ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2015 р. Справа № 922/2083/15

У складі колегії суддів: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В., суддя Шутенко І.А.

при секретарі Ішковій Г.С.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1 (за довіреністю від 20.05.2015р. № 29);

від відповідача - ОСОБА_2 (за довіреністю від 15.04.2015р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Реал Банк" (вх. №3559 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 08.06.15 у справі № 922/2083/15

за позовом ПАТ "Реал Банк", м. Харків

до ТОВ "Трістар Енергія" , м. Харків

про визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИВ:

Позивач, публічне акціонерне товариство "Реал Банк" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Трістар Енергія" в якому просить визнати недійсним правочин щодо перерахування грошових коштів ТОВ "Трістар Енергія" в рахунок погашення заборгованості за договором овердрафту № 466/09-2-08 від 28 березня 2013 року у розмірі 1 336,90 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на положення на ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 36, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вказує, що на його думку операція з переказу коштів відповідачем згідно платіжного доручення № 24 від 19.05.2014 року є правочином, який суперечить вищевказаним вимогам закону та наказу уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 № 124 від 03.03.2014 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.06.2015р. у справі № 922/2083/15 (суддя Шарко Л.В.) в задоволенні позову відмовлено.

На думку господарського суду першої інстанції позивачем безпідставно ототожнено два різні поняття, а саме: вчинення правочину та виконання такого правочину після його вчинення. Відтак, питання виконання чи невиконання позивачем відповідного переказу не є та не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Позивач не погодився з прийнятим у справі рішенням та звернувся з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення господарського суду Харківської області та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 03.07.2015р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні 10.08.2015р.

В судовому засіданні 10.08.2015р. представник заявника апеляційної скарги підтримав її вимоги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не надав, в судовому засіданні 10.08.2015р. проти доводів заявника апеляційної скарги заперечував, пояснив, що вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачає.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін у справі в межах ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

28 березня 2013 року між позивачем ПАТ "Реал Банк" та ТОВ "Енергоінвестпроект" було укладено договір про надання овердрафту № 466/09-2-08 за яким позивач надає останьому кредит у формі овердрафту.

Платіжним дорученням № 897 від 20.05.2014 року відповідач ТОВ "Трістар Енергія" зі свого поточного рахунку, що відкритий у позивача ПАТ "Реал Банк" здійснило погашення заборгованості за ТОВ "Енергоінвестпроект" за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року в сумі 1 336,90 грн.

Постановою Правління Національного банку України № 109 від 28.02.2014р. ПАТ "РЕАЛ-БАНК" віднесений до категорії неплатоспроможних, а з 03.03.2014р. рішенням від 28.02.2014р. виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато процедуру виведення ПАТ "РЕАЛ-БАНК" з ринку та здійснення у ньому тимчасової адміністрації.

Позивач, ПАТ "РЕАЛ -БАНК", звертаючись до суду з позовом просив суд визнати правочин щодо перерахування грошових коштів ТОВ "Трістар Енергія" в рахунок погашення заборгованості за договором овердрафту № 466/09-2-08 від 28 березня 2013 року у розмірі 1 336,90 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на положення на ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.ст. 3, 36, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вказує, що на його думку операція з переказу коштів відповідачем згідно платіжного доручення № 24 від 19.05.2014 року є правочином, який суперечить вищевказаним вимогам закону та наказу уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_3 № 124 від 03.03.2014 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.06.2015р. у справі № 922/2083/15 (суддя Шарко Л.В.) в задоволенні позову відмовлено.

На думку господарського суду першої інстанції позивачем безпідставно ототожнено два різні поняття: вчинення правочину та виконання такого правочину після його вчинення. Відтак, питання виконання чи невиконання позивачем відповідного переказу не є та не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, за висновком місцевого господарського суду, позивачем помилково ототожнена дія відповідача щодо надання йому платіжного доручення для виконання з поняттям правочину.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає правомірними такі висновки суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Факт надання відповідачем позивачу платіжного доручення з метою погашення заборгованості за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року за іншу особу не є окремим правочином.

Положеннями статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Такі права й обов'язки реалізуються в межах цивільного правовідношення і вони є відповідно його складовими елементами.

Відмежування правочинів від інших юридичних актів (подій, фізичних дій і вчинків, правопорушень) має істотне значення, оскільки законом встановлюється різний режим породжуваних ними правовідносин.

Дія відповідача щодо надання позивачу платіжного доручення для виконання не є правочином, тому що є дією в межах існуючих правовідносин за договором розрахунково-касового обслуговування та сама по собі не є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Правовідносини за договором банківського рахунку регулюються положеннями глави 72 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

В такому випадку правочином є відповідний договір між позивачем та відповідачем банківського рахунку (договором розрахунково-касового обслуговування), в межах якого відповідач здійснює своє право розпоряджатись належними йому грошовими коштами, що знаходяться на такому рахунку.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо).

В якості підстав не вчинення правочину позивач зазначає, що ним не було виконане надане йому відповідачем платіжне доручення.

Підставою не вчинення правочину щодо перерахування грошових коштів ТОВ "Трістар Енергія" в рахунок погашення заборгованості за договором овердрафту № 466/09-2-08 від 28 березня 2013 року позивач вважає невиконання розпорядження відповідача на списання з його рахунку грошових коштів.

Однак, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду підтримує висновок місцевого господарського суду, що позивачем безпідставно ототожнено два різні поняття: вчинення правочину та виконання такого правочину після його вчинення.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відтак, питання виконання чи невиконання позивачем відповідного переказу не є та не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

Судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими та помилковими посилання заявника апеляційної скарги на положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як на підставу недійсності правочину та як мотив для скасування оскаржуваного рішення у даній справі з огляду на наступне.

Відповідно до частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

Отже, зазначені положення не передбачають права позивача відмовитись прийняти виконання зобовязання за кредитним договором у будь-який спосіб.

Відтак, виконання обовязку за боржника відповідачем - третьою особою не є задоволенням вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1.30 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжне доручення, це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача. Аналогічне положення містить п. 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, який визначає платіжне доручення як розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Згідно вказано п.1.4. Інструкції розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Платіжне доручення, що направлено банку на виконання зобовязань перед таким банком за своїм змістом не є вимогою.

Зобов'язання ПАТ "Реал Банк" перерахувати кошти за платіжним дорученням відповідача в рахунок погашення заборгованості за ТОВ "Енергоінвестпроект" за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013р. за своєю правовою природою не є задоволенням вимог вкладника або іншого кредитора банку, оскільки відповідач по відношенню до ПАТ "Реал Банк" виконує обовязок боржника щодо погашення заборгованості та сам позивач ПАТ "Реал Банк" в такому випадку є кредитором у правовідносинах за договором про надання овердрафту № 466/09-2-08 від 28.03.2013 року.

Оскільки в цьому випадку грошові кошти відповідача переходять у власність позивача банку та є фактично задоволенням вимог саме банку, а не відповідача.

Здійснення відповідачем погашення заборгованості за іншу особу не є та не може бути задоволенням вимог іншого кредитору, як зазначає заявник апеляційної скарги.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Положення статей 190, 509 Цивільного кодексу України свідчать, що майновим зобов'язанням є зобов'язання боржника передати кредитору майно (річ, сукупність речей, майнові права та обов'язки) або сплатити певну грошову суму на підставах, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Саме інші особи, зокрема й відповідач, є власниками грошових коштів на їх рахунку, якими вони і володіють, і їх право власності на вказані кошти, в силу статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України, є непорушним.

Крім того, ст. 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 1068 Цивільного кодексу України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Отже, обов'язок банку виконати переказ за платіжним дорученням не є майновим зобов'язанням, а є зобов'язанням виконати певні дії (надати послуги) з розрахунково-касового обслуговування товариства, шляхом перерахування коштів власника (третіх осіб) на підставі платіжного доручення.

Обов'язок банку (позивача) перерахувати грошові кошти на підставі платіжних доручень виник на підставі договору про відкриття поточного рахунку відповідачу з метою здійснення розрахунково-касового обслуговування та наданих до виконання платіжних доручень.

За таких обставин, посилання заявника апеляційної скарги на частину 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є необґрунтованим та таким, що спростовується вимогами чинного законодавства України.

Таким чином, апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі. При прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, тому рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015 року по справі №922/2083/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ПАТ "Реал Банк" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08.06.15 у справі № 922/2083/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 17.08.15

Головуючий суддя Здоровко Л.М.

Суддя Плахов О.В.

Суддя Шутенко І.А.