КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2015 р. Справа№ 910/1758/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Сітайло Л.Г.

Від позивача - Гончарук А.С. (довір. від 05.10.14);

Від відповідача - Беспаль Л.Г. (довір. №12-174 від 02.10.14);

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Спецпроект"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2015 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Спецпроект"

до Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта"

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2015р. у справі №910/1758/15-г в позові відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду ґрунтується на тому, що позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження наявності вини у відповідача та доказів понесення позивачем збитків в розмірі 109 009,62 грн. внаслідок неналежного виконання зобов'язань відповідачем договірних відносин не надано.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2015р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що суд безпідставно встановив ту обставину, що відповідач повідомив позивача про необхідність забрати продукцію, передану на реалізацію, зі складів Кримської та Севастопольської дирекції УДППЗ «Укрпошта» і тим самим виконав умови договору комісії щодо повернення товару. Тим самим суд встановив відсутність вини відповідача у виникненні збитків. Дані обставини є недоведеними. Лист №851-291 від 21.03.2014р., копія якого надана відповідачем, є неналежним і недопустимим доказом.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила.

22.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Спецпроект", як комітентом, та Українським державним підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" , як комісіонером, укладено договір комісії № 941-336, відповідно до п.1.1. якого комісіонер за дорученням комітента за плату здійснює реалізацію чайно-кавової продукції, безалкогольних напоїв, спецій та приправ, консервної продукції, туалетного паперу та сірників від свого імені за рахунок комітента.

Згідно з п.1.2. договору обов'язки комісіонера в частині реалізації товару виконують його філії (дирекції).

Додаток № 3 до договору містить перелік філій (дирекцій) та їх адреси, до складу яких входить Кримська дирекція, місцезнаходженням якої є: 95051, Крим, м. Сімферополь, вул. Елеваторна, 4.

Відповідно до п. 5.5. договору місце передачі товару - склади філій (дирекцій) комісіонера, вказані у додатку 3 до цього договору.

Згідно з п. 5.6. договору передача товару проводиться комітентом згідно з видатковими та податковими накладними на товар.

Господарським судом міста Києва встановлено, що позивачем поставлено та Кримською дирекцією прийнято товар на загальну суму 302 391,18 грн., що підтверджується наступними видатковими накладеними (на комісії): № 30 від 04.12.2013 на суму 158 610,18 грн., № 18 від 14.01.2014 на суму 27 216,00 грн., № 62 від 04.02.2014 на суму 38 615,40 грн., № 93 від 12.02.2014 на суму 74829,60 грн., № 125 від 20.02.2014 на суму 3 120,00 грн.

Відповідно до умов п.2.5. договору за результатами продажу товарів комісіонером складається звіт комісіонера у двох примірниках, які надаються комітенту для погодження. Якщо звіт комісіонера, наданий комітенту, не повернутий комісіонеру з підписом та печаткою комітента, без вмотивованої відмови, звіт комісіонера вважається погодженим та підписаним комітентом.

Згідно з п.2.6. договору грошові кошти комітенту перераховуються комісіонером на розрахунковий рахунок комітента по мірі реалізації товару комітента на підставі звітів комісіонера, але не менше ніж один раз на місяць, по закінченню звітного місяця.

Відповідно до п.10.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2014 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Згідно з п.1.4. договору строк реалізації товару з моменту отримання товару філіями (дирекціями) комісіонером до 30.11.2014 включно.

Додатковою угодою № 5 від 01.12.2014 внесено зміни до умов договору та встановлено строк реалізації товару до 30.11.2015 включно, а строк дії договору до 31.12.2015 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Пунктом 5.8. договору передбачено, що вивіз нереалізованого товару здійснюється за рахунок комітенту.

Згідно з п. 5.9. договору комітент зобов'язаний протягом двох тижнів, з дня отримання повідомлення комісіонера, забрати зі складів (філій (дирекцій) комісіонера за свій рахунок, або доручити комісіонеру здійснити повернення нереалізованого товару шляхом його пересилання посилками без оголошеної цінності. В цьому випадку комітент здійснює комісіонеру попередню оплату за пересилання посилок без оголошеної цінності, згідно з діючими тарифами поштового зв'язку, на підставі виставленого комісіонером рахунку-фактури.

Отже, умовами договору визначено, що вивіз нереалізованої продукції здійснюється саме позивачем (комітентом). Повернення відповідачем (комісіонером) продукції можливе на підставі доручення позивача та за умови попередньої оплати позивачем.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно встановив ту обставину, що відповідач повідомив позивача про необхідність забрати продукцію, передану на реалізацію, зі складів Кримської та Севастопольської дирекції УДППЗ «Укрпошта» і тим самим виконав умови договору комісії щодо повернення товару до уваги судовою колегією не приймаються з огляду на те, що відповідач засобами електронної пошти через мережу Інтернет направляв позивачу лист № 851-291 від 21.03.2014, на підтвердження чого надав роздруківку скрін-шоту - сторінки електронної пошти (а.с.48-52), в якому, у зв'язку з припиненням діяльності державних органів України на території Криму, відповідачем прийнято рішення про повернення продукції, що знаходиться на реалізації в Кримській та Севастопольській дирекціях, тому просив забрати зі складів філіалів комісіонера, за свій рахунок, нереалізовану продукцію.

Проте, відповідач зі свого боку, як це визначено умовами договору, не вчинив жодних дій щодо вивозу або оплати за пересилання нереалізованої продукції.

Відповідно до ч.1 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини у відповідача, оскільки повернення продукції виявилось неможливим з незалежних від нього обставин. Так, як встановлено раніше, відповідач, як це передбачено договором, звернувся до позивача щодо необхідності забирання нереалізованої продукції, яку позивач не забрав та не оплатив повернення її шляхом пересилання відповідачем.

Судова колегія враховує й те, що 27.04.2014 набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на окупованій території України", яким був визнаний факт тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

Метою прийняття Закону є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлення особливого правового режиму на цій території, визначення особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб (стаття 2).

Відповідно до статті 1 Закону тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Частиною 1 статті 3 Закону визначено, що для цілей цього закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Відповідно до ч. ч. 1,2 статті 4 Закону на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 3 статті 4 Закону встановлено, що правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано виключно законами України.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Частиною 6 статті 5 Закону визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Предметом позовних вимог є стягнення з відповідача 109009,62 грн. збитків, що є вартістю нереалізованої та не повернутої продукції.

У відповідності до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

На підставі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення; при визначення неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

З огляду на положення статті 224 Господарського кодексу України, статей 22, 611, 614, 623 Цивільного кодексу України, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками, про що позивачем доведено не було.

Враховуючи викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2015р. підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Спецпроект" залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2015р. у справі №910/1758/15-г залишити без змін.

3.Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1758/15-г.

Повний текст постанови складено та підписано 13.08.2015р.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді Є.Ю. Пономаренко

Л.Г. Сітайло