ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.08.2015 Справа № 905/356/15

Господарський суд Донецької області у складі головуючого судді Колесника Р.М., при секретарі Степаненко Д.І. розглянувши матеріали справи за позовною заявою

позивача: публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», м. Київ

до відповідача 1: приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Азовзагальмаш», м. Маріуполь Донецька область

до відповідача 2: приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь», м. Маріуполь, Донецька область

третя особа 1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: публічне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування» м. Маріуполь, Донецька область

третя особа 2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: публічне акціонерне товариство «Азовзагальмаш», м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення 21 004 546,34 доларів США (за курсом НБУ на 10.12.2014 року становить 328658115,58 гривень)

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю

від відповідача1: ОСОБА_2М за довіренстю

від відповідача 2:

від третьої особи 1: не зявився

від третьої особи 2: не зявився

ВСТАНОВИВ

Позивач, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до публічного акціонерного товариства «Торговий дім «Азовзагальмаш» (відповідач 1) та приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь», (відповідач 2) про солідарне стягнення 21 004 546,34 доларів США (за курсом НБУ на 10.12.2014 року становить 328658115,58 гривень), як з поручителів за договорами поруки № SR 11-039/28-4 від 24.02.2011 року та № SR 11-040/28-4 від 24.02.2011 року заборгованості, що виникла за договором про надання кредиту № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року, укладеним із третіми особами.

В перебігу розгляду справи позивачем подавалося клопотання про забезпечення позову, у задоволенні якого ухвалою від 21.07.2015 року відмовлено, з підстав, що наведено в ухвалі.

03.08.2015 року позивачем через канцелярію суду подано заяву № 12-4-8/2342 від 31.07.2015 року про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути розглядувану суму заборгованості з кожного з відповідачів окремо та в судовому засідання усно пояснив, що зазначену заяву слід сприймати, як заяву про збільшення позовних вимог, в розумінні ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, при цьому належного письмового обґрунтування відповідно до вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України заява не містила.

В судовому засіданні 12.08.2015 року позивач надав заяву про відмову від позову в частин позовних вимог до відповідача 1. Та в цій же заяві виклав прохання його заяву про уточнення позовних вимог № 12-4-8/2342 від 31.07.2015 року не розглядати.

Представник відповідача 1 зявився в судове засідання, надав пояснення по справі проти задоволення позову заперечував. В перебігу розгляду справи через канцелярію суду надавав клопотання про зупинення провадження по справі до закінчення розгляду касаційної скарги по справі № 826/18330/14 Вищим адміністративним судом України, предметом якого є розгляд касаційної скарги на постанову окружного адміністративного суду м. Києва у справі про визнання не чинним Розпорядження КМ України № 1079-р від 05.11.2014 року, у задоволенні якого ухвалою від 21.07.2015 рок відмовлено.

Відповідач 1 надав відзив на позовну заяву, в якому виклав свої заперечення проти позову, зокрема зазначив, що один із позичальників за кредитним договором ПАТ «МЗВМ» грошових коштів у позику не отримував, внаслідок чого в силу приписів ст. 1046 Цивільного кодексу України, кредитний договір № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року щодо нього є неукладеним. Зазначена обставина, на думку відповідача 1 є свідченням збільшення обсягу його відповідальності, а тому порука за договором № SR 11-039/28-4 від 24.02.2011 року, згідно ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України, припинилася.

Представник відповідача 2 в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В перебігу розгляду справи, надавав клопотання про зупинення провадження по справі до закінчення розгляду справи № 908/3010/15 за позовом ПАТ «ОТП Банк», м. Київ до відповідача-1: публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування», м. Маріуполь, Донецької області; до відповідача -2: публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш», м. Маріуполь, Донецької області про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № СR 11-026/28-4 від 24/02/2011 року в сумі сумі 21 004 546,34 доларів США, тобто щодо тієї ж суми заборгованості, що є предметом розгляду у межах цієї справи.

При цьому належного обґрунтування заявленого клопотання в контексті вимог, передбачених ст. 79 Господарського процесуального кодексу України не надав, зокрема, було відсутнє обґрунтування щодо неможливості розгляду цієї справи до закінчення розгляду справи № 908/3010/15 в апеляційній інстанції. Ухвалою від 04.08.2015 року суд вимагав надати додаткове письмове обґрунтування заявленого клопотання.

Через невиконання вимог суду, викладених в ухвалі від 04.08.2015 року, щодо надання додаткового письмового обґрунтування заявленого клопотання про зупинення провадження у справі суд, вважає, що воно задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Факт перебування в провадженні Донецького апеляційного господарського суду апеляційної скарги на рішення господарського суду Донецької області у справі № 908/3010/15, у межах якої судом стягнуто суму заборгованості, що є предметом стягнення у межах цієї справи, з первісних боржників (позичальників за кредитним договором), що є третіми особами по цій справі, не є свідченням неможливості розгляду цієї справи, до закінчення розгляду справи № 908/3010/15, оскільки наслідки судового розгляду справи за позовом позивача до первісних боржників, як не спростовують права позивача предявити позов до відповідачів по справі, що є поручителями у цих правовідносинах, так і не створюють для суду підстав для очікування на висновки суду різних інстанцій, щодо обставин, що зясовуються по справі № 908/3010/15.

Наведене зумовлює висновки суду про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача 2 від 03.08.2015 року про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду справи № 908/3010/15.

12.08.2015 року відповідачами через канцелярію суду було подано клопотання, ідентичні за змістом, про зупинення провадження по справі через подання кожним з них до суду позовів про визнання поруки за договорами № SR 11-039/28-4 від 24.02.2011 року та № SR 11-040/28-4 від 24.02.2011 року припиненою, що, на думку відповідачів, є підставою для зупинення провадження у справі, до закінчення розгляду справ за зазначеними позовами.

Водночас, за приписами ст. 79 Господарського процесуального кодексу України підставою для зупинення провадження у справі є неможливість розгляду цієї справи до вирішення повязаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

При цьому, суду не доведено існування обставин, що роблять неможливим вирішення цієї справи до закінчення розгляду справ за позовами відповідачів про визнання поруки припиненою, як і не обґрунтовано належним чином, неможливість встановлення і перевірки обставин, якими відповідачі обґрунтовують свої позови, у межах цієї справи.

З урахуванням того, що суд, в силу приписів ст. 79 Господарського процесуального кодексу України підстав для зупинення провадження у справі, з підстав, викладених в клопотаннях відповідачів, не встановив, у задоволенні цих клопотань судом відмовлено.

Представники третіх осіб в жодне судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від третьої особи 1 через канцелярію суду надано письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що ПАТ «МЗВМ» грошових коштів у позику не отримувало, внаслідок чого в силу приписів ст. 1046 Цивільного кодексу України, кредитний договір № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року щодо нього є неукладеним, у звязку з чим він не несе солідарної відповідальності за цим кредитним договором.

Оскільки в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та неявка представників відповідача 2 та третіх осіб не створює суду перешкод для всебічного, повного та обєктивного розгляду усіх обставин справи, справа розглядається відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України без участі представників відповідача 2 та третіх осіб за наявними в ній матеріалами.

Розгляд справи на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України відкладався.

Перед початком розгляду справи по суті представників позивача та відповідачів було ознайомлено з правами та обов'язками, передбаченими ст.ст. 20, 22, 78, 80 Господарського процесуального кодексу України.

Зясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених в процесі розгляду справи, вислухавши представників позивача та відповідачів, суд

ВСТАНОВИВ:

24.02.2011р. позивачем, третьою особою 1 та третьою особою 2 укладено договір про надання кредиту СR 11-026/28-4 (надалі за текстом рішення - кредитний договір), відповідно до п.1.1 якого позивач прийняв на себе зобов'язання надати третім особам кредит в розмірі, що не перевищує ліміт фінансування, а треті особи зобов'язуються належним чином використати та повернути банку кредит, а також сплатити проценти та виконати інші зобов'язання, встановлені у цьому договорі. Лімітом фінансування встановлена максимально дозволена сума заборгованості позичальників за кредитом в розмірі 23 500 000,00 доларів США. Згідно п. 1.4. проценти за кредит розраховуються банком від суми кредиту на підставі процентної ставки в розмірі 11,5% річних із розрахунку 360 днів на рік, якщо інше не буде погоджено сторонами. Порядок нарахування процентів визначений п.п.1.4.4-1.4.6 в редакції договору № 4 від 14 вересня 2012 року.

За змістом договору отримання кредитних коштів може бути здійснено третьою особою1 та/або третьою особою 2, але в межах спільного ліміту фінансування.

Строк користування кредитними коштами встановлений до 31.12.2012 року. При цьому у випадку укладання додаткової угоди строк виконання зобов'язань встановлюється до 31.12.2015 року (п.1.6 договору).

Договорами про зміну договору про надання кредиту № 3 від 23 серпня 2012 року, № 6 від 30.04.2013 року, № 7 від 29 липня 2013 року сторони змінювали ліміт кредитування в залежності від строку користування кредитом (встановлено поетапне погашення заборгованості рівними частками).

27.09.2013 року між сторонами укладено договір № 8 про зміну договору про надання кредиту. Згідно п. 1.1.3 в редакції зазначеного договору сторони дійшли згоди про зменшення ліміту фінансування до 18 739 199,66 дол. США., та встановили, що починаючи з 30.09.2014 року погашення Кредиту здійснюється щоквартально рівними платежами від розміру заборгованості третіх осіб, що існуватиме перед позивачем станом на 30.09.2014 року. Згідно п.1.6 договору в редакції від 27.09.2013 року треті особи прийняли на себе зобов'язання виконати боргові зобов'язання в строк до 29.12.2016 року з урахуванням щоквартальних погашень рівними частками , в порядку, встановленому п. 1.1.3 Кредитного договору.

У відповідності до п. 4.1 кредитного договору сторони встановили відповідальність за невиконання та/або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за договором щодо повернення кредиту та сплати процентів у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені, за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 1.12. договору сторони, домовились, що третя особа 1 та третя особа 2 зобов'язуються перед банком виступати солідарними боржниками по цьому договору. Солідарна відповідальність позичальників існуватиме перед банком до тих пір, поки боргові зобов'язання не будуть виконані у повному обсязі. Банк може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов'язань до третьої особи 1 або третьої особи 2 або до всіх одночасно.

На виконання умов кредитного договору № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011р. позивач надав третій особі -2 грошові кошти в сумі 23 500 000,00 доларів США, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями меморіальних ордерів №817152611 від 25.02.2011р. на суму 3 614 002,66 доларів США, №817152610 від 25.02.2011р. на суму 19 125 197,00 доларів США, №87120 від 30.04.2013р. на суму 1 600 000,00 доларів США, №5903936 від 30.07.2013р. на суму 3 200 000,00 доларів США, №1147 від 30.09.2013р. на суму 3 200 000,00 доларів США та виписками по особливим рахункам 2063, відкритими позивачем для обліку заборгованості за кредитами наданими третій особі-2 в межах кредитного договору.

24.02.2011 року позивачем та відповідачем 1 було укладено договір поруки № SR 11-039/28-4 від 24.02.2011 року, відповідно до умов якого відповідач 1 прийняв на себе зобовязання відповідати перед позивачем за повне, своєчасне та належне виконання Боржником (за змістом договору поруки третя особа 1 та/або третя особа 2) у повному обсязі зобовязання.

Пунктом 1.2. договору поруки встановлено солідарну відповідальність відповідача 1 за зобовязаннями третіх осіб, що виникають з кредитного договору № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011р. з усіма додатками, змінами та доповненнями до нього.

24.02.2011 року позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки № SR 11-040/28-4 від 24.02.2011 року, відповідно до умов якого відповідач 1 прийняв на себе зобовязання відповідати перед позивачем за повне, своєчасне та належне виконання Боржником (за змістом договору поруки третя особа 1 та/або третя особа 2) у повному обсязі зобовязання.

Пунктом 1.2. договору поруки встановлено солідарну відповідальність відповідача 1 за зобовязаннями третіх осіб, що виникають з кредитного договору № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011р., з усіма додатками, змінами та доповненнями до нього.

Оскільки, досудова вимога позивача, скерована на адресу відповідачів про погашення заборгованості третіх осіб задоволена не була, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом та просив стягнути суму заборгованості за кредитним договором з відповідачів солідарно.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовується положення параграфу 1 глави 71 цього кодексу, а саме положення про позику.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір та порядок процентів встановлюється договором (ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення позики, що залишилася та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.ст. 525 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що за третьою особою - 2 обліковується заборгованість за кредитним договором № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011р., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 18 739 199,66 доларів США, заборгованості за відсотками, нарахованими з 27.01.2014р. по 10.12.2014р. в сумі 1 903 590,35 доларів США. Зазначена заборгованість підтверджується виписками з особових рахунків, доданими до матеріалів справи, які суд сприймає у якості належних та допустимих доказів, що підтверджують заборгованість третьої особи 2 перед позивачем.

З огляду на зміст кредитного договору в частині, що визначає боржником за ним третю особу 1 та/або третю особу 2, як осіб, що солідарно зобовязані перед позивачем, а також враховуючи, що за зміст договору виникнення такого обовязку незалежно від того, хто саме отримував грошові кошти, той факт, що грошові кошти за кредитним договором було отримано в кредит тільки третьою особо 2, не звільняє третю особу 1 від виникнення у неї зобовязань із солідарного виконання зобовязань перед позивачем разом із третьою особою 2.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вже зазначалося, п. 1.12 кредитного договору № СR 11 - 026/28-4 , встановлено солідарну відповідальність третіх осіб перед позивачем щодо зобовязань, що виникли на підставі цього договору.

Пунктом 1.2. договорів поруки встановлено солідарну відповідальність відповідачів (разом із третіми особами) щодо виконання зобовязань третіх осіб перед позивачем.

Таким чином, з розглядуваних правовідносин вбачається що відповідачі (кожен з них окремо) несуть солідарну відповідальність перед позивачем за належне виконання третіми особами (спільно та/або окремо) своїх зобовязань за кредитним договором.

Доводи відповідача 1 щодо того, що порука є припиненою, адже третя особа 1 грошові кошти у кредит не отримувала, судом відхиляються, як такі, що позбавлені належного правового обґрунтування та такі, що суперечать змісту правовідносин, що виникли між сторонами (позивачем, відповідачами та третіми особами), із суті яких переконливо вбачається визначення третіх осіб, як солідарно зобовязаних перед позивачем незалежно від того, хто саме з них був безпосереднім отримувачем кредитних коштів.

Такі висновки суду ґрунтуються зокрема на положеннях п. 3 ч. 1 ст. 3 та ст. 6 Цивільного кодексу України щодо свободи договору та вільного договірного врегулювання сторонами своїх прав та обовязків.

Отже, з огляду на встановлені судом факти, щодо наявності заборгованості третіх осіб перед позивачем у стягуваному розмірі, суд приходить до висновку про правомірне звернення позивача до суду із розглядуваним позовом щодо стягнення заборгованості за кредитом в сумі 18 739 199,66 доларів США, заборгованості за відсотками, нарахованими з 27.01.2014р. по 10.12.2014р. в сумі 1 903 590,35 доларів США.

Водночас, з огляду на окреме укладення відповідачами договорів поруки із позивачем, підстав, вважати їх (відповідачів) солідарно зобовязаними по відношенню один до одного, не має.

Як вже зазначалося, позивач надав заяву про відмову від позову щодо відповідача 1. Представник відповідача 1 проти відмови позивача від позову щодо нього заперечень не висловив.

Судом розяснено представнику позивача наслідки подання заяви про відмову від позову в частині вимог до відповідача 1 та, оскільки, така відмова позивача права інших осіб не порушує, вважає за необхідне прийняти його відмову, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, має своїми наслідками припинення провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача 1 та вирішення справи на підставі розглядуваного позову має здійснюватися виключно щодо відповідача 2.

З огляду на доведеність позовних вимог в частині наявності заборгованості за кредитом в сумі 18 739 199,66 доларів США, заборгованості за відсотками, нарахованими з 27.01.2014р. по 10.12.2014р. в сумі 1 903 590,35 доларів США у повному обсязі, та виникнення у відповідача 2, як окремого поручителя за зобовязаннями третіх осіб, обовязку виконати такі зобовязання, при настанні обставин, передбачених договором поруки, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення зазначеної суми заборгованості за кредитом та відсотками з відповідача 2 на користь позивача.

Щодо заявлених вимог про стягнення пені у розмірі 361756,33 доларів США, суд приходить до висновку про відмову в позові в цій частині з огляду на наступне.

Згідно ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93. Проте, зі змісту ст. 5 Декрету використовувати іноземну валюту як засіб платежу на території України можливо за наявністю відповідної ліцензії. Позивачем до матеріалів справи надано дозвіл № 191-1 , зареєстрований НБУ 2.03.1998 року за номером 273 на здійснення валютних операцій. Зі змісту дозволу не вбачається право Позивача на отримання штрафних санкцій в іноземній валюті. Доказів наявності відповідної ліцензії у відповідачів суду не надано.

Крім зазначеного, згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Пунктом 4.1 кредитного договору встановлено відповідальність за невиконання та/або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за договором щодо повернення кредиту та сплати процентів у вигляді пені, яка обчіслюється в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент нарахування пені за кожний день прострочення.

Таким чином, розмір пені встановлений кредитним договором та законодавчо визначений максимальний розмір пені пов'язані із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. При вирішенні зазначеного питання суд , в порядку ст. 82 ГПК України, застосовує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові по справі №3-29гс15 від 01.04.2015р.

Як свідчить розрахунок пені, доданий до матеріалів справи, позивач, здійснив нарахування пені без застосування курсу іноземної валюти до національної, що складався в кожний з днів прострочення зобов'язання, що порушує принцип, визначений Верховним судом України в постанові від 01.04.2015 року.

За таких обставин суд відмовляє в задоволені вимог про стягнення пені в повному обсязі.

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача 2 пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Припинити провадження у справі в частині позовних вимог до приватного акціонерного товариства «Торговий дім «Азовзагальмаш», м. Маріуполь Донецька область про стягнення 21 004 546,34 доларів США (за курсом НБУ на 10.12.2014 року становить 328658115,58 гривень), як з поручителя за договорами поруки № SR 11-039/28-4 від 24.02.2011 року заборгованості, що виникла за договором про надання кредиту № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011 року.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «АЗОВЕЛЕКТРОСТАЛЬ» (87535, м. Маріуполь, Донецька область, площа Машинобудівельників, 1, Ідентифікаційний код 25605170), (як з поручителя за договором поруки № SR 11-040/28-4 від 24.02.2011 року) на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43, Ідентифікаційний код 21685166) суму заборгованості за кредитним договором № СR 11-026/28-4 від 24.02.2011 у розмірі 20642790,01 доларів США, з яких заборгованість за кредитом в сумі 18 739199,66 доларів США, заборгованість за відсотками, нарахованими з 27.01.2014р. по 10.12.2014р. в сумі 1 903 590,35 доларів США, судовий збір у розмірі 71821,36 гривень.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 12.08.2015р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 14.08.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Р.М. Колесник