КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2015 р. Справа№ 910/19126/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 27.07.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КІАКСАР» на рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року

у справі № 910/19126/14 (головуючий суддя Васильченко Т.В., судді Нечай О.В.,

Літвінова М.Є.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КІАКСАР»

до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року у справі № 910/19126/14 позов ТОВ «КІАКСАР» до ПАТ «Дельта Банк» про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КІАКСАР» 18 193,60 грн. пені та 363,87 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 09.02.2015 року, ТОВ «КІАКСАР» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року у справі № 910/19126/14 скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2015 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Дикунської С.Я., суддів Алданової С.О., Коршун Н.М. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

12.05.2015 року розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду у зв'язку з перебуванням судді-доповідача Дикунської С.Я. на лікарняному, призначено проведення повторного автоматичного розподілу справи.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справи між суддями апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КІАКСАР» у справі № 910/19126/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Лобаня О.І., суддів Майданевича А.Г., Федорчука Р.В.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року у складі колегії суддів: головуючого судді Лобаня О.І. суддів Майданевича А.Г, Федорчука Р.В. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу та ПАТ «Дельта Банк» заперечило проти доводів зазначених у апеляційній скарзі ТОВ «КІАКСАР». Відповідач вважає подану апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції законним та таким, що винесене без порушення норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні 10.06.2015 року представник ТОВ «КІАКСАР» надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким позовні вимоги задовольнити у позову обсязі. При цьому, представник скаржника у судові засідання 22.07.2015 року та 27.07.2015 року не з'явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином про що, в матеріалах справи міститься розписка представника про оголошення по справі перерви та телефонограма про повідомлення директора ТОВ «КІАКСАР» щодо відкладення розгляду справи. На час розгляду справи судом апеляційної інстанції та прийняття рішення, скаржник не повідомив суд про причини неявки свого представника.

Представник ПАТ «Дельта Банк» у судових засіданнях 10.06.2015 року, 22.07.2015 року та 27.07.2015 року також надав суду свої пояснення по справі в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у письмових поясненнях по справі. Представник відповідача вважає рішення суду законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представника відповідача, який просив суд апеляційної інстанції розглядати справу без участі відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки ТОВ «КІАКСАР» про дату та місце розгляду справи було повідомлене належним чином, участь представників позивача у судовому засіданні 27.07.2015 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та витребування письмових доказів на час розгляду справи не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття по суті рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та за клопотанням сторін у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду вже продовжувався.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року по справі № 910/19126/14 слід залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанцій, 24.01.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» (банк) та ТОВ «КІАКСАР» (клієнт) був укладений договір банківського рахунку, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок №5842 у національній валюті України та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з діючими на момент надання послуг тарифами банку (п. 1.1 договору).

В пункті 1.2 договору зазначено, що банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

При цьому, банк приймає розрахункові документи клієнта протягом: операційного часу - платежі з рахунку виконуються банком у межах залишку грошових коштів на рахунку протягом поточного операційного дня; після операційного часу - платежі з рахунку виконуються банком у межах залишку грошових коштів на рахунку не пізніше наступного робочого дня (п. 2.2 договору).

Банк зобов'язується своєчасно здійснювати розрахункові операції клієнта згідно з вимогами законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України, за розпорядженням клієнта перераховувати з рахунку грошові кошти у межах залишку грошових коштів на рахунку (п.п. 3.3.1, 3.3.2 договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем був ініційований 07.08.2014 року о 16:43 годині у електронному вигляді грошовий переказ грошових коштів за платіжним дорученням №1 від 07.08.2014 року на суму 2274200,00 грн., з поточного рахунку №5842 позивача, відкритого в установі відповідача на свій поточний рахунок №0890, відкритий у ПАТ «Універсал банк».

Як зазначає позивач, в межах операційного дня 07.08.2014 року платіжне доручення №1 від 07.08.2014 року на суму 2274200,00 грн., було завезено в паперовому вигляді до відділення банку, про що на примірнику платіжного доручення позивача працівником банку було поставлено штамп про одержання платіжного доручення 07.08.2014 року.

Проте, операція здійснена відповідачем лише 20.08.2014 року, що не заперечується й самим представником відповідача.

Отже, у зв'язку з несвоєчасним виконанням платіжного доручення №1 від 07.08.2014 року, відповідачем до стягнення заявлена пеня в розмірі 20467,80 грн. за період з 12.08.2014 року по 20.08.2014 року (включно).

У відповідності до ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження, а у разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Пункт 3 статті 1068 Цивільного кодексу України встановлює, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів (п. 8.4 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні»). При цьому, зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, банк прийняв до виконання платіжне доручення №1 від 07.08.2014 року на суму 2274200,00 грн., про що свідчить штамп банку на платіжному документі. При цьому, в матеріалах справи наявна банківська виписка по особовому рахунку №5842 позивача за період з 01.07.2014 року по 21.08.2014 року, яка підтверджує факт наявності грошових коштів на його поточному рахунку станом на 07.08.2014 року, в розмірі 2424300 грн., що спростовує твердження відповідача про недоведеність позивачем наявності суми коштів, достатніх для здійснення платежу за платіжним дорученням №1 від 07.08.2014 року. Проте, виконано відповідачем дане платіжне доручення лише 20.08.2014 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що несвоєчасне проведення банком розрахункової операції по платіжному дорученню свідчить про незаконне обмеження прав позивача на розпорядження грошовими коштами на його рахунку та є порушенням імперативних приписів ст. 1074 ЦК України, згідно якої обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається.

Пунктом 8.3 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» передбачена відповідальність банку, що обслуговує платника, за порушення строків, встановлених пунктом 8.1 цієї статті.

Так, у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними (ст. 32.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Таким чином, оскільки відповідач допустив порушення строків виконання міжбанківського переказу, позивачем нарахована до стягнення пеня в розмірі 20467,80 грн. за період з 12.08.2014 року по 20.08.2014 року (9 днів).

З здійснивши перевірку пені, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 18193,60 грн. за період з 12.08.2014 року по 19.08.2014 року, оскільки відповідно до п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені, що не враховано позивачем при здійснені розрахунків.

Щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача збитків в розмірі 745227,40 грн. судова колегія зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 22.07.2014 року між позивачем (покупець) та ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» (постачальник) було укладено договір поставки № 2207/14-П, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується продати і передати у власність покупцеві, а покупець - прийняти й оплатити сільськогосподарську продукцію - пшеницю 6 класу, українського походження, врожаю 2014 (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору поставки, позивач зобов'язався здійснити часткову оплату вартості поставленого товару у розмірі 2200000,00 грн. до 10.08.2014 року, а решту вартості поставленого товару до 26.08.2014 року. Строки поставки з 24.07.2014 року до 31.07.2014 року, включно.

Пунктом 5.4 договору поставки сторони погодили між собою, що у випадку прострочення виконання грошового зобов'язання покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф в розмірі 20% від суми простроченого грошового зобов'язання та пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого грошового зобов'язання за кожен день прострочки.

Як зазначає позивач, у зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем платіжного доручення №1 від 07.08.2014 року про переказ грошових коштів ТОВ «КІАКСАР» на його рахунок в ПАТ «Універсал банк», позивач не мав можливості виконати зобов'язання за договором поставки, внаслідок чого прострочив грошове зобов'язання перед ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» на суму 2200000,00 грн.

У зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» звернувся до позивача з претензією № 26 від 12.08.2014 року з вимогою сплатити неустойку, передбачену договором поставки, а саме штраф в розмірі 440000,00 грн. - 20% від суми простроченого грошового зобов'язання, пеню в сумі 22000,00 грн. в розмірі 0,2% від суми простроченого грошового зобов'язання за кожен день прострочення, а також інфляційні втрати в сумі 264000,00 грн. та 3 % річних в сумі 904,11 грн. При цьому, в тексті претензії від 12.08.2014 зазначено, що станом на 19.08.2014 року три відсотки річних складає 1627,40 грн. В матеріалах справи також наявна повторна претензія № 34 від 19.08.2014 року, направлена ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» позивачу з вимогою сплатити штраф в розмірі 440000,00 грн. - 20% від суми простроченого грошового зобов'язання, пеню в сумі 39600,00 грн., в розмірі 0,2% від суми простроченого грошового зобов'язання за кожен день прострочення, а також інфляційних втрат в сумі 264000,00 грн. та 3 % річних в сумі 1627,40 грн.

26.08.2014 року позивач сплатив ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» штраф в розмірі 440000,00 грн., пеню в розмірі 39600,00 грн., а також інфляційні втрати в сумі 264000,00 грн. та 3 % річних в сумі 1627,40 грн., які, на його думку, є його збитками, що виникли внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань, щодо обслуговування рахунку позивача.

Так, одним з правових наслідків порушення зобов'язання згідно статті 611 Цивільного кодексу України є відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

При цьому, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.06.2011 року у справі №2/121-30/118).

Як зазначалось вище, позивачем був ініційований 07.08.2014 року грошовий переказ за платіжним дорученням №1 від 07.08.2014 року на суму 2274200,00 грн., з поточного рахунку №5842 позивача, відкритого в установі відповідача на свій поточний рахунок №0890, відкритий у ПАТ «Універсал банк», з призначенням платежу: «Переказ між власними рахунками».

Позивач наполягає на тому, що ці кошти планувались в майбутньому бути направлені на рахунок ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» для здійснення оплати товару відповідно до п. 3.5 договору поставки, а в зв'язку з несвоєчасно проведеним відповідачем платежем, позивач був змушений сплатити постачальнику за договором поставки штраф в розмірі 440000,00 грн., пеню в розмірі 39600,00 грн., а також інфляційні втрати в сумі 264000,00 грн. та 3 % річних в сумі 1627,40 грн., які нараховувались ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» на суму 2200000,00 грн. за період з 11.08.2014 року по 19.08.2014 року (9 днів).

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, згідно наявних в матеріалах справи банківських виписок позивач зі свого поточного рахунку №0890, відкритого в ПАТ «Універсал Банк» здійснював оплату за пшеницю згідно договору №2207/14-П від 22.07.2014 року на поточний рахунок №6516 ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН», відкритий в ПАТ «Універсал Банк» 14.08.2014 року на суму 524000,00 грн., а 20.08.2014 року на суму 77000,00 грн.

Тобто, ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» отримало кошти, перераховані позивачем 14.08.2014 року на суму 524000,00 грн., втім розрахунок штрафних санкцій у претензії, за період з 11.08.2014 року по 19.08.2014 року, здійснював без врахування цього платежу. При цьому, у відповіді ТОВ «КІАКСАР" на претензію № 26/08-1 від 26.08.2014 року ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» зазначено, що позивач погоджується з розрахунком штрафних санкцій здійснених без врахування часткових оплат.

Крім того, згідно банківських виписок ПАТ «Універсал Банк» за поточним рахунком позивача №0890 станом на 15.08.2014 року вхідний залишок коштів складав 652907,14 грн., станом на 18.08.2014 року - 903347,14 грн., станом на 19.08.2014 року - 788882,64 грн., станом на 20.08.2014 року - 711882,64 грн. Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що на поточному рахунку позивача були грошові кошти для часткової сплати боргу за договором № 2207/14-П від 22.07.2014 року, якими він не скористався з метою зменшення штрафних санкцій.

Разом з цим, статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але яка не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Норми статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є імперативними та такими, що кореспондуються з нормами статей 231-232 Господарського кодексу України.

Отже, нарахування пені повинно здійснюватись у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов'язання, а не в розмірі 0,2% від суми простроченого грошового зобов'язання за кожен день прострочення, що значно перевищує пеню нараховану ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» та сплачену позивачем на його користь, без будь-яких заперечень.

Окрім цього, за приписом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 року індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення заборгованості.

Тобто, якщо період наявності заборгованості становить лише 9 днів, нараховувати інфляційні витрати безпідставно. При цьому, відповідно до п. 4.1 договору поставки, при настанні форс-мажорних обставин, а саме пожеж, стихійних лих, посух, блокади або інших, незалежних від сторін обставин, у тому числі урядових рішень і постанов, які впливають на наслідки здійснення операції і виконання зобов'язань сторонами договору, в тому числі і пов'язані з податковим обліком, але не виключно, аварійних ситуацій, банківських затримок строк виконання зобов'язань за договором відсувається відповідно до часу, протягом якого будуть діяти такі обставини і їхні наслідки. Якщо ці дії будуть тривати більше тридцяти днів, кожна зі сторін має право відмовитись від виконання своїх зобов'язань за цим договором.

Сторона, для якої утворилася неможливість виконання зобов'язань за цим договором, повинна офіційно сповістити іншу сторону про настання форс-мажорних обставин на протязі 3 робочих днів з моменту їх настання (4.2 договору поставки).

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач разом з ТОВ «ІНТЕР АГРО ЛАН» на власний розсуд погодили у п. 4.1 договору поставки, що при настанні форс-мажорних обставин, в тому числі банківських затримок строк виконання зобов'язань за договором відсувається відповідно до часу, протягом якого будуть діяти такі обставини і їхні наслідки.

Стаття 617 Цивільного кодексу України передбачає те, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок обставин непереборної сили. Колегія суддів погоджується, що поняттям форс-мажору охоплюються юридичні факти (обставини), які є підставою для звільнення від правової відповідальності.

Пункт 3 статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачає, що засвідчення обставин форс-мажору віднесено до компетенції Торгово-промислової палати України. Тобто, позивач з урахуванням п.п. 4.1, 4.3 договору поставки не позбавлений був права звернутися до Торгово-промислової палати України з клопотанням про підтвердження наявності форс-мажорних обставин, з метою відстрочення строку виконання зобов'язання за договором поставки, однак цього не зробив.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність причинного зв'язку між визначеними позивачем збитками, у вигляді сплачених штрафних санкцій, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та несвоєчасним виконанням відповідачем платіжного доручення №1 від 07.08.2014 року, а також недоведеність позивачем всупереч ст. 623 ЦК України розміру збитків, завданих саме порушенням відповідачем зобов'язання за договором банківського рахунку, а тому місцевим господарським судом правомірно було відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ «КІАКСАР» до ПАТ «Дельта Банк» про стягнення збитків в розмірі 745227,40 грн.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову щодо стягнення пені за невчасне перерахування грошових коштів за платіжним дорученням №1 від 07.08.2014 року. При цьому, як зазначалося вище, позивачем також не було доведено причинного зв'язку між визначеними позивачем збитками, у вигляді сплачених штрафних санкцій, інфляційних втрат, трьох відсотків річних за договором поставки № 2207/14-П від 22.07.2014 року та несвоєчасним виконанням відповідачем платіжного доручення №1 від 07.08.2014 року по договору банківського рахунку від 24.01.2014 року.

Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «КІАКСАР» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КІАКСАР» на рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року у справі № 910/19126/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року у справі № 910/19126/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19126/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 03.08.2015 року