ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"03" серпня 2015 р. Справа № 918/488/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техкомплект"

до Товариства з обмеженою відповідальністю - фірми "БНН"

про стягнення в сумі 144 112 грн. 64 коп., з яких: 80 500 грн. 00 коп. - сума безпідставно отриманих коштів, 6 940 грн. 64 коп. - 3% річних, 56 672 грн. 00 коп. - інфляційних втрат

В засіданні приймали участь представники:

позивача : Наконечна Я.С. дов. від 19.01.2015р.;

відповідача : Дяденчук А.І. дов. № 27/14 від 27.10.2014р.

В судовому засіданні, відповідно до ст.85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Ухвалою суду від 20.07.2015р., відповідно до ч.3 ст. 69 ГПК України, строк розгляду спору продовжено на 15 днів.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю - фірми "БНН" про стягнення в сумі 144 112 грн. 64 коп., з яких: 80 500 грн. 00 коп. - сума безпідставно отриманих коштів, 6 940 грн. 64 коп. - 3% річних, 56 672 грн. 00 коп. - інфляційних втрат. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ТзОВ "Техкомплект" перерахувало ТзОВ Ф"БНН" грошові кошти на загальну суму 644 000 грн. 00 коп., а ТзОВ фірма "БНН" передала у власність ТзОВ "Техкомплект" автомобілі ВАЗ 21214 по ціні 80 500 грн. з ПДВ за 1 шт. на загальну суму 563 500 грн. 00 коп. Звертає увагу суду на те, що сума переплати становить 80 500 грн. Вважає, що грошові кошти в сумі 80 500 грн. є безпідставно отриманими ТзОВ фірма "БНН", оскільки сторонами договір у письмовій формі не укладався. Наголошує, що позовні вимоги підтверджені наявними в матеріалах справи доказами, а саме: рахунком - фактурою №СФ-0000006 від 25.01.2012р., рахунком - фактурою №СФ-0000021 від 04.04.2012р., рахунком - фактурою №СФ-0000029 від 15.05.2012р., видатковою накладною №РН-0000034 від 18.06.2012р. на суму 563 500 грн. 00коп., виписками по банківському рахунку ТзОВ "Техкомплект".

Представник позивача у своїх письмових поясненнях від 15.06.2015р. (вх.14081/15) вважає , що обов'язок повернення грошових коштів носить саме грошовий характер.

Також у додаткових поясненнях від 30.06.2015р. представник позивача повідомив, що ТОВ "БНН" зобов'язане повернути кошти оскільки кошти передані відповідачу не підкріплені жодним зобов'язанням. Вважає, що договір купівлі - продажу 8 автомобілів сторонами не укладався.

07.07.2015р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов у якому зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат до задоволення не підлягають.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд -

ВСТАНОВИВ:

25.01.2012р. Товариство з обмеженою відповідальністю "БНН" виставило для Товариства з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" рахунок - фактури №СФ-0000006.

25.01.2012р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю "БНН" 25 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу - "попередня оплата за ВАЗ 21214, згідно рахунку №СФ-0000006 від 25.01.2012р.", що підтверджується банківською випискою "Правекс-Банк" за 25.01.2012р.

04.04.2012р. Товариство з обмеженою відповідальністю "БНН" виставило для Товариства з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" рахунок - фактури №СФ-0000021.

04.04.2012р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю "БНН" 498 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу - "попередня оплата за а/м ВАЗ 21214, згідно рахунку №СФ-0000021 від 04.04.2012р.", що підтверджується банківською випискою "Правекс-Банк" за 04.04.2012р.

15.05.2012р. Товариство з обмеженою відповідальністю "БНН" виставило для Товариства з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" рахунок - фактури №СФ-0000029.

15.05.2012р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю "БНН" 117 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу - "попередня оплата за а/м ВАЗ 21214, згідно рахунку №29 від 15.05.2012р.", що підтверджується банківською випискою "Правекс-Банк" за 15.05.2012р.

17.05.2012р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю "БНН" 4 000 грн. 00 коп. з призначенням платежу - "доплата за а/м ВАЗ 21214, згідно рахунку №29 від 15.05.2012р.", що підтверджується банківською випискою "Правекс-Банк" за 17.05.2012р.

Відповідно до видаткової накладної № РН-0000034 від 18.06.2012р. Товариство з обмеженою відповідальністю "БНН" передало Товариству з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" сім автомобілів ВАЗ 21214 на загальну суму 563 500 грн. 00 коп.

08.05.2014р. позивачем на адресу відповідача надіслано Лист (заяву) №214 у якому, зазначає, що кошти у сумі 80500 грн. відповідають вартості одного автомобіля. Зазначає, що у зв'язку з невиконанням вимоги від 30.04.2015р. ці кошти є безпідставно отриманими. Позивач пропонує відповідачу повернути безпідставно отриманні кошти.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 6 940 грн. 64 коп. - 3% річних та 56 672 грн. 00 коп. - інфляційних втрат у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочином, згідно частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 180 ГК України передбачає, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для його виконання сторонами.

У статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалась.

В силу вимог ст. ст. 640 - 642 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції; пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору; пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття; відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною; якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наведені вище норми чинного законодавства дають підстави стверджувати, що правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем, є правовідносинами з купівлі - продажу товару.

Відповідно до приписів ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Абзацом другим ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Судом встановлено, що відповідач на момент розгляду даної справи отриманні від позивача грошові кошти в сумі 80500 грн. 00 коп. на рахунки позивача не повернув. Також автомобіль не поставив.

Відповідно до ст. ст. 662, 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Стаття 693 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Судом враховується, що у матеріалах справи наявна вимога позивача від 08.05.2014р. №214. Будь-яких доказів в підтвердження повернення зазначених коштів матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У пункті 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами і доповненнями) визначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

Представник Відповідача в судовому засіданні позовні вимоги в частин стягнення з відповідача заборгованості в сумі 80500 визнав.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 80500 грн. є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 6 940 грн. 64 коп. - 3% річних, 56 672 грн. 00 коп. - інфляційних втрат з посиланням на те, що грошові кошти у сумі 80500грн. 00 коп. є безпідставно отримані, судом враховується наступне.

Відповідно до наявних у матеріалах справи банківських виписок зазначені грошові кошти перераховані з призначенням платежу - "попередня оплата за ВАЗ 21214, згідно рахунку". Проте відповідачем не поставлено позивачу одне авто. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що сторонами укладено договір у спрощений спосіб, який містить істотні умови, що властиві для правовідносин, які склалися у взаємовідносинах сторін.

Тому, твердження позивача про безпідставність перерахування коштів судом до уваги не приймаються.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до п.5.2 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вичиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на заявлені до стягнення періоди та приймаючи до уваги дату надіслання вимоги про повернення грошових коштів відповідачу, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 6 940 грн. 64 коп. - 3% річних, 56 672 грн. 00 коп. - інфляційних втрат такими, що не підлягають задоволенню. Що кореспондується з позицією Верховного Суду України висвітленою у Постанові від 15.102013р. у справі №2011-42/13539-2012.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.1, 2, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" до Товариства з обмеженою відповідальністю - фірми "БНН" про стягнення в сумі 144 112 грн. 64 коп., з яких: 80 500 грн. 00 коп. - сума безпідставно отриманих коштів, 6 940 грн. 64 коп. - 3% річних, 56 672 грн. 00 коп. - інфляційних втрат задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "БНН" (м. Рівне, вул. Пушкіна, буд. 3, кв. 2, код 21090125) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техкомплект" (08004, Київська обл., Макарівський р-н, с. Калинівка, вул. Київська, 43/2, ) 80 500 грн. 00 коп. (вісімдесят тисяч п'ятсот гривень 00 коп.) - заборгованості, 1749 грн. 00 коп. (одна тисяча сімсот сорок дев'ять гривень 00 коп. ) - витрат по оплаті судового збору.

3. Видати наказ.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.08.2015р.

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 4 примірника:

1 - до справи;

2 - позивачу (08004, Київська обл., Макарівський р-н, с. Калинівка, вул. Київська, 43/2);

3- позивачу (м. Київ, проспект науки, 30, оф. 175)

4 - відповідачу (м. Рівне, вул. Пушкіна, буд. 3, кв. 2).