ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"14" серпня 2015 р.Справа № 9/17-4233-2011

За позовом: Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області в інтересах держави; в особі, якою є Фонд державного майна України;

до відповідачів: 1. Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України "Укрпрофоздоровниця";

2. ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Укрбудінвест";

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобовязання вчинити певні дії

Суддя: Погребна К.Ф.

У судових засіданнях приймали участь представники:

Від прокуратури: ОСОБА_2 на підставі посвідчення;

Від позивача: ОСОБА_3 - довіреність;

Від відповідача 1: не з'явився;

Від відповідача 2: ОСОБА_4 - довіреність;

ОСОБА_5 - довіреність.

У судовому засіданні 14.08.2015р. приймали участь представники:

Від прокуратури: ОСОБА_6 на підставі посвідчення;

Від позивача: ОСОБА_7 - довіреність;

Від відповідача 1: не з'явився;

Від відповідача 2: ОСОБА_4 - довіреність;

ОСОБА_5 - довіреність.

СУТЬ СПОРУ: Білгород-Дністровский міжрайонний прокурор в інтересах держави в особі, якою є Фонд державного майна України звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 51131177/2003/14 від 12.03.2003р., укладеного між Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України Укрпрофоздоровниця та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Укрбудінвест щодо продажу обєктів незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз та про визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на обєкти незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.12.2011р. по справі №9/17-4233-2011 у позові Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області в інтересах держави в особі, якою є Фонд державного майна України відмовлено повністю.

ОСОБА_8 Одеського апеляційного господарського суду від 22.03.2012р. по справі №9/17-4233-2011 рішення господарського суду Одеської області від 19.12.2011р. скасовано, позов задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу №51131177/2003/14 від 12.03.2003р. укладений між Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України Укрпрофоздровниця та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Укрбудінвест щодо продажу об'єктів на курорті Кароліно-Бугаз. Позовні вимоги Білгород Дністровського міжрайонного прокурора про визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на об'єкти незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті Кароліно Бугаз залишено без розгляду.

ОСОБА_8 Вищого господарського суду України від 18.12.2012р. рішення господарського суду Одеської області від 19.12.2011р. та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 22.03.2012р. по справі № 9/17-4233-2011 скасовані, справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Заявою від 25.01.2013 року прокурор уточнив свої вимоги та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу №51131177/2003/14 від 12.03.2003 року, витребувати та повернути державі в особі Фонду державного майна України нерухоме майно, що знаходяться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, бульвар Золотий беріг, 33 (клубний комплекс "Променад") (їдальня "Ч" (блок 1а) площею 4354,4 кв.м; спальний корпус літ. "Ш" (блок 2а) площею 2439,6 кв. м.; спальний корпус літ "Ц" (блок 3а) площею 9476,7 кв.м; спальний корпус літ "Х" (блок 4а) площею 4116,8 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1Г" площею 2069,8 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1Д" площею 2587,9 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1В" площею 9296,1 кв.м; будівля незавершеного будівництва літ. "1Б" площею 3520,3 кв.м)

Під час повторного розгляду справи, рішенням господарського суду Одеської області від 21.05.2014 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 05.08.2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_8 Вищого господарського суду України від 01.10.2014р. рішення господарського суду Одеської області від 21.05.2014р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 05.08.2014р. у справі №9/17-4233-2011 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Згідно з автоматизованим розподілом справ, в порядку ст. 2-1 Господарського процесуального кодексу України, справу № 9/17-4233-2011 передано на розгляд судді Погребній К.Ф.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.10.2014р. суддею справу прийнято до провадження із призначенням до розгляду в судовому засіданні.

15.12.2014р. представник відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Укрбудінвест" звернувся до суду з клопотання про призначення по справі будівельно-технічної експертиза із дорученням проведення експертизи ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „Київська незалежна судово-експертна установа .

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.12.2014р. по справі призначено будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „Київська незалежна судово-експертна установа (04050, м. Київ, вул. Миколи Пимоненка, 5). Провадження у справі №9/17-4233-2011 зупинено до закінчення проведення експертизи.

До суду 03.06.2015р. за вх. №14250/15 від ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „Київська незалежна судово-експертна установа разом із клопотанням про надання додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи надійшли матеріали господарської справи №9/17-4233-2011.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.06.2015р. провадження у справі поновлено та витребувано від сторін додаткові матеріали, необхідні для виконання експертизи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 17.06.2015р залучено до матеріалів справи №9/17-4233-2011 надані ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Укрбудінвест" додаткові документи, які витребувались судом на підставі клопотання судового експерта. Матеріали господарської справи №9/17-4233-2011 направлені експерту для продовження проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 15.12.2014р. Провадження по справі зупинено до одержання господарським судом Одеської області результатів судової експертизи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.08.2015р., у звязку з надходженням до господарського суду Одеської області 04.08.2015р. від ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю „Київська незалежна судово-експертна установа висновку судової експертизи, провадження у справі №9/17-4233-2011 поновлено та призначено до розгляду.

В обґрунтування позовних вимог, Прокурор та позивач, посилаючись на ст.225 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, ОСОБА_8 Міністрів УРСР від 23.04.1960р. №606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР", ОСОБА_8 Верховної ОСОБА_8 УРСР від 29.11.1990 р. № 506 "Про захист суверенних прав власності Української РСР", Закон України "Про підприємництва, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України" від 10.09.1991 р., ОСОБА_8 Верховної ОСОБА_8 України від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", Тимчасове положення "Про Фонд державного майна України" затверджене ОСОБА_8 Верховної ОСОБА_8 України від 07.07.1992р., стверджують, що спірне нерухоме майно, яке є предметом договору купівлі-продажу від 12.03.2003р. №51131177/2003/14, на момент укладання оскаржуваного договору було об'єктом державної власності, розпоряджатися яким могла лише держава в особі Фонду державного майна України, відтак договір укладено з порушенням норм законодавства, що порушує право держави як власника цього майна в особі Фонду державного майна України.

Відповідач 1 Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України "Укрпрофоздоровниця" заперечує проти задоволення позову посилаючись на приписи діючого законодавства на момент укладання Договору купівлі-продажу в частині права повного господарського відання спірного майна. Також, відповідач-1 зазначає ,що Прокуратурою та позивачем обрано невірний спосіб захисту права власності, оскільки у п. 10 постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може бути застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Отже, на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідач-1 наполягає на тому ,що спірне майно надійшло у власність ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України "Укрпрофоздоровниця" не від держави, а від СМТ Чорноморкурортбуд.

Відповідач-2 - ТОВ Укрбудінвест заперечує проти задоволення позову з підстав викладених і відзивах на позов. Зокрема, посилаючись на те, що виходячи з позовних вимог та фактичних обставин справи, встановлених експертизою та наявними матеріалами справи мова йде про інший об'єкт цивільних правовідносин, інший об'єкт нерухомості вимоги щодо якої позивачем не заявлялись також заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач зазначив, що прокурор, звертаючись з позовом до суду пропустив строк позовної давності і не навів жодних об'єктивних підстав та обставин, за якими причини цього пропуску можуть бути визнані поважними. Про застосування по справі строків позовної давності відповідачем подано до суду письмове клопотання (вх.№2-4502/15 від 14.08.2015р.).

На початку судового засідання 14.08.2015р. прокурором було заявлене усне клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване необхідністю ознайомлення із матеріалами справи для надання пояснень по суті заявлених вимог. Розглянувши клопотання, суд дійшов висновку, що клопотання задоволенню не підлягає, оскільки про час і місце розгляду усі учасники судового процесу були повідомлені належним чином, а отже мали можливість ознайомитися із матеріалами справи завчасно. Втім, судом, відповідно до приписів ст.77 ГПК України, у судовому засіданні 14.08.2015р. оголошено перерву до 12.30 та надано можливість прокурору та позивачу ознайомитися із матеріалами справи для надання пояснень.

Після продовження розгляду справи, прокурором було заявлене усне клопотання про призначення справи до колегіального розгляду із посиланням на складність справи.

Питання щодо колегіального розгляду справ у судах першої інстанції врегульовано статтею 15 Закону України "Про судоустрій України і статус суддів" (із змін. та доп.). Даною нормою, зокрема, встановлено, що справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом, - колегією суддів, а також за участю народних засідателів і присяжних. Суддя, який розглядає справу одноособово, діє як суд.

Законодавчий припис щодо колегіального розгляду справ у судах першої інстанції кореспондується із частиною 1 статті 4-6 Господарського процесуального кодексу України, згідно вимог якої справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Таким чином, питання про необхідність та доцільність призначення колегіального розгляду конкретної справи вирішується судом з урахуванням категорії спору та обґрунтованості клопотання про призначення колегіального розгляду справи, а також з огляду на конкретні обставини, що свідчать про складність кожної конкретної справи.

Розглянувши вказане клопотання про призначення колегіального розгляду справи та матеріали вказаної справи, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної заяви, виходячи з наступного. Заява про призначення колегіального розгляду справи повинна бути обґрунтованою та мотивованою, повинні бути вказані конкретні обставини, що свідчать про складність конкретної справи або про складність певної категорії спору. Заява також повинна бути підтверджена фактичними обставинами та ґрунтуватися на певних конкретних доказах. Однак, з усного клопотання про призначення колегіального розгляду справи вбачається, що прокурором не наведено жодної конкретної обставини на підтвердження складності справи або складності спору, не надано жодного доказу на підтвердження клопотання, не зазначено жодного нормативного обґрунтування, обмежившись при цьому лише проханням розглядати справу колегіально. За наведених вище обставин справи, відсутні підстави для задоволення клопотання про колегіальний розгляд справи.

При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

У судовому засіданні 14.08.2015р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, будівництво пансіонату "Кароліно-Бугаз" на 4000 місць розпочалося наприкінці 70-х років ХХ сторіччя за часів СРСР та здійснювалося СМТ "Чорноморкурортбуд" на замовлення Одеської обласної ради профспілок Української республіканської ради професійних спілок (Укрпрофрада), що підтверджується рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської ради народних депутатів №587 від 01.08.1980 року, будівельним паспортом на напірний каналізаційний колектор пансіонату Кароліно-Бугаз від 1977 року, будівельним паспортом поліклініки з водолікарнею на 800 відвідувань для комплексу пансіонатів на 4000 місць на косі Кароліно-Бугаз від 1980 року, актом вибору земельної ділянки від 29.07.1980р.

Згідно з постановою ОСОБА_8 міністрів Української РСР від 23.04.1960р. № 606 „Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР Міністерство охорони здоровя УРСР було зобовязано передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській ОСОБА_8 профспілок зокрема всі діючі госпрозрахункові санаторії /крім туберкульозних/ загальною кількістю 73 об'єкти на 23586 ліжок, 92 будинки відпочинку на 20997 ліжок, 8 санаторних пансіонатів на 1510 ліжок, курортні поліклініки, які знаходяться у віданні Головного управління курортів, санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР, згідно з додатками NN 1, 2, а також санаторії /крім туберкульозних/ і будинки відпочинку, що будуються для цього Управління. Згідно п. 2 вказаної постанови майно передавалося профспілковим органам у відання. При цьому, посилання про безоплатну передачу зазначених майнових комплексів у власність профспілковим організаціям у даній постанові відсутні.

ОСОБА_8 Верховної ОСОБА_8 Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990р. N 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

22.11.1991р. Президією ради Федерації незалежних професійних спілок України, з метою радикальної перебудови управління курортами профспілок, поліпшення санаторно-курортного лікування та відпочинку трудящих України, прискорення формування нових економічних основ лікувально-оздоровчого процесу, ефективного використання матеріальної бази, будівництва та реконструкції діючих санаторіїв, пансіонатів та будинків відпочинку, було прийнято постанову № 11-1-1 "Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

12.03.2003р. між закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України "Укрпрофоздоровниця" (продавець) та ТОВ "Укрбудінвест" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу №51131177/2003/14, за умовами якого продавець зобовязався передати у власність покупцю незавершене будівництво комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз, що знаходиться за адресою: Україна, Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, смт. Затока, а покупець зобовязався прийняти майно і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, а саме суму в розмірі 1920000грн., у тому числі ПДВ 320000грн.

На виконання цього договору 17 квітня 2003 року між сторонами зазначеного договору складений акт приймання-передачі незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті "Кароліно-Бугаз" (Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Затока).

В подальшому ТОВ "Укрбудінвест" проведена реконструкція пансіонату відпочинку "Клубний комплекс "Променад" по бульвару Золотий беріг, 33 у смт Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, про що свідчить акт готовності об'єкта до експлуатації. Згідно із сертифікатом серії ОД № 4, виданим Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області 01 вересня 2011 року, була засвідчена відповідність закінченого будівництвом об'єкту після реконструкції.

За результатами експертизи, яка була проведена Київською незалежною судово-експертною установою за вих. №1624 від 31.07.2015р. на виконання ухвали суду від 15.12.2014р. встановлено, що майно згідно уточненої позовної заяви частково не відповідає тому майну, що існує фактично на день висновку з основних техніко-економічних показників - загальної площі.

Крім того, судом звернуто увагу на те, що на даний час змінилось коло власників спірного об'єкту, а саме наявність більш ніж 100 співвласників, що підтверджується копіями наданих свідоцтв про право власності в кількості 51 примірників, наданих суду відповідачем -2 та залучених до матеріалів справи.

Водночас, відповідно до пункту 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011р. №18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з подальшими змінами та доповненнями господарський суд за клопотанням сторони або за своєю ініціативою має право до прийняття рішення залучити до участі у справі іншого відповідача, якщо у спірних правовідносинах він виступає або може виступати як зобов'язана сторона. Якщо у розгляді справи господарським судом буде з'ясовано, що іншим або належним відповідачем у ній мала б бути особа, яка згідно з процесуальним законом не може бути учасником судового процесу в господарському суді, а позивач наполягає на розгляді відповідної справи саме господарським судом, останній не вправі ні залучати відповідну особу до участі у справі, ні припиняти провадження в ній, а повинен розглянути справу стосовно того відповідача, якому пред'явлено позовну вимогу, та прийняти рішення по суті справи.

Дослідивши в сукупності всі обставини та матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні відносини, суд дійшов наступних висновків.

Основним питанням для вирішення цього спору є зясування належності або неналежності спірного майна до державної власності, а похідні від цієї вимоги інші вимоги, а саме визнання недійсним договору, за яким майно вибуло з володіння власника, витребування майна у набувача, який його придбав за відплатним договором у особи, яка не мала права продажу цього майна, та, як наслідок, відновлення прав первісного власника можливо вважати обґрунтованими лише виключно у випадку, якщо на момент такого відчуження це майно дійсно належало особі, в інтересах якої прокурор звертається до суду із даними позовними вимогами, тобто державі Україна в особі ФДМУ.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, справа розглядається судами неодноразово.

При цьому Вищий господарський суд України в своїй постанові від 01.10.2014р. зазначив, що господарські суди першої інстанції та апеляційний господарський суд, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову помилково виходили з того, що правові підстави для визнання спірного майна державною власністю відсутні.

Отже, як вбачається із змісту постанови Вищого господарського суду України від 01.10.2014р., останнім чітко були проаналізовані нормативні акти стосовно права власності держави України після розпаду Союзу РСР та виражено правову позицію, що майнові комплекси, які перебували у віданні Української республіканської ОСОБА_8 профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу PCP стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, є власністю держави і форма власності на них не змінювалась на законодавчому рівні.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ОСОБА_8 народних депутатів міста Києва № 9971 від 23 грудня 1991 року зареєстровано ЗАТ "Укрпрофздоровниця" як підприємство, яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об`єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, частка майна Федерації професійних спілок України, переданого у статутний фонд ОСОБА_1, становить 92,92 % розміру статутного фонду.

Передана до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофздоровниця" майно не було новоствореним після розпаду СРСР, а є профспілковим майном колишньої системи ВЦРПС, складовою частиною якої були і профспілки України. При цьому, Федерація професійних спілок України не могла стати правонаступником майна колишньої всесоюзної організації лише на підставі власної заяви про це, чи погодження права на майно з Конфедерацією Професійних спілок СРСР, створеною після прийняття у 1990 році Закону "Про професійні спілки, права і гарантії їх діяльності", оскільки правовий режим цього майна визначено законодавством.

Відносини права власності регулюються законодавчим органом, Верховною ОСОБА_8 України, яка в межах наданих їй повноважень прийняла 10 вересня 1991 року Закон "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" № 1540-ХІІ, за яким майно підприємств, установ та організацій та інших об`єктів союзного підпорядкування є державною власністю.

ОСОБА_8 Верховної ОСОБА_8 України від 10.04.1992 року № 2268-ХІІ було передбачено, що до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передати тимчасово Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об`єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, а постановою Верховної ОСОБА_8 України № 2268-ХІІ від 04.02.1994 року встановлено, що до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Крім того, постановою Верховної ОСОБА_8 Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону України про роздержавлення майна.

Таким чином майно, передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофздоровниця" є державною власністю.

Статтею 225 ЦК УРСР встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу майна, належать власнику.

Згідно з п.1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого ОСОБА_8 Верховної ОСОБА_8 України від 07.07.1992р., Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

В силу положень ст. 4, ч.1 ст. 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" встановлено, що Фонд державного майна України є суб'єктом управління об'єктами державної власності та здійснює відповідно до законодавства право розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного.

Враховуючи наведені нормативні акти стосовно права власності держави Україна після розпаду СРСР, історії створення спірного майна та створення відповідача 1, суд приходить до висновку, що з проголошенням незалежності 24.08.1991р. право власності на спірний об'єкт набула держава та відповідно до ОСОБА_8 Верховної ОСОБА_8 України від 10.04.1992р. № 2268-ХІІ та від 01.03.1994р. № 3943-ХІІ орган якому надані повноваження прийняти та розпоряджатись спірним об'єктом до визначення суб'єктів його права є Фонд державного майна України.

Отже,на переконання суду, доводи прокурора і позивача про те, що суб'єкти права власності майна загальносоюзних профспілок колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, законодавчо не визначені, тому це майно є загальнодержавною власністю і право розпоряджатися ним, у тому числі спірним об'єктом, повинно здійснюватися Фондом державного майна України є обґрунтованими та правомірними.

Таку ж позицію підтримує Верховний Суд України (постанови від 16.09.2014р. у справі № 51/227, від 25.11.2014р. у справі № 5002-26/3170-2011, від 04.02.2015р. у справі № 52/250-45/540-2012), висновки яких в порядку ст.111-28 ГПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" не мала права без згоди Фонду державного майна України відчужувати за оспорюваним договором незавершене будівництво комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз, що знаходиться за адресою: Україна, Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, смт. Затока.

Статтею 225 ЦК УРСР, чинною на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що спірний договір купівлі-продажу майна суперечить вимогам законодавства, оскільки продаж майна за цим договором здійснено особою, яка не має право розпорядження ним, тобто не є його власником, тоді як власником цього майна є держава в особі Фонду Державного майна України, яка не надавала ЗАТ „УКрпрофздоровниця згоди на його відчуження.

Разом із тим, відповідачем-2 в порядку частини 3 ст.267 ЦК України заявлено клопотання про застосування у справі позовної давності.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України). За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Враховуючи, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений 12.03.2003р., тобто станом на 01.01.2004р. передбачений статтею 72 ЦК Української РСР загальний трирічний термін позовної давності не сплив, до відносин сторін щодо застосування у справі позовної давності мають застосовуватись положення ЦК України.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у рогляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави або органі,уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України.

Таку ж позицію підтримує Верховний Суд України (постанова від 25.03.2015р. у справі № 11/163/2011/5003), висновки якої в порядку ст. 111-28 ГПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Така правова позиція врегульована зокрема і рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99.

Таким чином, повноваження прокурора щодо строку позовної давності, повинні відповідати правам, які має позивач - Фонд державного майна України.

Право Фонду державного майна України можливе вважати порушеним ще з 01.05.1992 р. згідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 03 липня 1991р. №66 та постанови Верховної ОСОБА_8 України від 10.04.1992р. № 2268-XII "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України", за якими саме Фонду державного майна України було передано майно та фінансові ресурси, розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій та його зобовязано було прийняти це майно до 01 травня 1992 року.

Про порушення свого права Фонд державного майна України дізналося й при вирішенні справи №137/7 у 1997 році.

Враховуючи те, що ще в 1997 році Фонд державного майна України звертався з позовом до АТ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсними установчих документів саме з тих підстав, що до статутного фонду відповідача було передано основні фонди і оборотні кошти санаторно-курортних закладів, що є державною власністю (рішення Вищого Арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі № 137/7), позивач був обізнаний про порушення права власності держави на спірне майно. А початок перебігу строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна пов'язаний з моментом його укладання 12.03.2003р. Доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності позивачем та прокурором суду не подано, як і не наведено обставин щодо таких причин.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відтак, враховуючи нявність порушеного права та підстав для визнання спірного договору купівлі-продажунедійсним, а також те, що позов заявлено до Господарського суду Одеської області 20.10.2011р., тобто після спливу позовної давності, про застосування якої відповідачем-2 подано відповідне клопотання, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору від 12.03.2003р. №51131177/2003/14 купівлі-продажу незавершеного будівництва комплексу пансіонатів на курорті Кароліно-Бугаз, що знаходиться за адресою: Україна, Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, смт. Затока.

Разом з тим, вимоги про витребування нерухомого майна є похідними пред'явлених прокуратурою вимог про визнання договору недійним. Проте, оскільки судом відмовлено в задоволенні вищезазначених вимог, то у суду з огляду на зазначене та викладене вище, відсутні правові підстави для задоволення вимог прокуратури в частині витребування та повернення спірного нерухомого майна.

Водночас, суд звертає увагу на те, що матеріально-правовий аналіз заявлених прокурором позовних вимог про витребування у відповідача спірного нерухомого майна та повернення його державі в особі Фонду державного майна України, свідчить про те, що позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на обставинах щодо наслідків недійсності угоди у вигляді реституції відповідно до приписів статті 216 Цивільного кодексу України , які не можуть застосовуватися до позивача, що не є стороною спірного договору; зазначене майно може бути витребувано від останнього набувача шляхом подання позову на підставі положень глави 29 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Рішення прийнято на підставі наданих сторонами доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребовуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

При цьому, суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

Згідно зі ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись ст.ст.33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора Одеської області в інтересах держави в особі, якою є Фонд державного майна України, до Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України "Укрпрофоздоровниця" та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Укрбудінвест" про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено 17 серпня 2015 р.

Суддя К.Ф. Погребна