ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р. Справа № 917/487/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В., суддя Шутенко І.А.,

при секретарі Катренко І.С.,

за участю представників сторін:

позивача - Шитель С.О. на підставі довіреності від 29.07.2015р.,

відповідача - Гутиря М.М. на підставі довіреності від 15.03.2015р.,

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" (вх.№3205 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 14.05.2015р. у справі № 917/487/15

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес", с. Майорщина, Гребінківський район, Полтавська обл.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерідан-Комерц", м. Миколаїв,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Сухенко В.В., м. Гребінка, Полтавська обл.

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Прогрес" звернулось до місцевого господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерідан-Комерц" про визнання недійсним договору поставки сільськогосподарської продукції №463 від 29.09.2014р., укладеного між сторонами у справі, як такого, що укладений від імені позивача директором товариства Сухенко В.В. з перевищенням повноважень.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.05.2015р. у справі №917/487/15 (суддя Ківшик О.В.) у позові відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав для визнання недійсним оспорюваного позивачем договору.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що спірний договір був укладений колишнім директором СТОВ "Прогрес" Сухенко В.В. за відсутності необхідних повноважень та без його подальшого схвалення зборами учасників Товариства.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.06.2015р. у справі №917/487/15 прийнято апеляційну скаргу до провадження.

15.06.2015р. відповідачем подано до Харківського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№9328), просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 05.08.2015р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити, рішення господарського суду Полтавської області від 14.05.2015р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, що представники сторін з'явились в судове засідання та надали свої пояснення та заперечення щодо апеляційної скарги, а третя особа у справі належним чином повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги, зважаючи на строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, передбачені статтею 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.09.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ерідан-Комерц" (покупець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Прогрес" в особі директора Сухенко Валентини Володимирівни (продавець) був укладений договір поставки сільськогосподарської продукції №463 (т.1 а.с.31-33) (надалі - Договір поставки), за умовами якого продавець зобов'язався поставити та передати у власність, а покупець прийняти і оплатити продукцію, а саме кукурудзу.

Згідно пункту 2.1. Договору поставки, кількість продукції у вазі, навантаженій на автомобільний транспорт, наданий покупцем, складає 5 00,00 (+/- 10%) тон, що визначить покупець.

Пунктами 3.1., 3.2. передбачено, що базова ціна продукції становить 1 475,00грн. за 1 тону і змінюється на протязі дії даного договору. Загальна вартість продукції - 7 375 600,00 грн. (+/- 10%).

Передання продукції у власність покупця у повному обсязі здійснюється в термін до 31.12.2014р. включно. Передання усієї партії продукції підтверджується оригіналами видаткових накладних, виписаних продавцем і підписаних повноважними представниками покупця та податкових накладних, виписаних і зареєстрованих продавцем на ім'я покупця у відповідності Податкового кодексу України (пункти 4.1, 4.3 Договору поставки).

Згідно пункту 4.4. Договору поставки, кожна партія продукції вважається прийнятою покупцем і переданою продавцем з моменту її погрузки в автомобільний транспорт наданий покупцем, що оформлюється пакетом документів, передбачених пунктом 4.3. даного договору, підписання уповноваженим представником покупця накладної, виписаної продавцем.

Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. Договору поставки, покупець здійснює оплату вартості переданої йому партії продукції на розрахунковий рахунок та/або у касу продавця протягом одного банківського дня з моменту погрузки кожної із партій у сумі, відповідній вартості кожної партії продукції. Оплата за продукцію може відбуватися покупцем попередньо за згодою сторін на підставі рахунку на оплату та/або у готівковій формі

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (пункт 9.3 Договору поставки).

До Договору поставки сторонами було укладено додаткові угоди №1 від 01.10.2014р., №2 від 10.10.2014р., №3 від 20.10.2014р., №4 від 01.11.2014р., №5 від 04.11.20014р. (т. 1 а.с.74-78), у яких сторони вносили зміни щодо базової ціни продукції.

Крім того, сторонами були складені специфікації №1 від 01.10.2014р., №2 від 03.10.2014р., №3 від 05.10.2014р., №4 від 04.10.2014р., №5 від 06.10.2014р., №7 від 07.10.2014р., №8 від 08.10.2014р., №9 від 10.10.2014р., №10 від 11.10.2014р., №11 від 12.10.2014р., №12 від 14.10.2014р., №13 від 15.10.2014р., №14 від 20.10.2014р., №15 від 21.10.2014р., №16 від 23.10.2014р., №17 від 01.11.2014р., №18 від 02.11.2014р., №19 від 03.11.2014р., №20 від 04.11.2014р., №21 від 05.11.2014р., №22 від 08.11.2014р., №23 від 09.11.2014р., №24 від 10.11.2014р., №25 від 11.11.2014р., №26 від 12.11.2014р., №27 від 14.11.2014р., №28 від 15.11.2014р. (т.1 а.с.79-105), відповідно до яких продавець поставив, а покупець оплатив і прийняв кукурудзу врожаю 2014 року.

Згідно матеріалів справи, позивачем були виставлені відповідачу рахунки-фактури згідно Договору поставки №93 від 29.09.2014р. (т.1 а.с.106), №100 від 01.10.2014р. (т.1 а.с.107), №99 від 01.10.2014р. (т.1 а.с.108), №115 від 13.10.2014р. (т.1 а.с.109), №СФ-0000039 від 30.10.2014р. за підписом директора та головного бухгалтера СТОВ "Прогрес".

Факт виконання відповідачем договірних зобов'язань з перерахування попередньої оплати позивачу на підставі пред'явлених останнім рахунків підтверджується :

- за рахунком №93 від 29.09.2014р. на суму 1 520 000,00грн. відповідачем було перераховано платіжним дорученням № 2576 від 01.10.2014р. 450 000,00грн. та платіжним дорученням № 2564 від 30.09.2014 р. 1 000 000,00грн. (т.1 а.с.115, 116);

- за рахунком № 99 від 01.10.2014р. на суму 1 587 332, 50грн. відповідачем було перераховано платіжним дорученням №2585 від 02.10.2014р. 500 000,00грн., платіжним дорученням №2586 від 02.10.2014р. 500 000,00грн. та платіжним дорученням №2634 від 08.10.2014р. 500 000, 00грн. (т.1 а.с.112-114);

- за рахунком №100 від 01.10.2014р. на суму 580 167,50грн. відповідачем було перераховано платіжним дорученням №2599 від 06.10.2014р. 580 000,00грн. (т.1 а.с.111);

- за рахунком № 115 від 13.10.2014 р. на суму 3 812 500,00грн. відповідачем було перераховано платіжним дорученням №2686 від 13.10.2014р. 500 000,00грн., платіжним дорученням №2687 від 13.10.2014р. 300 000,00грн., платіжним дорученням №2689 від 13.10.2014р. 100 000,00грн. та платіжним дорученням №2690 від 13.10.2014р. 100 000,00грн. (т.1 а.с.117-119, 121);

- за рахунком № СФ-0000039 від 30.10.2014 р. на суму 978 000,00грн. відповідачем було перераховано платіжним дорученням №2879 від 31.10.2014р. 600 000,00 грн., платіжним дорученням №2894 від 03.11.2014 р. 500 000,00 грн. (т.1 а.с.122, 123).

Факт часткового виконання позивачем договірних зобов'язань з поставки продукції відповідачу підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними: №2378 від 01.10.2014р. на суму 131 613,54грн., №2379 від 03.10.2014р. на суму 313 028,46 грн., № 2380 від 04.10.2014р. на суму 582 544,40грн., №2381 від 05.10.2014р. на суму 332 079,05грн., №2382 від 06.10.2014р. на суму 129 668,11грн., №2383 від 07.10.2014р. на суму 351 951,05грн., №2384 від 08.10.2014р. на суму 267 070, 09грн., №2385 від 10.10.2014р. на суму 138 519, 20грн., №2386 від 11.10.2014р. на суму 132 985,37грн., №2387 від 12.10.2014р. на суму 476 429,10грн., №2393 від 14.10.2014р. на суму 287 625,40грн., №2394 від 15.10.2014р. на суму 203 633,25грн., №2441 від 20.10.2014р. на суму 196 532,10грн., №2442 від 21.10.2014р. на суму 199 366,86грн., №2443 від 23.10.2014р. на суму 122 562,00грн., №РН-0000281 від 01.11.2014р. на суму 91 376,25грн., №РН-0000282 від 02.11.2014р. на суму 259 673,76грн., №РН-0000283 від 03.11.2014р. на суму 324 580,95грн., №РН-0000298 від 04.11.2014р. на суму 287 308,00грн., №РН-0000300 від 05.11.2014р. на суму 118 294,96 грн., № РН-0000301 від 08.11.2014р. на суму 120 317,44 грн., №РН-0000302 від 09.11.2014р. на суму 36 770,32 грн., №РН-0000303 від 10.11.2014р. на суму 107 504,88грн., №РН-0000304 від 11.11.2014р. на суму 125 704,00 грн., №РН-0000309 від 12.11.2014р. на суму 169 301,68 грн., №РН-0000310 від 14.11.2014р. на суму 116 388,08грн., №РН-0000315 від 15.11.2014р. на суму 211 186,80грн. (т.1 а.с.125-151), які підписані представниками сторін (з боку позивача - директором та головним бухгалтером) та скріплені печаткою позивача.

Господарські правовідносини між сторонами за Договором поставки підтверджуються також наявними у матеріалах справи копіями податкових накладних (т.1 а.с.152-199), що містять посилання на договір поставки №463 від 14.10.2014р., підписані уповноваженим представником позивача та скріплені його печаткою.

Крім того, між сторонами проводилась звірка взаємних розрахунків за період з 30.09.2014р. по 21.11.2014р., (т.1 а.с.202), відповідно до якого сторони узгодили, що станом на 21.11.2014р. Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Прогрес" має заборгованість перед ТОВ "Ерідан-Комерц" в сумі 395 984,90 грн.

Як зазначає позивач та відповідачем не спростовується, 13.01.2015р. ТОВ "Ерідан-Комерц" надіслало СТОВ "Прогрес" вимогу про поставку продукції на суму зробленої попередньої оплати в строк до 20.01.2015 р.

Відповідно до матеріалів справи, позивач повернув відповідачу грошові кошти в сумі 395 984,90 грн., про що свідчить платіжне доручення №516 від 04.02.2015р. на суму 195 984,90 грн., платіжне доручення №609 від 04.03.2015 р. на суму 200 000,00 грн. (т.1 а.с.56, 57) та виписка банку з рахунку відповідача (т.1 а.с.200, 201) із зазначенням призначення платежу - повернення коштів за кукурудзу згідно договору №463 від 29.09.2014р.

10.03.2015р. позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ерідан-Комерц" про визнання недійсним договору поставки сільськогосподарської продукції №463 від 29.09.2014р., укладеного між сторонами у справі, як такого, що укладений від імені позивача директором товариства Сухенко В.В. з перевищенням повноважень.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд, з урахуванням положень статті 101 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, зазначає наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статей 638, 639 Цивільного кодексу України та статті 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що предметом розгляду у даній справі є визнання недійсним договору поставки сільськогосподарської продукції у зв'язку з підписанням цього договору, як зазначає позивач, з боку продавця (позивача) колишнім директором Сухенко В.В. з перевищенням повноважень.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 та частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання його недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Як зазначено в пункті 3.3. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами і доповненнями), у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Як вбачається із матеріалів справи, на момент укладення позивачем спірного Договору поставки діяв Статут СТОВ "Прогрес" в редакції, що затверджена рішенням загальних зборів учасників товариства від 27.05.2011р. (протокол№ 4/2011, державна реєстрація проведена 27.05.2011р., номер запису 4000082, (т.1 а.с.238-246) зі змінами згідно рішення загальних зборів учасників товариства від 28.02.2012р. (протокол №1/2012, державна реєстрація проведена 13.03.2012 р., номер запису 7000082 (а.с.236) та згідно рішення загальних зборів учасників товариства від 12.04.2012р. (протокол №2/2012, державна реєстрація проведена 17.04.2012р., номер запису 000082 (а.с.235).

Відповідно до Статуту СТОВ "Прогрес" (у наведеній редакції) директор товариства заключає договори і угоди про відчуження та придбання майна в порядку, який визначений загальними зборами учасників товариства (пункт 11.6.15), діє від імені товариства в межах, встановлених чинним законодавством та статутом (пункт 11.9), в межах своєї компетенції укладає цивільно-правові угоди (пункт 11.11 Статуту).

Пунктом 10.12.21, 10.12.22 Статуту встановлено обмеження компетенції директора, а саме: до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства віднесено: прийняття рішення про відчуження майна товариства на суму, що становить більш ніж 25 000,00грн.; затвердження та визначення порядку укладення договорів і угод про відчуження та придбання майна на суму, що становить більш ніж 25 000, 00грн.

У Договорі поставки зазначено, що директор СТОВ "Прогрес" діє на підставі Статуту, отже, відповідач (покупець за Договором поставки) мав знати про обмеження повноважень директора позивача.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно пункту 3.4. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами і доповненнями), наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України).

Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 Цивільного кодексу України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Такої правової позиції дотримується також Верховний Суд України у постановах від 19.08.2014р. у справі №5013/492/14 та від 19.08.2014р. у справі №924/905/13.

Враховуючи, що такі дії позивача з виконання спірного договору, як прийняття позивачем грошових коштів, перерахованих відповідачем, так і фактична поставка продукції контрагенту протягом жовтня-листопада 2014 року, дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено, судом першої інстанції правомірно відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним правочину як такого, що укладений колишнім директором позивача з перевищенням повноважень, оскільки з матеріалів справи вбачається наступне схвалення вказаного договору позивачем; на наявність будь-яких інших підстав недійсності оспорюваного правочину позивач не посилається, з матеріалів справи таких не вбачається.

Розглянувши матеріали справи у їх сукупності, у тому числі позовну заяву СТОВ "Прогрес", колегія суддів апеляційного господарського суду також враховує, що розділом 8 Договору поставки сторонами узгоджено порядок вирішення спорів і розбіжностей.

Так, пунктом 8.1. Договору поставки визначено, що будь-які спори, що виникають при зміні, розірванні або виконанні даного договору, підлягають передачі на розгляд Постійно діючого третейського суду при Миколаївській професійній асоціації "Третейське управління правовими конфліктами" на умовах і в порядку, передбаченому Положенням і Регламентом про Постійно діючий третейський суд при Миколаївській професійній асоціації "Третейське управління правовими конфліктами".

Статтею 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що сторони в договорі узгодили предмети спорів, що підлягають передачі на вирішення третейського суду, а саме, спори, що виникають при зміні, розірванні або виконанні даного договору. Разом з тим, до місцевого господарського суду позивач звернувся з позовною заявою про визнання недійсним договору поставки; питання щодо порядку вирішення даного предмету спору сторонами в договорі не врегульовано.

За наведених підстав, враховуючи, що пунктом 3.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011р. №10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" визначено, що господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані з визнанням недійсними договорів, укладених суб'єктами господарювання, колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що місцевим господарським судом у відповідності до вимог законодавства прийнято позовну заяву СТОВ "Прогрес" до провадження та розглянуто справу.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права та при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, у зв'язку з чим рішення господарського суду Полтавської області від 14.05.2015р. у справі № 917/487/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 14.05.2015р. у справі №917/487/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.08.2015 року.

Головуючий суддя Здоровко Л.М.

Суддя Плахов О.В.

Суддя Шутенко І.А.