ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2015 р. Справа № 917/505/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В., суддя Пуль О.А.

при секретарі Литвиновій К.О.

за участю представників сторін:

прокурора - Кондратюк Н.А. (посвідчення №023324 від 03.12.2013р.),

позивача - не з'явився,

відповідача - Магди В.А. (довіреність б/н від 29.01.2015р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №3104 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 28.04.15р. у справі № 917/505/15

за позовом Першого заступника прокурора міста Полтави в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Полтавській області, м.Полтава,

до Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод", м.Полтава,

про стягнення 533 772,72 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 28.04.2015р. (суддя Іваницький О.Т.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" збитки, завдані самовільним використанням водних ресурсів за відсутності дозволу на спеціальне водокористування, в сумі 533772 грн. 72 коп. на р/р 0002, УДКСУ у м. Полтаві, , МФО 831019 для зарахування надходжень по коду бюджетної класифікації 24062100 "Грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності", символ звітності 331 в установі банку - Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" на користь Державного бюджету України витрати пов'язані зі сплатою судового збору в сумі в сумі 10675 грн. 45 грн.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Скарга обґрунтована тим, що отримання двох дозволів- дозволів на спеціальне водокористування і спеціального дозволу на користування надрами на один і той же об'єкт є порушенням принципу державної політики з питань дозвільної системи у сфері господарської діяльності, зменшення рівня державного регулювання господарської діяльності. Крім того, як зазначає апелянт, за забрану воду ПАТ «Тепловозоремонтний завод» сплачено до бюджету збір за спеціальне водокористування. Таким чином, на думку відповідача, враховуючи, що ПАТ «Тепловозоремонтний завод» не повинен отримувати дозвіл на спеціальне водокористування, то в його діях відсутнє самовільне використання водних ресурсів, а тому ним не могло бути завдано державі збитків, які розраховані позивачем.

15.06.2015р. від прокуратури міста Полтави надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №9323), в якому прокурор проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

17.06.2015р. від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. №9485), в якому позивач проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просив здійснити розгляд справи без участі представника Держінспекції.

Представник позивача у судове засідання 05.08.2015р. не з'явився, але 13.07.2015р. до суду від позивача надійшло клопотання (вх. №10588), в якому позивач просив розгляд справи здійснити без його участі у зв'язку з обмеженим фінансуванням.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача та прокурора, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

В березні 2015р. прокурор м.Полтави в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Полтавській області звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про стягнення 533772,72 грн. збитків завданих самовільним використанням водних ресурсів за відсутності дозволу на спеціальне водовикористання.

Позов обґрунтовано тим, що Державною екологічною інспекцією у Полтавській області у період з 23.07.2014 року по 29.07.2014 року проведено позапланову перевірку додержання вимог природоохоронного законодавства в діяльності ПАТ "Тепловозоремонтний завод" (акт перевірки № 406/01-01-14).

ПАТ "Тепловозоремонтний завод" видано дозвіл на спеціальне водокористування від 18.08.2008р. №2080, термін дія якого закінчився 12.08.2013р.

Перевіркою проведеною органом державного контролю встановлено, що товариство здійснювало самовільний забір води без дозволу на спеціальне водокористування у період з 01.02.2014р. по 16.07.2014р.

Своїми діями ПАТ "Тепловозоремонтний завод" порушило вимоги п. 9 ст. 44, ст.ст. 48, 49 Водного кодексу України, згідно яких спеціальне водокористування здійснюється виключно на підставі дозволу, який видається державними органами охорони навколишнього природного середовища і є платним.

Об'єм самовільно забраної води із свердловин підприємства, згідно з довідкою № 70-08-23 від 25.07.2014 року, наданою ПАТ "Тепловозоремонтний завод", становить: з 01.02.2014 року по 31.03.2013 року - 4360 м3 води, з 01.04.2014 року по 16.07.2014 року - 8404 м3 води.

Відповідно до п. 9.2 " Методики розрахунку розмiрiв вiдшкодування збиткiв, заподiяних державi внаслiдок порушення законодавства про охорону та рацiональне використання водних ресурсiв, затвердженої наказом Мiнiстерства охорони навколишнього природного середовища України вiд 20 липня 2009 року № 389 (iз змiнами згiдно з наказом Мiнiстерства екологiї та природних ресурсiв України вiд 30 червня 2012 року № 220 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.08.2009 року за № 767/16783 (далі - Методика), фактичний об'єм води, що використовується самовільно без дозвільних документів, визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки суб'єкта господарювання за підписом керівника, завіреної печаткою.), проведено розрахунок збиткiв, заподiяних державi внаслiдок самовiльного використання водних ресурсiв за вiдсутностi спецiального дозволу на користування надрами, розмiр яких становить 533772 грн. 72 коп.

Державною екологічною інспекцією у Полтавській області, враховуючи очевидний характер допущених порушень, на адресу ПАТ "Тепловозоремонтний завод" 04.08.2014 року направлено претензію № 154/02-08 про добровільне відшкодування збитків, завданих самовільним водокористуванням на суму 533772 грн. 72 коп., яка товариством не сплачена, що і стало пiдставою для звернення прокурора з даним позовом до господарського суду.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. №5250 від 14.04.2015р.) проти позову заперечував та просив суд у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не взято до уваги, що у ПАТ "Тепловозоремонтний завод" наявний спеціальний дозвіл на користування надрами, строк дії якого 15 років. Тобто, у період з 01.02.2014р. по 16.07.2014р. відповідачем здійснювався водозабір на підставі діючого спеціального дозволу №3001 від 12.05.2003р., а відтак взагалі відсутній самовільний забір на який посилається позивач у позові.

28.04.2015р. господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Стаття 38 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (далі - Закон) передбачає, що використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів. В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Статтями 68, 69 Закону встановлено, що порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Частиною 1 статті 149, статтею 151 ГК України також передбачено, що суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до Водного кодексу України (далі - ВК України) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року N 827).

Стаття 2 ВК України містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Тобто, прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Відповідно до положень статей 46, 48 ВК України водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (пункт 9 частини 1 статті 44, статті 49 ВК України).

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Разом із тим Кодекс України про надра передбачає випадки, за яких господарюючі суб'єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (стаття 21 Кодексу України про надра).

Статтею 23 Кодексу України про надра закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Таким чином, видобувати підземні води без спеціальних дозволів в обсязі, що не перевищує 300 кубічних метрів на добу, суб'єкти господарювання мають право лише для власних господарсько-побутових потреб. У свою чергу, видобуток підземних вод для здійснення господарської діяльності вимагає отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Однією з обов'язкових умов для звільнення суб'єкта господарювання від необхідності отримання дозволу на користування надрами є видобування води з метою її використання для власних господарсько-побутових потреб.

Водночас чинне законодавство не містить норм, які б тлумачили поняття "господарсько-побутові потреби".

Проте із системного аналізу приписів глави 11 (спеціальне водокористування для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення), глави 13 (особливості спеціального водокористування та користування водними об'єктами для потреб галузей економіки) ВК України та приписів глави 2 (надання надр у користування), глави 4 (плата за користування надрами) Кодексу України про надра вбачається, що законодавець відносить господарсько-побутові потреби до потреб населення, натомість, виробничі потреби підприємства охоплюються поняттями "водокористування для потреб галузей економіки" та "промислові потреби".

Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 01.04.2015р. у справі №922/2610/14.

Як вбачається з довідки відповідача №70-08-23 від 25.07.2014р. на ПАТ "Тепловозоремонтний завод" питна вода з артезіанських свердловин №1 та №2 видобувалась для господарсько-питного водопостачання (а.с.28).

За таких обставин, внаслідок самовільного, безоплатного забору води, відповідачем завдана матеріальна шкода державі в сумі 533772 грн. 72 коп., яка згідно Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" підлягає стягненню та зарахуванню до спеціального фонду охорони навколишнього природного середовища місцевого бюджету Тростянецької сільської ради Полтавського району Полтавської області, на території якої вчинено правопорушення.

Статтею 65 Кодексу України про надра встановлено, що порушення законодавства про надра тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову і кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідальність за порушення законодавства про надра несуть особи, винні, у тому числі в самовільному користуванні надрами.

Згідно зі ст. 67 Кодексу України про надра підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати збитки, завдані ними внаслідок порушень законодавства про надра, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Вина заподіювача шкоди є умовою відповідальності за правопорушення. При цьому необхідно виходити з презумпції вини правопорушника, тобто позивач не повинен доводити наявність вини відповідача, навпаки, відповідач повинен довести, що шкоду завдано не з його вини.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведеної перевірки державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Хоменком С.В. стосовно Савченка С.О. (в. о. головного інженера ПАТ "Тепловозоремонтний завод") складено протокол про адміністративне правопорушення за № 003411 від 29.07.2014 року за ст. ст. 48, 188-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 29.07.2014 року за № 121-09-22 Савченка С.О. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 48, 188-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 289 грн. Штраф Савченком С.О. сплачений 29.07.2014 року у повному обсязі.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Згідно з матеріалами справи, протиправна дія чи бездіяльність заподіювача, а саме самовільне водокористування за відсутності спеціального дозволу - є причиною, а шкода, яка завдана довкіллю, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до п. 1.6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 27 червня 2001 року № 02-5/744, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарському суду слід виходити з презумпції вини правопорушника.

Відповідно до витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 05.03.2015р. відносно відповідача порушено справу про банкрутство. Як зазначив представник відповідача у судовому засіданні ПАТ "Тепловозоремонтний завод" знаходиться на стадії розпорядження майном.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені прокурором та позивачами не спростував, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача на користь держави в особі Державної екологічної інспекції в Полтавській області, збитків, завданих самовільним використанням водних ресурсів за відсутності дозволу на спеціальне водокористування в сумі 533772,72 грн. нормативно та документально доведені, а тому правомірно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, тому рішення господарського суду Полтавської області від 28.04.15р. у справі № 917/505/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 28.04.15р. у справі № 917/505/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 06.08.2015р.

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Лакіза В.В.

Суддя Пуль О.А.