РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2015Справа №910/15062/15

за позовом: Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Мицько Р.М. - по дов., Деркач Т.Г. - по дов.

від відповідача: Єршова С.В. - по дов.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ звернулось до господарського суду м.Києва з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ про зобов'язання списати заборгованість Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з оплати інфляційних втрат в сумі 409064,46 грн. та 3% річних в розмірі 254 876,87 грн.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на приписи Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», у відповідності до яких заборгованість, в тому числі, встановлена судовими рішеннями з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 01.01.1997р. по 01.01.2011р., підлягає списанню. На думку заявника, з огляду на приписи наведеного Закону України інфляційні втрати та 3% річних, що нараховані відповідачем на заборгованість Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» за договором №06/09-414-Р від 12.06.2009р., підлягають списанню.

Відповідач у відзиві №14/2-837 від 24.07.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на недотримання заявником процедури списання спірної заборгованості, що визначена приписами чинного законодавства.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 29.07.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши всі представлені сторонами докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 12.06.2009р. між Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (покупець) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) було укладено договір №06/09-414-Р поставки природного газу, відповідно до п.1.1 якого постачальник передає покупцю в 2009р. у власність природний газ власного видобутку з ресурсу ІV кварталу 2006р. для потреб підприємств комунальної теплоенергетики, теплових електричних станцій і централей та котелень промислових підприємств, зокрема, блочних (модульних) котелень (в обсягах, що використовуються на виробництво теплової енергії для населення, бюджетних установ та організацій), в тому числі, для реалізації через газорозподільні підприємства, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Пунктом 4.4 договору №06/09-414-Р від 12.06.2009р. передбачено, що загальна розрахункова сума правочину становить 2 278 524 грн., крім того, податок на додану вартість в сумі 455704,82 грн., що загалом складає 2 734 228,92 грн.

Договір вважається укладеним з дати його підписання та скріплення печатками сторін і діє в частині передачі газу до 31.12.2009р., а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (п.10.1 договору №06/09-414-Р від 12.06.2009р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №06/09-414-Р від 12.06.2009р. поставки як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 615 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За умовами п.2.1 договору №06/09-414-Р від 12.06.2009р. постачальник передає покупцю газ в обсязі 4 809 042 куб.метрів.

Ціна за 1000 кубічних метрів газу становить 473,80 грн. Ціна газу визначена без урахування тарифів на його транспортування та постачання, а також збору у вигляді цільової надбавки до ціни газу (п.п.4.2, 4.3 договору №06/09-414-Р від 12.06.2009р.).

Пунктом 5.1 укладеного між сторонами правочину передбачено, що розрахунки за газ здійснюються покупцем грошовими коштами у гривнях шляхом перерахування на рахунок постачальника вартості обсягу газу, що передається, протягом двадцяти банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, у межах вказаного вище правочину Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» було поставлено, а Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» прийнято природний газ на загальну суму 2 625 742,56 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами №10106-4 від 26.11.2009р., №06/09-414-Р-1 від 26.11.2009р. приймання-передачі природного газу.

Проте, за твердженнями представників обох сторін, Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» належним чином свої зобов'язання з оплати отриманого газу виконано не було в результаті чого у позивача утворилась заборгованість в сумі 2 625 742,56 грн.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Керуючись наведеними приписами законодавства, у зв'язку з порушенням позивачем своїх грошових зобов'язань за договором №06/09-414-Р від 12.06.2009р., відповідачем було нараховано інфляційні втрати в сумі 409064,46 грн. та 3% річних в розмірі 254 876,87 грн.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, враховуючи неналежне виконання покупцем своїх обов'язків за договором №06/09-414-Р від 12.06.2009р., Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з метою захисту своїх прав та інтересів звернулось до господарського суду м.Києва з позовом до Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення 3 289 638,09 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи рішенням від 30.04.2015р. господарського суду м.Києва по справі №910/6404/13, яким позовні вимоги відповідача частково задоволено та стягнуто з позивача основний борг в сумі 2 625 742,56 грн., 3% річних в розмірі 234158,69 грн. та інфляційні втрати в сумі 262 059,56 грн.

Судом також прийнято до уваги, що наведене судове рішення було оскаржено в апеляційному порядку, що підтверджується ухвалою від 15.06.2015р. Київського апеляційного господарського суду, та не набуло у передбаченому Господарським процесуальним кодексом України порядку законної сили.

Наразі, на думку позивача, стягнення з Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошових зобов'язань за договором №06/09-414-Р від 12.06.2009р. є необгрунтованим з огляду на наявність підстав для списання заборгованості заявника зі сплати сум, що передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, у відповідності до приписів Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст.605 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється, зокрема, внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків.

Наразі, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, заявник посилається на приписи Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію».

Дія цього Закону України у відповідності до ст.1 поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» та її дочірні підприємства Дочірньої компанії «Газ України», Дочірньої компанії «Укртрансгаз», Дочірньої компанії «Укргазвидобування», Державного акціонерного товарисва «Чорноморнафтогаз» та Деражаного підприємства «Енергоринок».

Пунктами 2.1.1, 2.2 статті 2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» визначено, що на умовах, визначених цим Законом України, підлягають списанню заборгованість Дочірньої компанії «Газ України» перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (у тому числі реструктуризована) в межах сум, списаних підприємствам, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, і суб'єктам господарювання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом, перед Дочірньою компанією «Газ України»; заборгованість (у тому числі встановлена судовими рішеннями) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і не сплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та діє до 30.06.2012р.

Списання заборгованості відповідно до цього Закону України здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п.2.5 ст.2 Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію»).

Постановою №894 від 08.08.2011р. Кабінету міністрів України затверджено Порядок списання заборгованості за природний газ та електричну енергію.

У п.4 Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію зазначено, що обсяг заборгованості (у тому числі реструктуризованої) за природний газ визначається з урахуванням вимог законодавства з питань інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, документів та розрахунків і списується: учасниками процедури списання, що здійснюють постачання природного газу за регульованим тарифом або виробляють, транспортують і постачають теплову енергію, перед Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - у сумах, що обліковуються в бухгалтерському обліку таких учасників; Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - у сумах, що обліковуються в її бухгалтерському обліку, включаючи заборгованість ліквідованих підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову енергію.

Для списання заборгованості кожен учасник процедури списання утворює комісію з питань списання заборгованості, до складу якої обов'язково входить керівник такого учасника, як голова комісії, та головний бухгалтер і яка визначає обсяг заборгованості, що підлягає списанню, у розрізі контрагентів. Списання заборгованості проводиться на підставі протоколів зазначеної комісії, затверджених її головою. Датою списання заборгованості є дата затвердження протоколу (п.6 Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію).

Положеннями п.8 вказаного Порядку визначено, що учасники процедури списання подають протягом 10 днів після затвердження зазначеного в пункті 6 цього Порядку протоколу, але не пізніше 31 грудня 2011 року кредиторам інформацію про суми списаної заборгованості (основної суми заборгованості, пені, штрафних та фінансових санкцій) в розрізі договорів щодо постачання природного газу, а також видів заборгованості.

Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» здійснює списання заборгованості (у тому числі реструктуризованої) перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» в межах сум, списаних компанією «Газ України» учасникам процедури списання, зазначеним у пункті 4 цього Порядку, та заборгованості ліквідованих підприємств, що виробляють, транспортують і постачають теплову енергію, та надсилає їй щомісяця повідомлення про суму списаної таким учасникам заборгованості та суму заборгованості, що підлягає списанню у бухгалтерському обліку Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України». Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» надсилає протягом семи днів після списання заборгованості Дочірній компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» повідомлення про суми списаної заборгованості в розрізі договорів щодо постачання природного газу, що є підставою для такого списання в бухгалтерському обліку зазначених компаній (пункт 9 Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію).

У п.3 Порядку вказано, що учасники процедури списання протягом 30 днів після закінчення строку дії Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» проводять звіряння розрахунків і підписують відповідні акти станом на 31 грудня 2011 року, в яких фіксується сума заборгованості, що обліковується в їх бухгалтерському обліку після списання заборгованості.

Відповідно до п.7 Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію заборгованість зі сплати пені, штрафних та фінансових санкцій (3% річних та індекс інфляції), які нараховані учасникам процедури списання на заборгованість за природний газ, спожитий газ, спожитий ними у період з 01.01.1997р. по 01.01.2011р., щодо стягнення яких розпочата процедура судового врегулювання спору і відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили, визначається у відповідних договорах, що укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України. Таким чином, пунктом 7 вищевказаної постанови встановлено не порядок списання заборгованості, а спосіб визначення розміру заборгованості зі сплати пені, штрафних та фінансових санкцій на підставі договорів про поставку природного газу. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 12.09.2013р. Вищого господарського суду України по справі №09/11/1925.

Пунктом 6 вказаного Порядку визначено, що списання заборгованості проводиться на підставі протоколів зазначеної комісії, затверджених її головою. Датою списання заборгованості є дата затвердження протоколу.

Як слідує з приписів даних правових норм, на учасників процедури списання даною правовою нормою покладено обов'язок протягом 30 днів після закінчення строку дії Закону України провести звіряння розрахунків і підписати станом на 31.12.2011р. відповідні акти, в яких має бути зафіксована сума заборгованості, що обліковується після списання заборгованості на їх бухгалтерському обліку, а отже і свідчить про фактично списані обсяги заборгованості, зокрема із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій, які нараховані учасникам процедури списання на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 01.01.1997р. по 01.01.2011р.

Слід зазначити, що нормами чинного законодавства не передбачено окремого порядку для списання заборгованості з нарахованих 3% річних та інфляційних втрат на підставі Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», тобто, у суду є всі достатні підстави застосувати до спірних правовідносин порядок, що затверджений Постановою №894 від 08.08.2011р. Кабінету міністрів України, саме до якого і міститься посилання у п.2.5 ст.2 вказаного вище Закону України.

Тобто, списання заборгованості зі сплати 3% річних та інфляційних втрат, що нараховані на борг з оплати природного газу, здійснюється саме у порядку, який визначено Постановою №894 від 08.08.2011р. Кабінету міністрів України. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 26.04.2012р. Вищого господарського суду України по справі №5020-3/139.

Наведеним вище також спростовуються твердження відповідача щодо відсутності необхідності для списання спірної заборгованості складання протоколів відповідної комісії Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Всупереч означеним вище приписам законодавства позивачем не було виконано свого обов'язку з доказування та не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів дотримання Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» визначеного Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» та Постановою №894 від 08.08.2011р. Кабінету Міністрів України порядку списання заборгованості за природний газ, в тому числі, з 3% річних та інфляційних втрат.

Наразі, судом прийнято до уваги, що на підставі означених нормативно-правових актів позивачем було створено комісію по списанню вказаної вище заборгованості, що підтверджується представленим до матеріалів справи Наказом №334 від 09.09.2011р. Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» «Про організацію роботи з виконання Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію».

Однак, протоколу наведеної комісії позивача, за яким проведено списання спірної заборгованості, Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до матеріалів справи не представлено.

До того ж, під час розгляду справи у судовому засіданні 29.07.2015р. представниками позивача підтверджено, що комісією протоколу про списання заборгованості Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з оплати інфляційних втрат в сумі 409064,46 грн. та 3% річних в розмірі 254 876,87 грн., які були нараховані з огляду на неналежне виконання заявником своїх грошових зобов'язань за договором №06/09-414-Р від 12.06.2009р., не складалось.

Одночасно з приводу обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів господарський суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частина 2 ст. 14 Цивільного кодексу України встановлює, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно із ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За приписами ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Частиною 2 ст.5 Господарського кодексу України передбачено, що конституційні основи правового господарського порядку в Україні становлять: право власності Українського народу на землю, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони, що здійснюється від імені Українського народу органами державної влади і органами місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України; право кожного громадянина користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону; забезпечення державою захисту прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальної спрямованості економіки, недопущення використання власності на шкоду людині і суспільству; право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; визнання усіх суб'єктів права власності рівними перед законом, непорушності права приватної власності, недопущення протиправного позбавлення власності; економічна багатоманітність, право кожного на підприємницьку діяльність, не заборонену законом, визначення виключно законом правових засад і гарантій підприємництва; забезпечення державою захисту конкуренції у підприємницькій діяльності, недопущення зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірного обмеження конкуренції та недобросовісної конкуренції, визначення правил конкуренції та норм антимонопольного регулювання виключно законом; забезпечення державою екологічної безпеки та підтримання екологічної рівноваги на території України; забезпечення державою належних, безпечних і здорових умов праці, захист прав споживачів; взаємовигідне співробітництво з іншими країнами; визнання і дія в Україні принципу верховенства права.

Загальними принципами господарювання в Україні є: забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб'єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави; захист національного товаровиробника; заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини (ст.6 Господарського кодексу України).

У ч.3 ст.18 Господарського кодексу України зазначено, що органам державної влади та органам місцевого самоврядування, їх посадовим особам забороняється приймати акти та вчиняти дії, які усувають конкуренцію або необґрунтовано сприяють окремим конкурентам у підприємницькій діяльності, чи запроваджують обмеження на ринку, не передбачене законодавством. Законом можуть бути встановлені винятки з цього правила з метою забезпечення національної безпеки, оборони чи інших загальносуспільних інтересів.

Як зазначалось вище, п.6 Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію, який затверджено Постановою №894 від 08.08.2011р. Кабінету Міністрів України, передбачено, що датою списання заборгованості є дата затвердження протоколів головою комісії з питань списання заборгованості.

Господарський суд зауважує, що списання заборгованості на підставі Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» не передбачає жодного обов'язку відповідача, як кредитора, вчиняти будь-які дії, що підтверджували б погодження списання заборгованості. Вказану правову позицію підтримано Вищим господарським судом у постанові від 18.07.2013р. по справі №5011-72/9524-2012.

До того ж, суд зауважує, що бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень (ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За приписами ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частинами 1, 2, 3 ст.8 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що під списанням заборгованості слід розуміти внесення змін до бухгалтерського обліку підприємства шляхом вилучення з нього певної дебіторської заборгованості.

Тобто, у даному випадку застосування обраного заявником способу захисту фактично може призвести до необґрунтованого втручання в бухгалтерський облік Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», обов'язки щодо ведення якого покладено на окремих посадових осіб відповідача.

Таким чином, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги відсутність у відповідача передбаченого чинним законодавством обов'язку на вчинення певних дій щодо погодження списання заборгованості позивача, суд дійшов висновку, що обраний Дочірньою компанією «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» спосіб захисту прав суб'єктів господарювання є прямим втручанням у господарську діяльність Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України». Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд у постановах від 06.02.2013р. по справі №5011-69/9179-2012 та від 18.07.2013р. по справі №5011-72/9524-2012р.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зобов'язання списати заборгованість Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з оплати інфляційних втрат в сумі 409064,46 грн. та 3% річних в розмірі 254 876,87 грн. є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ про зобов'язання списати заборгованість Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з оплати інфляційних втрат в сумі 409064,46 грн. та 3% річних в розмірі 254 876,87 грн.

У судовому засіданні 29.07.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 03.08.2015р.

Суддя М.О. Любченко