КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2015 р. Справа№ 910/3534/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Федорчука Р.В.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 29.07.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Панацея-1997» на рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року

у справі № 910/3534/15-г (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»

до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія

«Панацея-1997»

про стягнення 316 039,81 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року по справі № 910/3534/15-г позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Панацея-1997» про стягнення 316 039,81 грн. - задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Панацея-1997» на користь публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» 187 050,91 грн. заборгованості по кредиту, 34 036,37 грн. заборгованості по процентах, 2 295,86 грн. пені за прострочення сплати кредиту, 3 038,39 грн. пені за прострочення сплати по відсотках, 1 107,41 грн. 3% річних за прострочення сплати кредиту, 504,95 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом, 4 128,59 грн. інфляційні втрати за процентами за користування кредитом, 65 467,85 грн. неустойки за порушення п. 4.2.5 кредитного договору, 4 676,25 грн. неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду від 22.04.2015 року приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Панацея-1997» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року у справі № 910/3534/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Також, скаржник просив поновити строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2015 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судових засіданнях 22.06.2015 року та 29.07.2015 року представники ПрАТ «Українська страхова компанія «Панацея-1997» надали суду свої пояснення по справі в яких, апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі на підставі доводів зазначених у ній. При цьому, представники скаржника у судовому засіданні звернули увагу суду, на те, що місцевим господарським судом, при прийнятті оскаржуваного рішення та стягненні неустойки не дав належної оцінки укладеній між сторонами додатковій угоді № 6 від 26.11.2013 року відповідно до якої термін користування кредитом було продовжено до 20.01.2015 року включно, а тому стягнення штрафних санкцій у вигляді неустойки у розмірі 5% від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом на загальну суму 65467,85 грн. за порушення п. 4.2.5 кредитного договору, та 4 676,25 грн. неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору є необґрунтованим та безпідставним.

Представники ПАТ «Брокбізнесбанк» у судових засіданнях 22.06.2015 року та 29.07.2015 року також надали суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, заперечили проти задоволення апеляційної скарги, оскільки, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Представник просив суд апеляційної інстанції відмовити скаржнику у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи та докази, подані до апеляційної інстанції, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року у справі № 910/3534/15-г частковому скасуванню в частині стягнення з відповідача 65 467,85 грн. неустойки за порушення п. 4.2.5 кредитного договору, 4 676,25 грн. неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору з прийняттям в цій частині нового рішення, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 08.06.2011 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» (надалі - банк) та ПАТ «Українська страхова компанія «Панацея-1997» (надалі - позичальник) був укладений кредитний договір № 08-11-980-KL (далі - договір), за умовами якого, банк зобов'язався надати відповідачу у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 190 000,00 грн. (з урахуванням додаткової угоди №3 від 23.12.2011) терміном до 20.01.2015 (з урахуванням додаткової угоди №6 від 26.11.2013) встановивши проценту ставку за їх користування в розмірі 18,5 % річних.

Відповідно до п.2.1 договору, видача кредиту здійснюється у безготівковій формі на підставі заяви відповідача та платіжного доручення. В п.п. 2.1.1, 2.1.2 договору, визначено, що підставою видачі кредиту є підписання договору застави №08-11-980-Z від 08.06.2011 року, який забезпечує виконання зобов'язання за кредитним договором.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що встановлений в п. 1.1.2 цього договору, на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів в році та календарної кількості днів у місяці. При розрахунку процентів враховується день надання кредиту не враховується день повернення кредиту.

Згідно п.2.5 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно з 27 по 30/31 число поточного місяця за період з дня перерахування з позичкового рахунку позичальника грошових коштів на його поточний або інший вказаний позичальником рахунок по 26 число включно місяця, в якому надано кредит. В подальшому проценти нараховуються щомісячно з 27 числа минулого місяця по 26 число включно поточного місяця, при повному погашенні кредиту - до дня погашення (не включно).

У відповідності до положень ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Проценти за поточний календарний місяць позичальник сплачує на рахунок, вказаний банком щомісяця до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення (в тому числі дострокового) строкової заборгованості за кредитом в повному обсязі (п. 2.6 договору).

Згідно п.2.7 договору, всі платежі по договору (погашення основної суми, процентів, неустойки та інші платежі визначені цим договором) позичальник здійснює на рахунок з призначенням платежу: «погашення заборгованості за кредитним договором №308-11-980-KL від 08.06.2011 року, без ПДВ». В подальшому банк самостійно розподіляє грошові кошти, які надійшли від позичальника на відповідні рахунки в черговості визначеній в п. 2.9 цього договору.

Моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки баку суми кредиту, процентів, комісій, неустойки, визначених цим договором. Якщо цей день не є банківським днем, то платіж повинен бути здійснений не пізніше наступного банківського дня. При цьому проценти нараховуються та сплачуються також і за період від дня, що не є банківським, до наступного банківського дня (п. 2.8 договору).

Відповідно до п. 2.9 договору, погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: в першу чергу погашається прострочена заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом (якщо прострочення буде мати місце); в другу чергу - строкова заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом; в третю чергу - прострочена заборгованість по поверненню кредиту (якщо прострочення буде мати місце); в четверту чергу погашається строкова заборгованість по поверненню кредиту; в п'яту чергу - заборгованість по сплаті комісій; в шосту - за неустойку, у випадку її нарахування банком; в сьому - інші витрати банку. Банк може змінити порядок погашення заборгованості на власний розсуд.

Також, у відповідності до п. 4.2.6 кредитного договору позичальник зобов'язався надавати банку всі необхідні документи для здійснення перевірки цільового використання кредиту, аналізу фінансового стану позичальника, зокрема, щоквартально до 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надавати банку фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю позичальника у звітному кварталі (в тому числі баланс (форму № 1), звіт про фінансові результати (форму № 2), щорічно до 20 лютого наступного за звітним роком надавати банку фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю позичальника у звітному році (в тому числі баланс (форму № 1), звіт про фінансові результати (форму № 2), а також в строк до 7 числа поточного місяця надавати банку довідки з інших банків, в яких у позичальника відкриті поточні рахунки та/або існує кредитна заборгованість, про фактичні обороти і стан заборгованості (по сумі кредиту, процентам та штрафним санкціям) за попередній місяць, а також інші документи на вимогу банку.

Пунктом 7.1 кредитного договору його сторони визначили, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісій банк має право нарахувати позичальнику неустойку в розмірі подвійної процентної ставки, що визначена п. 1.1.3 цього договору, від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вірно вказав суд першої інстанції, до відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, доказом передачі коштів на заяви відповідача є платіжне доручення №1157 від 09.06.2011 року на суму 80000,00 грн., платіжне доручення №1218 від 11.07.2011 року на суму 80 000,00 грн., платіжне доручення № 1532 від 23.12.2011 року - 30 000,00 грн.

Згідно наданих банківських виписок, позичальник здійснив погашення заборгованості по кредиту в сумі 60,05 грн. - 21.02.2014 року, 2 889,04 грн. - 05.08.2013 року. З нарахованих процентів за користування кредитними коштами в сумі 121 926,30 грн., позичальник сплатив лише - 87 889,93 грн., про що свідчать банківські виписки.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства України не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором у зв'язку з чим за ним утворилася заборгованість, що складається з заборгованості по кредиту у сумі 187 050,91 грн. та заборгованості за процентами у сумі 34 036,37 грн.

Відповідно до п. 4.2.1 кредитного договору позичальник зобов'язався здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати проценти, сплачувати інші грошові зобов'язання за цим договором, виконувати всі свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

Враховуючи підписану між сторонами додаткову угоду від 26.11.2013 року термін повернення кредиту продовжено до 20.01.2015 року, однак позичальник не вчинив жодних дій до погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що відповідач, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надав суду доказів погашення вказаної заборгованості за кредитом у розмірі 187 050,91 грн. та процентів за користування кредитом - 34 036,37 грн. Вказана заборгованість відповідача станом на 07.02.2015 року підтверджена фактичними обставинами та матеріалами справи, а тому правомірно стягнута судом першої інстанції.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання за кредитним договором, позивач нарахував до стягнення пеню за прострочення сплати кредиту - 13 657,97 грн. та за прострочення сплати процентів - 4 915,88 грн.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1-2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Здійснивши перевірку розрахунку пені з урахуванням вищенаведених положень, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що розмір пені за прострочення сплати кредиту підлягає задоволенню у розмірі 2 295,86 грн., а не 13 657,97 грн., та за прострочення сплати процентів підлягає задоволенню у розмірі 3 038,39 грн., а не 4915,88 грн. як просив позивач з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Нормами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 статті 267 ЦК України слив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та беручи до уваги те, що позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 31.07.2013 року по 06.02.2015 року та відсотками за користування кредитом за період з 08.08.2013 року по 06.02.2015 року, а звернувся з позовом 14.02.2015 року (відмітки спецзв'язку), судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності обмеживши строк нарахування пені.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних за прострочення сплати кредиту у розмірі 1107,41 грн., та за прострочення сплати відсотків за користування кредитом у сумі 504,95 грн. судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так здійснивши перевірку розрахунку 3% річних за прострочення сплати кредиту та прострочення сплати відсотків за користування кредитом, судова колегія вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому судом першої інстанції правомірно було стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних з простроченої суми в розмірі 1 107,41 грн. та 504,95 грн. за прострочення сплати відсотків за користування кредитом.

Щодо заявленої до стягнення інфляційних втрат за прострочення сплати кредиту - 493,63 грн. та за прострочення сплати відсотків за користування кредитом - 4 128,59 грн., судова колегія зазначає наступне.

Як вірно вказав суд першої інстанції, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, дефляція).

Згідно із роз'ясненням Вищого арбітражного суду України від 12.05.1999 №02-5/223 відповідні індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються у газеті «Урядовий кур'єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися для визначення розміру завданих збитків.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року №62-97 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», якщо сума боргу повинна бути сплачена в період з 1 по 15 числа відповідного місяця, то вона індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума повинна бути сплачена з 16 по 31 число відповідного місяця, то вона індексується з наступного місяця.

Таким чином перевіривши розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, що за період з 05.08.2013 року по 25.11.2013 року мала місце дефляція, тому позивач безпідставно заявив до стягнення 493,63 грн. інфляційних втрат за вказаний період за прострочення сплати кредиту.

Щодо розрахунку інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом колегія суддів вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому місцевим господарським судом правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 4 128,59 грн. інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків за користування кредитом.

Однак, що стосується висновків суду в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді неустойки у розмірі 5% від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом на загальну суму 65467,85 грн. за порушення п. 4.2.5 кредитного договору, та 4 676,25 грн. неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору, судова колегія погодитися не може виходячи з наступного.

Згідно з п. 4.2.5 договору позичальник зобов'язаний у випадку загрози строків повернення кредиту та процентів за його користування, інформувати банк в письмовій формі не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати погашення кредиту та процентів.

Пунктом 4.2.6 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується надавати банку всі необхідні документи для здійснення перевірки цільового використання кредиту, аналізу фінансового стану позичальника, зокрема до 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надавати фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю позичальника у звітному кварталі (в тому числі баланс, звіт про фінансові результати), щорічно до 20 лютого наступного за звітним роком надавати банку фінансову інформацію, пов'язану з діяльність позичальника у звітному році (в тому числі баланс, звіт про фінансові результати), а також до 7 числа поточного місяця надавати банку довідки з інших банків, в яких у позичальника є відкриті поточні рахунки та/або існує кредитна заборгованість, про фактичні обороти і стан заборгованості (по сумі кредиту, процентам та штрафним санкціям) за попередній місяць, а також інші документи на вимогу банку.

Відповідно до п.7.3. кредитного договору банк має право нараховувати позичальнику неустойку в розмірі 0,5% від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником п.4.2.6., 4.2.7 цього договору за кожний факт порушення.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом, при прийнятті оскаржуваного рішення про стягнення неустойки не дав належної оцінки укладеній між сторонами додатковій угоді № 6 від 26.11.2013 року відповідно до якої, термін користування кредитом було продовжено сторонами до 20.01.2015 року включно, а тому стягнення штрафних санкцій у вигляді неустойки у розмірі 5% від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом на загальну суму 65467,85 грн. за порушення п. 4.2.5 кредитного договору, та 4 676,25 грн. неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору є необґрунтованим та безпідставним.

Як встановлено судом апеляційної інстанції у відповідача була відсутня заборгованість за кредитним договором, оскільки строк погашення кредиту ще не настав, оскільки відповідно до умов додаткової угоди строк користування кредитом продовжено до 20.01.2015 року. А отже заборгованість за кредитним договором 187 050,91 грн. розпочинається з 21.01.2015 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Укладений між позивачем і відповідачем кредитний договір не містить визначення заборгованості по кредиту, а цивільне законодавство визначає заборгованість як невиконане у строк грошове зобов'язання.

Тобто, місцевий господарський суд при винесенні даного рішення не дав належної оцінки укладеній між сторонами додатковій угоді № 6 від 26.11.2013 року та помилково стягнув з відповідача 5% від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом на загальну суму 65467,85 грн. за порушення п. 4.2.5 кредитного договору, та 4 676,25 грн. неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору, тоді як у даному випадку відсутній об'єкт для вирахування штрафних санкцій.

Колегія суддів звертає увагу на те, що такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема у своїй постанові від 01.04.2015 року по справі № 19/268.

Відповідно до ч.1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Отже, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Панацея-1997» на рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року у справі № 910/3534/15-г слід задовольнити частково, оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року у справі № 910/3534/15-г скасувати частково в частині стягнення неустойки за порушення п. 4.2.5 кредитного договору у сумі 65 467,85 грн. та неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору у сумі 4 676,25 грн. В цій частині прийняти по справі нове рішення суду, яким відмовити публічному акціонерному товариству «Брокбізнесбанк» у стягненні з приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Панацея-1997» неустойки за порушення п. 4.2.5 кредитного договору у сумі 65 467,85 грн. та неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору у сумі 4 676,25 грн. В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 27.08.2014 року у справі № 910/3534/15-г - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.06.2011 року № 3674-VI, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальної заробітної плати у місячному розмірі.

Відповідно до п.п. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду судовий збір встановлений в розмірі 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, а у разі подання позовної заяви майнового характеру - 50 відсотків ставки, обчисленої виходячи з оспорюваної суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Постановою Правління НБУ від 10.06.2014 року № 339 «Про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Брокбізнесбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 11.06.2014 року розпочато процедуру ліквідації позивача та призначено уповноваженою особою фонду на ліквідацію позивача Куреного О.В. За приписами п. 22 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звільняється від сплати судового збору у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

За таких обставин, з відповідача стягується судовий збір в доход Державного бюджету України в сумі 4643,25 грн. за розгляд справи судом першої інстанції та 2220,74 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції. При цьому, оскільки скаржником при зверненні до суду апеляційної інстанції з даною апеляційною скаргою було сплачено 3023,07 грн. судового збору, то відповідачу необхідно повернути з Державного бюджету України 802,33 грн. судового збору як такого, що внесений у більшому розмірі ніж встановлено законом.

Таким чином, оскільки з приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Панацея-1997» підлягає стягненню в доход Державного бюджету України 4643,25 грн. за розгляд справи судом першої інстанції, при цьому скаржнику необхідно повернути з Державного бюджету України 802,33 грн. судового збору як такого, що внесений у більшому розмірі ніж встановлено законом за розгляд справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «Панацея-1997» в доход Державного бюджету України 3840,92 грн. (4643,25 грн. - 802,33 грн.) судового збору по даній справі.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Панацея-1997» на рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року у справі № 910/3534/15-г - задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2015 року у справі № 910/3534/15-г скасувати частково в частині стягнення неустойки за порушення п. 4.2.5 кредитного договору у сумі 65 467,85 грн. та неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору у сумі 4 676,25 грн.

В цій частині прийняти по справі нове рішення суду, яким відмовити публічному акціонерному товариству «Брокбізнесбанк» у стягненні з приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Панацея-1997» неустойки за порушення п. 4.2.5 кредитного договору у сумі 65 467,85 грн. та неустойки за порушення п. 4.2.6 кредитного договору у сумі 4 676,25 грн.

В іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2014 року у справі № 910/3534/15-г - залишити без змін.

3. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Панацея-1997» (01042, м. Київ, вул. Чигоріна, 59, код 24735858) в доход Державного бюджету України 3840 (три тисячи вісімсот сорок) грн. 92 коп. судового збору.

4. Видачу відповідних наказів доручити господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/3534/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді Р.В. Федорчук

А.Г. Майданевич

Дата підписання 03.08.2015 року