ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2015 р. Справа № 918/751/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Павленка Є.В., розглянувши матеріали справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" (далі - Товариство) до приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "Овас" (далі - Підприємство) про стягнення заборгованості в сумі 4 223 133 грн. 90 коп.,

за участі представників:

позивача: Черненко В.В. за дов. від 12 травня 2015 року,

відповідача: Сівак О.В. за дов. від 31 грудня 2014 року № 08-07/15-01,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2015 року Товариство звернулося до господарського суду Рівненської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що 30 травня 2014 року між ним та Підприємством був укладений договір поставки № 1907, на підставі якого позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 2 544 707 грн. 28 коп. Оскільки Підприємство взяте на себе зобов'язання по оплаті вартості вказаного товару не виконало, позивач, посилаючись на статті 526, 610, 622, 625, 691, 692 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 173, 174, 193, 245, 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив суд стягнути з відповідача вищезазначену суму грошових коштів, а також 619 793 грн. 09 коп. пені, 1 021 613 грн. 27 коп. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 37 020 грн. 26 коп., нарахованих у зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунків.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 8 липня 2015 року порушено провадження у справі № 918/751/15, розгляд якої було призначено на 4 серпня 2015 року.

До початку призначеного судового засідання через канцелярію суду надійшла заява Товариства про збільшення розміру позовних вимог від 4 серпня 2015 року № 04/751-03 (а.с. 38-44), згідно якої останнє просило суд стягнути з відповідача 2 544 707 грн. 28 коп. основного боргу, 638 756 грн. 38 коп. пені, 1 035 878 грн. 55 коп. інфляційних втрат та три проценти річних у розмірі 44 340 грн. 65 коп. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 4 серпня 2015 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 4 серпня 2015 року № 04/751-03, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у даному судовому засіданні визнав позовні вимоги Товариства та не заперечував проти задоволення вказаного позову.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представників Товариства та Підприємства, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30 травня 2014 року між Підприємством та позивачем був укладений договір поставки № 1907, за умовами якого останній взяв на себе обов'язок поставити у власність покупця товарно-матеріальні цінності, а відповідач, у свою чергу, - прийняти та оплатити їх вартість на умовах, передбачених даним договором (а.с. 13).

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін, а також скріплена печатками цих суб'єктів господарювання.

Відповідно до пункту 1.2 цього договору найменування товару, одиниця виміру та кількість товару, ціна за одиницю та загальна вартість товару зазначаються у додатках до даного договору, які є його невід'ємною частиною.

Судом встановлено, що 30 травня 2014 року між сторонами був підписаний та скріплений печатками додаток № 1 до вказаного договору, у якому Товариство та Підприємство погодили найменування, одиниці виміру, кількість та ціну товару, який поставляється відповідачу (а.с. 14).

У випадку прийняття відповідної партії товару покупцем, що підтверджується видатковою накладною, вважається, що така партія товару відповідає вимогам даного договору щодо якості товару (пункт 2.3 договору).

У пункті 3.2 договору сторони погодили, що строк поставки всього товару - 31 травня 2014 року. Датою поставки товару вважається дата підписання накладних.

Згідно з пунктом 3.3 вказаного правочину перехід права власності на товар від постачальника до покупця відбувається в момент передачі товару покупцю та підписання відповідних накладних.

Судом встановлено, що на виконання умов вищезазначеного договору позивач поставив Підприємству передбачений цим правочином товар на загальну суму 2 544 707 грн. 28 коп., що підтверджується наданими Товариством видатковими накладними від 30 травня 2014 року № АІ-0000611 на суму 689 767 грн. 20 коп., від 30 травня 2014 року № АІ-0000612 на суму 81 414 грн. 00 коп. та від 30 травня 2014 року № АІ-0000613 на суму 1 773 526 грн. 08 коп. (а.с. 15-16). Даний факт додатково підтверджується наявними у матеріалах справи копіями податкових накладних позивача (а.с. 16-17).

Про належне виконання Товариством своїх зобов'язань за цим договором також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов даної угоди.

За змістом пункту 4.1 спірної угоди оплата товару здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України на банківський рахунок постачальника.

Відповідно до пункту 4.2 договору покупець оплачує товар у строк до 31 грудня 2014 року включно.

Проте судом встановлено, що всупереч умовам укладеного між сторонами договору поставки від 30 травня 2014 року № 1907 Підприємство взятий на себе обов'язок по оплаті вартості переданого йому товару не виконало, заборгувавши таким чином Товариству 2 544 707 грн. 28 коп. Даний факт не оспорювався і представником відповідача у судовому засіданні 4 серпня 2015 року.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача перед Товариством за договором поставки від 30 травня 2014 року № 1907, яка складає 2 544 707 грн. 28 коп., підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, не оспорюється Підприємством, і останнє на момент прийняття рішення не надало документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв'язку з чим даний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасної оплати поставленого йому товару, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 4 серпня 2015 року № 04/751-03, також просив суд стягнути з Підприємства 638 756 грн. 38 коп. пені, нарахованої на суму основного боргу в розмірі 2 544 707 грн. 28 коп. у період з 1 січня 2015 року по 30 червня 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у випадку порушення строків оплати товару, покупець зобов'язаний на вимогу постачальника сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, що діє у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення оплати.

Оскільки розмір вказаної штрафної санкції, нарахованої Товариством, відповідає вищезазначеним нормам законодавства та положенням договору, позовна вимога про стягнення з відповідача 638 756 грн. 38 коп. пені підлягає задоволенню.

Крім того, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 4 серпня 2015 року № 04/751-03, на підставі статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 1 035 878 грн. 55 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу в розмірі 2 544 707 грн. 28 коп. у період з січня 2015 року по червень 2015 року, а також 44 340 грн. 65 коп. трьох процентів річних, нарахованих на вищезазначену суму заборгованості у період з 1 січня 2015 року по 31 липня 2015 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки заявлені позивачем до стягнення розміри трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, відповідають вимогам чинного законодавства і не суперечать положенням договору, позовні вимоги про стягнення з відповідача вищевказаних сум також підлягають задоволенню в повному обсязі.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з приватного підприємства, що повністю належить іноземному інвестору "Овас" (35431, Рівненська область, Гощанський район, село Бабин, вулиця Заводська, будинок 1, ідентифікаційний код: 32748177) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агро ХХІ" (35431, Рівненська область, Гощанський район, село Бабин, вулиця Заводська, будинок 1, ідентифікаційний код: 34438102) 2 544 707 (два мільйони п'ятсот сорок чотири тисячі сімсот сім) грн. 28 коп. основного боргу, 638 756 (шістсот тридцять вісім тисяч сімсот п'ятдесят шість) грн. 38 коп. пені, 1 035 878 (один мільйон тридцять п'ять тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 55 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 44 340 (сорок чотири тисячі триста сорок) грн. 65 коп., а також 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 6 серпня 2015 року

Суддя Є.В. Павленко