РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015Справа №910/12966/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ТАС-Фарма"
До Товариства з обмеженою відповідальністю "Реккітт Бенкізер Хаусхолд Енд Хелс Кер Україна"
Простягнення 32 846,37 грн.
Суддя Шкурдова Л.М.

За участю представників:

Від позивачаЛевченко І.О. (за довіреністю №92 від 10.06.2015 р.)
Від відповідачаВеликодна А.В. (за довіреністю №02/РБ/Д від 01.07.2015 р.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАС-Фарма" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Реккітт Бенкізер Хаусхолд Енд Хелс Кер Україна" про стягнення 32 846,37 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2015 р. за вказаними вимогами порушено провадження у справі № 910/12966/15, розгляд справи призначено на 12.06.2015 р.

Ухвалою від 12.06.2015 р. у зв'язку із неявкою у судове засідання представника відповідача розгляд справи відкладено судом на 14.07.2015 р.

29.07.2015 р. судом продовжено розгляд спору у справі № 916/12966/15 на п'ятнадцять днів, оголошено перерву в судовому засіданні до 11.08.2015 р.

10.08.2015 р. від позивача до суду надійшли заперечення на відзив відповідача та пояснення на відзив.

11.08.2015 р. відповідачем було подано заперечення на пояснення позивача.

В судове засідання 11.08.2015 р. з'явилися представники позивача та відповідача.

В ході засідання судом було заслухано остаточні позиції присутніх в засіданні учасників процесу по суті спору.

Так, представник позивача надав в матеріали справи заперечення та пояснення на відзив відповідача, відповідно до яких уточнив суму 3% річних до 288,19 грн., просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням здійснених уточнень.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з ч. 6 ст. 22 ГПК України господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 (далі - Постанова) передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Згідно з п. п. 3.11 та 3.12 вказаної Постанови ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як, зокрема, збільшення або зменшення розміру позовних вимог. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

З огляду на наведене вище, уточнення позивачем позовних вимог в частині 3% річних є фактично заявою про зменшення розміру позовних вимог, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому приймається судом до розгляду.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.01.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАС-Фарма" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Реккітт Бенкізер Хаусхолд Енд Хелс Кер Україна" (замовник) було укладено договір № ТАС14 про надання послуг (далі-договір), за умовами якого замовник доручає, приймає та оплачує, а виконавець зобов'язується надати інформаційні, маркетингові послуги, що спрямовані на збільшення об'ємів продаж товарів замовника, створенню їх сприятливого іміджу та надання необхідної інформації про товар за запитом кінцевого споживача.

Згідно з п. 2.1 договору остаточна вартість послуг та витрати на оплату таких послуг, зазначених в п.п. 1.1-1.3 договору, залежать від об'єму фактично замовлених та наданих послуг, що зазначається сторонами в додаткових угодах до даного договору та в актах про надані послуги у звітному періоді.

Після підписання виконавцем акту про надані послуги відповідно до п. 3.21 даного договору замовник сплачує виконавцю за надані послуги суму в національній валюті (гривнях), погоджену сторонами та зафіксовану в акті про надані послуги згідно з п.п.1.1-1.3 даного договору (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 2.3 договору, якщо замовник не підписує акт про надані послуги та не надає мотивованої відмови від підписання такого акту протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання акту, виконавець зобов'язаний надіслати замовнику офіційну письмову вимогу про підписання акту приймання-передачі наданих послуг. У випадку, якщо замовник не підпише акт або не надасть мотивовану відмову від такого підписання протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання від виконавця офіційної письмової вимоги, акт вважається підписаним та прийнятим без зауважень.

У п. 2.4 договору сторони визначили, що оплата відбувається на підставі рахунку-фактури виконавця протягом 20 (двадцяти) календарних днів після підписання обома сторонами акту приймання-передачі наданих послуг.

Згідно з п. 3.1 договору виконавець зобов'язується забезпечувати якісне та своєчасне надання послуг з наданням звітів з наданих послуг в погодженій формі до 15 (п'ятнадцятого) числа кожного місяця, що йде за звітним періодом.

Не пізніше 15 (п'ятнадцятого) числа кожного місяця, що йде за звітним періодом, сторони підписують акт про надані послуги. Датою акту про надані послуги визнається дата підписання акту обома сторонами (п. 3.2 договору).

За твердженнями позивача, послуги за договором надавались ним своєчасно та в повному обсязі, проте, відповідачем отримані послуги оплачено лише частково, у зв'язку з чим станом на даний час у нього наявна основна заборгованість перед позивачем на суму 24 067,28 грн., на які нараховано 8 779,09 грн. інфляційних втрат та 288,19 грн. 3% річних.

Відповідач з позовними вимогами не погоджується, вважає їх недоведеними та необгрунтованими, оскільки наведені в актах послуги йому надані не були, позивач не надав доказів отримання відповідачем актів надання послуг та рахунків-факту наданих послуг тощо.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Нормами частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України (далі - ГК України) як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦКУ з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншими учасниками відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші ), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Укладений між сторонами договір № ТАС14 від 02.01.2014 р. за своє правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За приписами статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зазначені вище норми Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями статті 193 ГК України.

Положеннями ст. 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На підтвердження надання послуг за договором позивачем було надано в матеріали справи акти надання послуг № 16324 від 21.10.2014 р. на суму 8 165,88 грн., № 16509 від 31.10.2014 р. на суму 9 439,29 грн., № 17 від 31.01.2015 р. на суму 6 461,65 грн., які підписані та скріплені печаткою лише зі сторони позивача.

Натомість, факт надіслання указаних актів відповідачу підтверджується копіями фіскальних чеків відділення поштового зв'язку, а факт їх отримання - копіями повідомлень про вручення поштових відправлень, наявними в матеріалах справи.

У п. 2.3 договору сторони погодили, якщо замовник не підписує акт про надані послуги та не надає мотивованої відмови від підписання такого акту протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання акту, виконавець зобов'язаний надіслати замовнику офіційну письмову вимогу про підписання акту приймання-передачі наданих послуг. У випадку, якщо замовник не підпише акт або не надасть мотивовану відмову від такого підписання протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту отримання від виконавця офіційної письмової вимоги, акт вважається підписаним та прийнятим без зауважень.

Виходячи з обставин справи, оскільки позивач не отримав від відповідача відповіді на надіслані акти відповідно до указаної норми договору ним було направлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Реккітт Бенкізер Хаусхолд Енд Хелс Кер Україна" офіційні письмові вимоги № 315 від 17.12.2014 р. та № 47 від 17.02.2014 р. про підписання акту приймання-передачі наданих послуг, докази отримання яких відповідачем додані до позовної заяви.

Проте, протягом вказаного в договорі десятиденного строку відповідач ні актів надання послуг не підписав, ні надав відмови від такого підписання позивачу, у зв'язку з чим акти № 16324 від 21.10.2014 р., № 16509 від 31.10.2014 р., № 17 від 31.01.2015 р. вважаються підписаними та прийнятими без зауважень замовником, про що позивач вказав у направленій відповідачу претензії про невиконання умов договору № ТАС14 від 02.01.2014 р. про надання послуг.

Як слідує з матеріалів справи, розрахунок вартості наданих послуг було здійснено позивачем відповідно до умов п.п. 1.1-1.3 договору, де вартість послуг та витрати на оплату таких послуг встановлюються у відсотковому відношенні до відвантажених виконавцю дистрибуторами замовника товарів за звітний період (детальний розрахунок по кожному акту надано позивачем в матеріали справи).

Таким чином, виходячи з указаного, заперечення відповідача щодо неотримання усього обсягу послуг та неотримання ним актів надання послуг спростовуються поданими позивачем доказами. Більше того, окрім письмових заперечень, жодних доказів на підтвердження своєї позиції відповідачем надано до суду не було.

Що стосується доводів відповідача про невиставлення позивачем рахунків-фактур, на підставі яких за договором здійснюється оплата послуг, суд зазначає, що ненаправлення рахунку-фактури не є підставою для відмови у оплаті фактично наданих послуг, не ускладнює здійснення платежу, адже, вартість наданих послуг вказується у відповідних актах, які направлялися відповідачу належним чином.

За таких обставин, у зв'язку із вищенаведеним, судом встановлено, що заборгованість відповідача за надані послуги у розмірі 24 067,28 грн. позивачем документально підтверджена та підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Враховуючи, що у правовідносинах сторін спору має місце допущене з боку відповідача порушення у його зобов'язанні за договором, позивач заявив позовні вимоги про застосування до нього відповідальності шляхом стягнення з останнього 3 % річних в сумі 288,19 грн. та інфляційних втрат розміром 8 779,09 грн.

Відповідно до ч.1. ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Перевіривши розрахунки нарахованих позивачем сум 3% річних та інфляційної складової боргу, періоди їх нарахування по кожному акту надання послуг, суд дійшов висновку про їх арифметичну правильність, обґрунтованість та відповідність положенням закону, а відтак, оскільки в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем позивачу нарахованих 3% річних та збитків від інфляції, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення їх в примусовому порядку.

Частиною 1 ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 24 067,28 грн. основного боргу, 8 779,09 грн. інфляційних втрат та 288,19 грн. 3% річних підлягають задовленню.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи з приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем судові витрати у справі покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Реккітт Бенкізер Хаусхолд Енд Хелс Кер Україна" (04655, м. Київ, пр-т Московський, б. 28-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАС-Фарма" (02140, м. Київ, вул. О.Мішуги, 3в (літ. А), ) основний борг в розмірі 24 067 (двадцять чотири тисячі шістдесят сім) грн. 28 коп., 288 (дві вісімдесят вісім) грн. 19 коп. 3% річних, 8 779 (вісім тисяч сімсот сімдесят дев'ять) грн. 09 коп. інфляційних нарахувань та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Повне рішення складено: 14.08.2015 р.

Суддя Л.М. Шкурдова