ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17.08.2015 Справа № 905/772/15

Суддя господарського суду Донецької області Гринько С.Ю. при секретарі судового засідання Табачнікові В.Г., розглянув матеріали за позовом Об»єднання підприємств Електротехнічна корпорація «Елкор» м.Харків до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь»-металургійний завод» м.Донецьк про стягнення 1 072 650,97 грн.

за участю представника позивача ОСОБА_1 довіреність від 05.08.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач 07.07.2015р. звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача 737951,89грн.,з яких борг складає 591729,79грн., 147340,72грн.- пеня за просрочку оплати, починаючи з 07.11.13р. по 14.07.14р. та за цей же період інфляційні витрати в розмірі 72782,76грн. і 3% річних в сумі 12110,19грн.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на невиконання грошового зобов»язання відповідачем умов договору купівлі-продажу № 23785дс від 18 липня 2011року та додаткову угоду № 2 від 16.11.2011року, відповідно до якої поставлений відповідачу товар за накладною № 55 від 08.07.2013р. За несвоєчасне виконання грошового зобов»язання відповідачу нарахована пеня відповідно до п.7.2 договору та відповідно до ст.. 625 Цивільного кодексу України нараховані інфляційні витрати і 3% річних за весь час прострочення.

20.07.2015р. позивачем надіслана до суду заява про уточнення позовних вимог відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом ГПК).

Розглядаючи цю заяву, господарський суд, враховуючи постанову Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011року ( зі змінами та доповненнями ), встановив, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду заяви позивача про уточнення позовних вимог, суд виходить з її змісту.

Позивач в заяві просить суд залишити заявлені вимоги щодо стягнення боргу в сумі 591729.79грн. без змін., в частині стягнення пені відмовився., змінив період нарахування інфляційних витрат і 3% річних ( з 07.11.2013р. по 14.07.14р.), після чого ці суми складають: інфляційні витрати в сумі 451059,09грн. і 3% річних в сумі 29862,09грн. за період з 07.11.2013р. по 13.07.15р.

Таким чином, виходячи з змісту заяви, господарський суд дійшов, що заява позивача стосується збільшення розміру позовних вимог.

Відповідач не надав суду відзив на позов, представник не явився на виклик суду, про час і місце якого був належним чином повідомлений.

Відповідач направив суду заяву про затвердження мирової угоди, але надав суду копію мирової угоди, яка не підписана іншою стороною (позивачем), а тому не може бути розцінена як мирова угода. За клопотанням відповідача розгляд справи неодноразово відкладався.

За наявністю і достатністю матеріалів для вирішення спору по суті, господарський суд вправі вирішити спір за наявними матеріалами без явки представника відповідача та відсутності відзив на позов на підставі ст.77 ГПК України в строки, передбачені ст.69 ГПК України.

Оцінюючи надані сторонами документи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Предметом даного позову є стягнення боргу з нарахуванням інфляційних і річних. Підставою позову є невиконання відповідачем грошового зобов»язання, яке виникло з договору № 23785дс від 18 липня 2011року та додаткову угоду № 2 від 16.11.2011року.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

Даючи правову оцінку документам, господарський суд дійшов наступного: 18.07.2011року директорами підприємств підписали договір № 23785дс, за яким продавець (позивач) зобов»язався передати покупцю (відповідачу) обладнання і продукцію виробничо-технічного призначення, кількість, ціна, строк і умови поставки яких вказана в додаткових угодах. Передача товару здійснюється на умовах оплати визначеним в пункті 3.2 договору і додатковій угоді № 2 від 16.11.2011року. Договір підписаний з протоколом розбіжностей.

Враховуючи вищезазначене, договір, на який посилається позивач, вважається судом укладеним, так як в ньому сторонами передбачені всі істотні умови.

За своїм змістом та правовою природою договір, на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, є договором купівлі-продажу та підпадає під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В частині, що не суперечить Договору, до вказаного правочину також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 ЦК України).

За умовами статті 193 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов»язання належним чином відповідно до закону і укладеного договору.

Господарським судом встановлено, що відповідно додаткової угоді № 2 від 16.11. 2011року, яка являється невід»ємною частиною договору, за видатковою накладною № 55 від 08.07.2013р. представником відповідача, який діяв за довіреністю № 1961 від 01.07.2013р. отримано у позивача 14 одиниць обладнання на загальну суму 2600000,00грн.

Товар прийнятий без будь-яких заперечень стосовно кількості, якості чи комплектності, а тому повинен бути сплачений у встановлені строки.

Відповідно п.2 додаткової угоди покупець здійснює оплату на підставі виставленого рахунку наступним порядком:

- 30% від вартості партії товару перераховується у формі передоплати на підставі рахунку, виставленому продавцем;

- 30% від вартості партії товару перераховується по факту поставки в термін 10-ти днів з дати готовності товару до відвантаження;

- 40% від вартості партії товару перераховується по факту поставки в термін 120-ти днів.

Строк поставки 90 днів.

29.07.2015р. надіслав суду копію рахунку № 159 від 15.12.2011року, в якому перелічені 14 одиниць товару, який повинен бути сплачений відповідачем на загальну суму 2 600 000,00грн.

З витягу банківських рахунків, вбачається, що відповідач перерахував позивачу платіжними дорученнями: № 4415 від 27.02.2013р. 780 000,00грн., № 18836 від 20.08.2013р. 780 000,00грн., № 23385 від 15.10.2013р. 84 322,77грн., № 29971 від 05.11.2013р. 205677,23грн., № 30577 від 12.11.2013р. 88270,21грн., № 62 від 13.03.2014р. 70000,00грн. На всіх платіжних дорученнях є посилання на номер виставленого рахунку. З цих оплат, вбачається, що відповідачем виконані умови сплати 30% від вартості партії товару передоплатою і 30% від вартості партії товару перераховується по факту поставки в термін 10-ти днів з дати готовності товару до відвантаження в повному обсязі.

40% вартості товару 1 040 000,00грн. повинно бути перераховано в термін 120 днів по факту поставки. Поставка відбулася 08.07.2013р., тому відповідач повинен був сплатити товар до 11.11.2013року включно. Однак сплачено відповідачем тільки 448270,21грн., решта в сумі 591729,79грн. залишилась несплаченою до часу вирішення спору.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а оскільки доведено факт отримання товару відповідачем і несплата його в повному обсязі в строки, встановлені договором, господарський суд задовольняє вимогу позивача щодо стягнення заборгованості в сумі 591 729,79грн.

Позивач з посиланням на норми ст.625 Цивільного Кодексу України, заявив вимоги про стягнення з боржника, який не виконав своєчасно грошові зобов»язання інфляційні витрати в сум 451 059,09грн. за період з 07.11.2013р. по 13.07.2015р. включно і 3% річних в сумі 29 862,09грн. за цей же період.

Вирішуючи ці питання, суд виходить з наступного: ст.625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов»язання, за вимогою кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Відтак, встановлені статтею 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов»язання.

Враховуючи, що матеріалами справи доведений факт порушення відповідачем строків оплати товару, господарський суд, провівши власний розрахунок, задовольняє вимоги позивача в частині стягнення інфляційних витрат в розмірі 451059,09грн. і 3 % річних в розмірі 29862,09грн. за весь час прострочення.

Приймаючи до уваги, що позов виник з вини відповідача, на нього покладаються судові витрати в розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір» і сплачений позивачем при подачі позову в сумі 21453.00грн.

.На підставі ст.ст.526,530,546,549,610,612,625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 67,193 Господарського кодексу України та, керуючись статтями 49, 82,84,81-1, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов Об»єднання підприємств Електротехнічна корпорація «Елкор» м.Харків до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь»-металургійний завод» м.Донецьк про стягнення 1 072 650,97 грн. в повному обсязі.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь»-металургійний завод», , м.Донецьк- 83062, вул. Ткаченка, 122 (поштова адреса: 04119,м.Київ, вул.Якіра,8/81) на користь Об»єднання підприємств Електротехнічна корпорація «Елкор», , м.Харків 61060, пр. 50-ти річчя СРСР, буд.157 заборгованість в сумі, інфляційні витрати в сумі 451059,09грн., 3% річних в сумі 29862,09грн., судові витрати в сумі 21453,00грн.

Суддя С.Ю. Гринько