовому порядку.

Разом з тим суд зазначає, що позивач отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не був зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, та може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року N 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 у справі № 3-165гс14.

Відповідно до частини першої статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, право особи є порушеним з моменту завдання їй шкоди внаслідок ДТП та відповідно з цього моменту у особи виникає право на судовий захист порушеного права. Так само, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування майна, переходить право вимоги матеріального відшкодування до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, тобто на момент переходу прав уже наявне порушене право, яке дозволяє особі звертатись безпосередньо до суду за його захистом.

Однак, з огляду на те, що на правовідносини, які склались між сторонами, поширюються норми Цивільного кодексу України щодо заміни сторони у зобов'язанні, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 517 Цивільного кодексу України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Суд дійшов висновку, що у зв'язку з тим, що позивач не звертався до відповідача з повідомленням про перехід до позивача прав кредитора щодо отримання відшкодування шкоди, тобто не надав боржнику (відповідачу) доказів переходу до позивача прав кредитора у зобов'язанні, відповідач був позбавлений можливості дізнатись про наявність у нього обов'язку здійснити відшкодування саме на користь позивача, у зв'язку з чим спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій позивача, який не вжив своєчасно заходів щодо повідомлення відповідача про перехід до нього прав вимоги та не надав відповідачу можливості виконати свій обов'язок до звернення позивача до суду.

Отже, суд погоджується з доводами позивача щодо відсутності у нього обов'язку попереднього звернення до відповідача з метою досудового врегулювання спору, однак суд зазначає, що до моменту повідомлення відповідача про заміну кредитора у зобов'язанні він має право не виконувати свій обов'язок на користь позивача. З огляду на те, що про відповідний перехід права вимоги відповідач дізнався лише з позовної заяви (при цьому процесуальна форма вимоги у вигляді позову жодним чином не впливає на сам матеріальний обов'язок, який виник раніше, і відповідно раніше виникло і порушене право), спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій позивача, який не вжив своєчасно заходів щодо направлення відповідачу повідомлення про заміну кредитора, а отже і не надав відповідачу можливості виконати свій обов'язок добровільно до звернення позивача до суду.

Підсумовуючи викладене, суд акцентує увагу на факт наявності порушеного права та відсутності у позивача обов'язку використовувати будь-які досудові засоби врегулювання спору, та водночас зазначає, що бездіяльність позивача (по суті, зловживання процесуальними правами) є підставою для застосування процесуальної санкції, яка передбачена ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, та покладення судового збору на позивача як сторону винну у виникненні спору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 25; ідентифікаційний код: 23510137) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (49094, Дніпропетровська обл., місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 32; ідентифікаційний код: 33248430) страхове відшкодування в розмірі 7 251 (сім тисяч двісті п'ятдесят одна) грн. 09 коп.

3. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 10.08.2015 р.

Суддя О.В. Нечай