РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2015Справа №910/11983/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОРСТРОЙ МОНТАЖ»

до Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Служба автомобільних доріг у Київській області

про стягнення 318 615, 49 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Савченко Д.С.;

від відповідача: не з'явилися;

від третьої особи: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДОРСТРОЙ МОНТАЖ» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 318 615, 49 грн., з якої: 295 351, 88 грн. - основного боргу, 2 392, 35 грн. - пені, 196, 63 грн. - 3 % річних та 20 674, 63 грн. - 7 % штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 01-18/СП-04 на послуги з експлуатаційного утримання мереж зовнішнього освітлення автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Київської області від 18.04.2014 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.05.2015 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15.06.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

08.06.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав клопотання, в якому просить суд відкласти розгляд даної справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок».

Розгляд справи відкладався у порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 06.07.2015 р. оголошувалась перерва до 13.07.2015 р.

У судовому засіданні 13.07.2015 р. представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що на теперішній час кошти з державного бюджету від головного розпорядника (Служби автомобільних доріг у Київській області) для розрахунку з позивачем не надходили. Крім того, п. 4.10 спірного договору, визначає обов'язок позивача інвестувати 70 % власних коштів при наданні послуг від вартості пропозицій конкурсних торгів.

Також, представник відповідача надав клопотання про залучення третьої особи, в якому просить суд залучити Службу автомобільних доріг у Київській області, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, оскільки відповідно до умов договору перерахування коштів позивача ставиться в залежність після надходження коштів з Державного бюджету України, зокрема в 2.1. та 3.2. договору зустрічається слово замовник, відповідно до Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за січень 2015 р. замовник - Служба автомобільних доріг у Київській області.

Ухвалою суду від 13.07.2015 р. залучено Службу автомобільних доріг у Київській області третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

27.07.2015 р. через загальний відділ діловодства представник третьої особи подав пояснення по справі, в яких зазначає, що Служба автомобільних доріг у Київській області станом на 31.03.2015 р. не має жодної кредиторської заборгованості перед відповідачем, а причини виникнення заборгованості, що являється предметом розгляду у справі, третій особі невідомі.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з'явилися, причин неявки суду не повідомили, однак були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення третій особі та розпискою про оголошення перерви представника відповідача (в матеріалах справи).

Приймаючи до уваги, що представники відповідача та третьої особи були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача та третьої особи не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками провадження у справі та витребуваних судом.

У судовому засіданні 06.08.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОРСТРОЙ МОНТАЖ» та Державним підприємством дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» укладено договір №01-18/СП-04 на послуги з експлуатаційного утримання мереж зовнішнього освітлення автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Київської області, умовами якого передбачено, що позивач зобов'язується у 2014 р. за дорученням відповідача надати послуги з експлуатаційного утримання мереж зовнішнього освітлення автомобільних доріг державного та місцевого значення загального користування Київської області, а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити такі послуги.

Відповідно до п. 4.1 договору, розрахунки проводяться шляхом поетапної оплати відповідачем за надані послуги при надходженні коштів з Державного бюджету від головного розпорядника. Відповідач здійснює щомісячні та проміжні платежі за надані послуги на підставі акту наданих послуг (форма КБ-2в), довідки про вартість наданих підрядних послуг (форма КБ-3), підписаних уповноваженими представниками сторін.

Згідно пункту 10.1. договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2014 р.

30.12.2014 р. між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №01-18/СП-04 від 18.04.2014 р., пунктом 1 якої сторони відповідно до пункту 10.8. договору домовилися продовжити строк дії договору до 31.03.2015 р.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору протягом січня 2015 р. позивачем були надані послуги на загальну суму 503 211,38 грн., а відповідачем прийняті надані послуги, що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг від 31.01.2015 р. та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками (копії в матеріалах справи).

Позивач зазначає, що відповідач здійснив оплату наданих послуг лише частково на суму 207 859,50 грн., внаслідок чого за останнім обліковується заборгованість на суму 295 351,88 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач несвоєчасно виконав свої грошові зобов'язання за договором щодо оплати наданих послуг, а тому просить суд стягнути з відповідача 295 351,88 грн. основного боргу, 23 066,98 грн. штрафних санкцій та 196,63 грн. 3% річних.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору №01-18/СП-04 від 18.04.2014 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Судом встановлено, що протягом січня 2015 р. позивачем були надані послуги на загальну суму 503 211,38 грн., а відповідачем прийняті надані послуги, що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг від 31.01.2015 р. та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат.

Також встановлено, що відповідач за надані послуги розрахувався частково у розмірі 207 859,50 грн., внаслідок чого за останнім рахується заборгованість на суму 295 351,88 грн.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи строки оплати наданих послуг передбачені п. 4.1. договору, обов'язок відповідача оплатити надані послуги на суму 295 351,88 грн. виник в останнього з моменту підписання акту приймання-передачі наданих послуг від 31.01.2015 р. та повинен бути виконаний до 01.02.2015 р. (враховуючи обов'язок проведення щомісячних оплат).

Проте, відповідач вказаного обов'язку не виконав, грошові кошти у сумі 295 351,88 грн. позивачеві не перерахував.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що пункт 4.1. договору неправомірно передбачає залежність розрахунків відповідача з позивачем від надходження бюджетних коштів від головного розпорядника бюджетних коштів (третьої особи) до відповідача з огляду на наступне.

Як роз'яснено пунктом 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 18.02.2013 № 01-06/374/2013 «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)», відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Враховуючи викладене, відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання (постанова Вищого господарського суду України від 23.08.2012 № 15/5027/715/2011).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Крім того, у разі відсутності коштів для оплати наданих послуг, відповідач був вправі згідно умов п. 6.2.4 договору зменшувати обсяг закупівлі та загальну вартість цього договору залежно від реального фінансування видатків, шляхом укладення додаткових угод чи відмовитись від цього договору в будь-який час до закінчення надання послуг, оплативши позивачеві частину наданих послуг з відшкодуванням збитків, завданих такою відмовою, а також мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати послуг, а не приймати останні.

Отже, судом не приймаються до уваги доводи відповідача про неотримання коштів з державного бюджету для їх перерахування позивачеві, що також спростовується і поясненнями третьої особи у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору №01-18/СП-04 від 18.04.2014 р., положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 295 351,88 грн. основної заборгованості.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Також позивач просить стягнути з відповідача 23 066,98 грн. штрафних санкцій за порушення виконання грошового зобов'язання на підставі частини 2 ст. 232 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

В силу положень абзацу 3 частини 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Як роз'яснено в п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Таким чином, оскільки позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції у розмірі 23 066,98 грн. на підставі абзацу 3 частини 2 ст. 231 Господарського кодексу України саме за порушення відповідачем грошового зобов'язання, що суперечить вищенаведеним роз'ясненням Вищого господарського суду України, беручи до уваги відсутність положень договору, які б передбачали відповідальність відповідача за порушення грошових зобов'язань у заявлених розмірах, суд визнає необґрунтованими вимоги позивача в частині стягнення 23 066,98 грн. штрафних санкцій.

При цьому, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок 3 % річних та встановлено, що вимога про стягнення з відповідача 196,63 грн. 3 % за період з 01.02.2015 р. по 22.04.2015 р. є обґрунтованою.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОРСТРОЙ МОНТАЖ» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» (03179, м. Київ, вул. Михайла Чалого, буд. 3; код ЄДРПОУ - 05422987) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОРСТРОЙ МОНТАЖ» (63512, Харківська обл., Чугуївський р-н., село Кам'яна Яруга, вул. Харківська, буд. 65-Б; код ЄДРПОУ - 32796896) 295 351 (двісті дев'яносто п'ять тисяч триста п'ятдесят одну) грн. 88 коп. - основного боргу, 196 (сто дев'яносто шість) грн. 63 коп. - 3 % річних та 5 910 (п'ять тисяч дев'ятсот десять) грн. 97 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 11.08.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.