ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2015 р. Справа № 922/1349/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Івакіна В.О., суддя Бондаренко В.П., суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Басарт Л.А. (дов. б/н від 15.04.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№3798Х/1-8) на рішення господарського суду Харківської області від 14 травня 2015 року у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотівка Еліт", с. Лотівка, Шепетівський район, Хмельницька область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВК "Екоенергохарків", м. Харків

про стягнення 81726,91 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "Лотівка Еліт", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому після остаточних уточнень просив стягнути з ТОВ "НВК "Екоенергохарків" заборгованість по договору на поставку обладнання №07/08-14 ПО від 07.08.2014 р. в розмірі 24236,96 грн., у тому числі: 21682,95 грн. штрафу, 2554,01 грн. 3% річних; судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.05.2015 р. у справі №922/1349/15 (суддя Кухар Н.М.) в позові відмовлено повністю.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин справи. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю; судові витрати просить покласти на відповідача.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зокрема, зазначає, що позивач - покупець та замовник обладнання не надав доказів того, що належний до постачання товар був відсутній на складі та, що зі свого боку він забезпечив надання транспортних засобів для перевезення обладнання. Просить рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач в судове засідання свого представника не направив, в заяві від 06.08.2015 р. (вх. №11656, електр. пошта - вх. №1374) просить розглянути справу без його представника, додатково зазначивши, що апеляційну скаргу підтримує на тих підставах, які викладені у ній та наполягає на задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів розглянула зазначене клопотання та враховуючи, що позицію ТОВ "Лотівка Еліт" викладено в апеляційній скарзі, а нез'явлення представника апелянта не перешкоджає розгляду справи, дійшла висновку про розгляд справи відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши в судовому засіданні уповноваженого представника відповідача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.08.2014 р. між ТОВ "Лотівка Еліт" (замовник) та ТОВ "НВК "Екоенергохарків" (постачальник) було укладено договір на поставку обладнання №07/08-14 ПО, згідно п. 1.1. якого постачальник зобов'язався виготовити та передати у власність замовника, а замовник прийняти та оплатити на умовах, викладених в даному договорі, комплект обладнання, кількість та ціна якого вказані у додатку № 1, що є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно п. 3.2. договору, визначено наступний порядок розрахунків: після підписання сторонами договору, замовник протягом 3-х банківських днів перераховує постачальнику грошові кошти у розмірі 70% від погодженої вартості даного обладнання, що складає 1146600,00 грн.

Відповідно до п. 2.1. договору, постачальник починає виконання своїх зобов'язань після підписання договору та сплати замовником вищезазначеного авансового платежу. Постачальник зобов'язався виконати договірні зобов'язання до 15.09.2014 р. з моменту виконання замовником п. п. 3.2. - 3.3. даного договору.

На виконання умов договору замовник платіжним дорученням №5603 від 12.08.2014 р. перерахував на рахунок постачальника грошові кошти в сумі 1146600,00 грн. згідно виставленого постачальником рахунку № 16 від 07.08.2014 р.

Крім того, згідно платіжних доручень №7416 від 23.09.2014 р. та № 7550 від 26.09.2014 р., замовником у якості доплати за теплогенератор, були перераховані кошти в сумі 81863,00 грн. та 200000,00 грн., що загалом становить 1428463,00 грн.

Станом на 23.01.2015 р. постачальник частково виконав зобов'язання щодо поставки повного комплекту обладнання. А саме, згідно видаткових накладних № 10 від 25.09.2014 р., № 17 від 07.10.2014 р. та № 25 від 16.10.2014 р., постачальник поставив замовнику обладнання на загальну суму 1358999,96 грн.

На думку замовника постачальник був повинен поставити замовнику обладнання не пізніше 20.09.2014 р., оскільки аванс у розмірі 70% від вартості обладнання був сплачений ним 12.08.2014 р., у відповідності до п. 2.2. договору. Однак, станом на 17.02.2015 р. ТОВ "НВК "Екоенергохарків" було недопоставлено частину обладнання, перелічене у гарантійному листі постачальника, що унеможливило технологічне використання всього комплекту обладнання, поставленого з простроченням строків.

Вказані обставини стали підставою для звернення ТОВ "Лотівка Еліт" до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з постачальника заборгованості у розмірі 24236,96 грн., з яких: 21682,95 грн. штрафу та 2554,01 грн. - 3% річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що нарахування штрафу було здійснено на підставі 4.4. договору, яким сторони встановили, що у випадку порушення постачальником строків постачання товару, останній зобов'язаний сплатити неустойку у вигляді штрафу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару, який не поставлено вчасно. Сума 3% річних нарахована на підставі приписів ст.ст. 536, 625 ЦК України.

Господарський суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, визнав їх безпідставними, такими, що суперечать вимогам діючого законодавства та не доведені належними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду з огляду на таке.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1.ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вже зазначено вище, відповідно до п. 2.1. договору постачальник зобов'язався виконати договірні обов'язки до 15.09.2014 р. з моменту виконання замовником умов пунктів 3.2., 3.3. договору.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що у разі порушення замовником договірних зобов'язань по п. 2.1. договору або у разі його часткового виконання строк дії договору, рівно як і початок виконання постачальником договірних зобов'язань, автоматично продовжується на строк (календарних днів) порушення замовником узгодженого сторонами порядку оплати.

Умови поставки - EXW - склад постачальника в м. Харків, пр. Московський, 283, згідно ІНКОТЕРМС (п. 2.3 договору). Тобто, вивезення товару зі складу та його доставка здійснюється покупцем.

Згідно Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати ІНКОТЕРМС, "Термін EXW "франко-завод", продавець вважається таким, що виконав свої зобов'язання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і т. ін.), без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження його на будь-який приймаючий транспортний засіб.

Таким чином, цей термін покладає мінімальні обов'язки на продавця, а покупець несе всі витрати і ризики у зв'язку з перевезенням товару з площ продавця до місця призначення.

Згідно п. 2.4. договору, постачальник зобов'язався відвантажити у відповідності зі строком поставки, вказаному у п. 2.1. за умови виконання замовником п.п. 3.2. - 3.3. договору у повному обсязі.

Пунктом 3.2. договору визначено наступний порядок розрахунків: після підписання сторонами договору, замовник на протязі 3-х банківських днів перераховує постачальнику грошові кошти у розмірі 70% від погодженої вартості даного обладнання, що складає 1146600,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, вказана сума була перерахована замовником на банківський рахунок постачальника 12.08.2014 р., тобто, з простроченням строку, передбаченого договором.

У зв'язку з наведеним, сторони визначили, що строк виконання зобов'язань на суму 1146000,00 грн. настав на 5 днів пізніше, а саме - 20.09.2014 р., а не 15.09.2015 р., як зазначено у договорі.

22.09.2014 р. відповідач засобами факсимільного зв'язку та електронною поштою повідомив позивача про готовність товару до відвантаження.

Позивачем 25.09.2015 р. були вжиті заходи з отримання товару: для перевезення поданий транспортний засіб.

Оскільки товар (теплогенератори, бункери для них, димові труби) має великі габарити та вагу, для його перевезення згідно витягу з технічного паспорту теплогенератора по технічним характеристикам необхідні спеціальні транспортні засоби - великі фури вантажопідйомністю 20 т.

Проте, замовником не було забезпечено надання відповідних транспортних засобів для перевезення , у зв'язку з чим товар отримувався частинами.

Докази відсутності належного до постачання товару на складі та надання замовником належних транспортних засобів для перевезення обладнання, позивачем не надані.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність з боку позивача порушення вимог пункту 2.3. договору в частині умов поставки, що призвело до не передання йому постачальником всього товару 25.09.2014 р.

Таким чином, постачальником була здійснена часткова поставка обладнання на суму внесеної попередньої оплати, що підтверджується видатковими накладними № 10 від 25.09.2014 р., № 17 від 07.10.2014 р., № 25 від 16.10.2014 р. на суму 93000,00 грн.

Крім того, за видатковою накладною № 2 від 19.02.2015 р. на суму 279 000,00 грн. товар був поставлений без отримання попередньої оплати.

Відповідно до п. 3.3. договору, по факту, після письмового повідомлення постачальником про готовність до відвантаження обладнання, вказаного у додатку №1 до договору, замовник протягом 3-х банківських днів повинен перерахувати на розрахунковий рахунок постачальника 30% від узгодженої вартості обладнання, вказаної у п. 1.1. цього договору, у сумі 491 400,00 грн., з урахуванням ПДВ. Письмовим повідомленням є виставлений постачальником рахунок.

Вимоги п. 3.3. договору були виконані покупцем тільки 20.02.2015 р.

Отже, постачальником фактично було здійснено постачання обладнання раніше виконання замовником п. 3.3. договору.

З огляду на наведене, строк постачання обладнання, вказаний у п. 2.1. договору, а саме - 15.09.2014 р., не є безумовним строком постачання обладнання, оскільки іншими пунктами договору він обумовлений внесенням повної оплати.

Частиною 1 статті 613 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 613 Цивільного кодексу України, якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Згідно ч. 1 ст. 221 Господарського кодексу України, кредитор вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов'язання, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не виконав дій, що передбачені законом, іншими правовими актами, або випливають із змісту зобов'язання, до вчинення яких боржник не міг виконати свого зобов'язання перед кредитором.

З урахуванням вищевказаного, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про те, що прострочення товару сталося саме з вини позивача.

Стосовно позовних вимог щодо нарахування суми штрафу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Особливості застосування штрафу полягають у тому, що штраф обчислюється у відсотках і тільки від суми порушеного зобов'язання; він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов'язання. Основною умовою застосування штрафу є те, що штраф може встановлюватися за будь-яке порушення зобов'язання.

Пеня ж, у свою чергу, є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Як і штраф, пеня обчислюється у відсотках і є триваючою неустойкою, тобто грошовою сумою, яка нараховується за кожний день прострочення. Відмінність пені від штрафу полягає в тому, що пеня може встановлюватися за несвоєчасне виконання тільки грошового зобов'язання.

Отже, штраф не може нараховуватись за кожен день прострочення платежу, оскільки це суперечить правовій природі такого виду неустойки.

Штрафні санкції, передбачені пунктами 4.4., 4.5. договору, є не узгодженими сторонами.

Пунктом 4.4. договору, у якості відповідальності за невчасне виконання строку постачання продукції, визначено штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення поставки від вартості затриманого, неякісного, не укомплектованого обладнання.

При цьому, розмір штрафу визначається як "подвійна облікова ставка НБУ", але не визначається її конкретний розмір, та за який період дії подвійної облікової ставки НБУ нараховується штраф.

Згідно розрахунку позивача штраф обчислюється ним не від вартості простроченого до поставки обладнання, а від суми авансового платежу. Факт прострочення постачання обладнання згідно умов договору позивачем не підтверджений, вартість простроченого до поставки обладнання не визначена.

Наведене свідчить про безпідставність позовних вимог в частині стягнення штрафу за кожен день прострочення поставки товару в розмірі 21682,95 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних за користування чужими грошовими коштами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Якщо договором або чинним законодавством не передбачено розміру процентів за користування чужими коштами, то припис частини другої статті 625 ЦК України може бути застосований лише за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, у даному випадку зобов'язання, яке існувало у відповідача перед позивачем, не мало грошового характеру. Договором розмір процентів за користування чужими грошовими коштами сторонами не визначено.

Враховуючи наведене, нарахування позивачем процентів за користування чужими грошовими коштами у вигляді 3% річних правомірно визнано господарським судом безпідставним.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстав для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 14.05.2015 р. у справі №922/1349/15 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в зв'язку з чим, апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.05.2015 р. у справі №922/1349/15 залишити без змін.

Повна постанова підписана 10.08.2015 р.

Головуючий суддя Івакіна В.О.

Суддя Бондаренко В.П.

Суддя Камишева Л.М.