РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2015Справа №910/13194/15

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Марченко С.П., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

до Публічного акціонерного товариства "Златобанк"

про звернення стягнення на предмет застави

за участю представників сторін:

від позивача: Агафонов А.В. - представник за довіреністю № б/н від 28.01.2015р.

від відповідача: Білічак Х.В. - представник за довіреністю № 40 від 15.05.2015р.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" (далі - ПАТ "Діамантбанк") звернулось до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" (далі - ПАТ "Златобанк") про звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов двох кредитних договорів від 13.02.2015 р., що були укладені сторонами в межах Генерального договору про загальні умови і порядок проведення міжбанківських операцій № 56/55 від 24.10.2014 р., оскільки відповідач не повернув фактично отримані кошти у сумі 6 000 066, 67 дол. США. Отже, за наявності кредитної заборгованості внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань по кредитних угодах та на підставі договору застави № 130215/1-Z від 13.02.2015 р. у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет застави.

У позові просив суд звернути на користь позивача майнове право Публічного акціонерного товариства "Златобанк" на одержання від Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" грошових коштів у сумі 87 900 986, 30 грн., наданих останньому у якості кредиту.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з тих підстав, що ПАТ "Златобанк" перебуває у процесі ліквідації, а отже, задоволення вимог позивача поза процедурою, передбаченою Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», неможливе, просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 24.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" (далі - сторона-1) та Публічним акціонерним товариством "Златобанк" (далі - сторона-2) був укладений Генеральний договір № 56/55 про загальні умови і порядок проведення міжбанківських операцій, предметом якого є порядок укладення сторонами угод на проведення міжбанківських операцій і загальні умови їх виконання. Так, положеннями Генерального договору передбачаються різні види міжбанківських угод, зокрема, відповідно до п. 3.3. договору передбачено угоди типу «SWAP».

З матеріалів справи вбачається, що в рамках Генерального договору між позивачем та відповідачем були укладені угоди «SWAP», на підставі яких:

1) 13 лютого 2015 року позивач надав відповідачу кредит у розмірі 6 000 000,00 дол. США під 0,1 відсотків річних з кінцевою датою погашення кредиту та відсотків до 17.02.2015р., згідно підтверджень по системі S.W.I.F.T. у форматі МТ 320 № 48005 та № ММ 45390ЬТ від 13.02.2015р. та відповідно до роздруківки тексту переговорів в системі REUTERS DEALING (надалі - кредитний договір № 1).

2) 13 лютого 2015 року відповідач надав позивачу кредит у розмірі 87 900 986,30 грн. під 0,1 відсотків річних, з кінцевою датою погашення кредиту та відсотків до 17.02.2015р., згідно підтверджень по системі S.W.I.F.T у форматі МТ 320 № 48014 та № ММ45389 LG від 13.02.2015р. та відповідно до роздруківки тексту переговорів в системі REUTERS DEALING (надалі - кредитний договір № 2).

Також судом встановлено, що 13 лютого 2015 року між ПАТ "Діамантбанк" (далі - заставодержатель) та ПАТ "Златобанк" (далі - заставодавець) був укладений договір № 130215/1-Z, предметом якого є передача у заставу майнових прав на забезпечення вимог заставодержателя відповідно до міжбанківської кредитної угоди, укладеної між сторонами на підставі Генеральної Угоди № 56/55 від 24.10.2013 року та свіфтових повідомлень від 13.02.2015 року (далі - договір застави).

Згідно з п. 2.3 договору застави у відповідності до цього договору заставою майнових прав, що належать заставодавцю, забезпечуються його зобов'язання перед заставодержателем за кредитним договором № 1: зобов'язання заставодавця повністю повернути кредит заставодержателю в строк не пізніше 17.02.2015 року та сплачувати відсотки за користування кредитом за ставкою 0,1% річних в термін, вказаний в підпункті 2.2.2 цього договору, та за весь фактичний строк користування кредитом.

Згідно з п. 3.6 договору, сторони домовились, що оціночна вартість предмету застави становить 87 900 986,30 гривень.

Відповідно до п. 6.1 договору застави заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави у випадку, якщо:

- в момент настання терміну виконання будь-якого зобов'язання заставодавця за кредитним договором № 1, що забезпечене заставою у відповідності до цього договору застави, таке зобов'язання повністю чи частково не буде виконане заставодавцем у повній відповідності до кредитного договору № 1;

- заставодавець порушив хоча б один свій обов'язок, передбачений цим договором, незалежно від настання терміну виконання забезпеченого заставою зобов'язання.

З моменту виникнення права звернення стягнення на предмет застави, заставодержатель вправі вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права (п. 6.2 договору застави).

На виконання умов договору застави та вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» позивач зареєстрував обтяження на вищеназвані майнові права відповідача у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

У судовому засіданні встановлено, що на виконання умов кредитного договору № 1 позивач надав ПАТ "Златобанк" грошові кошти, що підтверджується наявною у справі випискою з особового рахунку відповідача.

Проте, відповідач належним чином не виконав покладені на нього зобов'язання за кредитним договором, а саме - в обумовлені строки, визначені сторонами (кінцева дата повернення кредиту - 17.02.2015р.), не здійснив повернення ПАТ "Діамантбанк" кредитних коштів у сумі 6 000 066,67 дол. США.

Вказане підтверджується банківськими виписками з рахунку позичальника, матеріалами справи та поясненнями представників сторін.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до приписів статей 589, 590 ЦК України, частини першої статті 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, у встановлений строк (термін), якщо інше не передбачено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що доказів сплати заборгованості за кредитним зобов'язанням суду не надано, у ПАТ «Діамантбанк» виникло право на звернення стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав № 130215/1-2 від 13.02.2015р. у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Разом з тим, судом встановлено, що 13.02.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 30 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у відповідача. Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 14.02.2015 р. по 13.05.2015 р.

У подальшому Постановою Правління Національного банку України від 12.05.2015 р. № 310 було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації відповідача, в зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 13.05.2015 р. № 156 про початок здійснення процедури ліквідації відповідача, та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою і не потребує доказуванню.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація або процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Так, відповідно до ст. 44 цього Закону Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, за виключенням випадку, коли ліквідація здійснюється за ініціативою власників банку.

Частиною 2 ст. 49 вказаного Закону України визначено порядок здійснення уповноваженою особою Фонду заходів щодо підготовки задоволення вимог кредиторів, якою передбачено, зокрема, складання реєстру акцептованих вимог кредиторів для затвердження виконавчою дирекцією Фонду.

Разом із цим, указаний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником.

Відповідно до частин 2, 6, 8 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно щі ст. 52 вказаного Закону уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочннамп, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості, передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

При цьому зі змісту статей 45, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" слідує, що під час відчуження зобов'язань фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково.

Крім того, частиною 3 ст. 52 Закону визначено, що майно банку, яке є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. У разі якщо обсяг коштів від реалізації заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

Таким чином, після запровадження у банку процедури ліквідації задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими фондом.

Вказану позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 25.03.2015 р. у справі № 910/9232/14.

З огляду на викладене, у зв'язку із введенням у відповідача процедури ліквідації, вимоги позивача звернення стягнення на предмет застави не підлягають задоволенню в силу положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову у позові.

Відповідно до ст. 49 ГПК України у разі відмови у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32 - 35, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" про звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 10 серпня 2015 року.

Повний текст рішення підписаний 17 серпня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя К.І. Головіна