РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2015Справа №910/15743/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий квартал"

до 1) публічного акціонерного товариства "Неос Банк"

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Дата майнінг груп"

про визнання договору факторингу №1-11/14-Ф від 24.11.2014 року недійсним

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Козленко О.В. - представник за довіреністю № Д-296 від 27.05.2015 року;

від відповідача-2: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий квартал" до публічного акціонерного товариства "Неос Банк", товариства з обмеженою відповідальністю "Дата майнінг груп" про визнання договору факторингу №1-11/14-Ф від 24.11.2014 року недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між акціонерним банком "АвтоЗАЗбанк" (правонаступником якого був публічне акціонерне товариство "Банк Кіпру", який на даний час перейменовано на публічне акціонерне товариство "Неос Банк", та товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий квартал" укладено кредитний договір № 002-172/2006, за яким банк відкрив позичальнику кредитну лінію в сумі 43025000,00 грн.

24.11.2014 року між публічним акціонерним товариством "Неос Банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Дата майнінг груп" укладено договір факторингу № 1-11/14-Ф, за умовами якого останнє отримало право вимоги за кредитним договором від 04.12.2006 року.

Позивач вважає договір факторингу № 1-11/14-Ф від 24.11.2014 року недійсним, в зв'язку з відсутністю самого предмету договору, що є істотною умовою для його укладання. Позивач вказує, що його заборгованість за кредитним договором була визнана безнадійною та відшкодована банку за рахунок коштів держави.

У зв'язку з чим позивач просить суд відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, визнати його недійсним.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 22.06.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 21.07.2015 року.

13.07.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, відповідач 2 документи по справі.

В судове засідання 21.07.2015 року представники позивача, відповідача 2 не з'явилися, вимоги ухвали суду від 22.06.2015 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 019, 010 відповідно.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 21.07.2015 року розгляд справи відкладено на 03.08.2015 року, в зв'язку з неявкою представників позивача та відповідача 2.

Представники позивача, відповідача 2 в судове засідання не з'явилися, вимоги ухвали суду від 22.06.2015 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, але 30.07.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника відповідача 1, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

24.11.2014 року між публічним акціонерним товариством "Неос Банк", яке є правонаступником всіх прав та обов'язків публічного акціонерного товариства "Банк Кіпру" (клієнт) та товариством з обмеженою відповідальністю "Дата Майнінг Груп" (фактор) укладено договір факторингу № 1-11/14-Ф.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.3 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнту, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах, передбачених цим договором. Права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання цього договору, додаткового оформлення відступлення прав грошової вимоги не вимагається. Після переходу прав грошової вимоги до фактора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права грошової вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку фактора чи клієнта або підписання будь-яких документів.

Згідно п. 2.2 договору опис, характеристика, обсяг та розмір прав грошової вимоги до боржника за основним договором, що відступаються за основним договором, що відступаються відповідно до умов цього договору зазначені в додатку № 1 до цього договору.

Загальна сума прав грошової вимоги, що відступаються відповідно до умов вказаного договору, становить 51899154,14 грн. За передані фактором в розпорядження клієнта грошові кошти, клієнт сплачує фактору плату в розмірі 2250,79 грн., шляхом перерахування протягом 3 робочих днів з дня здійснення фактором оплати, передбаченої п. 3.2 цього договору. (п. п. 3.1, 3.3 договору).

Згідно п. 10.1 договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

П. 1.1. додатку № 1 до договору факторингу № 1-11/14-Ф від 24.11.2014 року передбачено, що в порядку та на умовах, визначених договором фактору відступаються наступні права: право грошової вимоги за кредитним договором № 002-172/2006 від 04.12.2006 року, укладеним між клієнтом та товариством з обмеженою відповідальністю "Вишневий квартал", а саме:

- право вимагати повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору в сумі 34973935,99 грн.;

- право вимагати сплати процентів за користування кредитом в розмірі встановленому основним договором, нарахованих та не сплачених станом на дату підписання договору у сумі 16925218,15 грн.;

- право вимоги сплатити процентів за користування кредитом та комісій, що будуть нараховані в майбутньому на підставі основного договору;

- інші, крім зазначених вище, прав грошової вимоги, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому на підставі основного договору.

В обґрунтування вимоги про те, що договір факторингу №1-11/14-Ф від 24.11.2014 року підлягає визнанню недійсним позивач зазначив, що: у договорі факторингу відсутня істотна умова, така як предмет договору, оскільки, заборгованість за кредитним договором була визнана безнадійною та відшкодована банку за рахунок державних коштів (страхового резерву). Тобто зобов'язання за кредитним договором було припинено.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно зі ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Отже за договором факторингу відповідач 1 передав відповідачу 2 право грошової вимоги до позивача, що виникло з кредитного договору.

П.п. 159.4.1. п. 159.4 ст. 159 Податкового кодексу України передбачає, що за рахунок створеного страхового резерву банк відшкодовує заборгованість, яка визначена безнадійною відповідно до методики, встановленої Національним банком України. Порядок відшкодування безнадійної заборгованості за рахунок страхових резервів для банків встановлюється Національним банком України за погодженням із Міністерством фінансів України.

Згідно з п. 3 Порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, затвердженого Постановою Правління НБУ № 172 від 01.06.2011 року, банк має право відшкодувати (списати) за рахунок резерву безнадійну заборгованість (крім безнадійної заборгованості, зазначеної в пункті 4 цього Порядку), яка включає суму основної заборгованості перед банком та/або нараховані доходи (борг боржника), за якою є прострочення погашення боргу або його частини понад 180 днів.

Відповідно до п. 7 Порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, затвердженого Постановою Правління НБУ № 172 від 01.06.2011 року, відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника/контрагента. Банк зобов'язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

Отже боргове зобов'язання не припиняється, навіть, у разі отримання банком відшкодування зі страхового резерву.

Судом встановлено, що право грошової вимоги є дійсним та існує і зобов'язання за кредитним договором не припинено.

Відповідач 1 надав до матеріалів справи копію листа від 19.06.2015 року № 0604-05/1237 відповідно до якого, кредитна заборгованість товариства з обмеженою відповідальністю "Вишневий квартал" перед публічним акціонерним товариством "Неос Банк" згідно кредитного договору № 002-172/2006 від 04.12.2006 року обліковується на балансових рахунках 208 групи (Постанова Правління НБУ від 17.06.2004 року № 280 "Про затвердження Плану розрахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану розрахунків бухгалтерського обліку банків України") та не була відшкодована за рахунок резерву.

Згідно п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вищенаведене свідчить про недоведеність обставин, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, тобто позивачем належними засобами доказування не доведено наявність підстав недійсності оспорюваного договору, зокрема, не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження того, що спірний договір суперечить вимогам приписів Цивільного кодексу України та був укладений без мети настання реальних правових наслідків за ним.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору факторингу № 1-11/14-Ф від 24.11.2014 року, укладеного між сторонами, з підстав, викладених в позові, тому вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 06.08.2015 року

Суддя С.М. Мудрий