РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2015Справа №910/15386/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеон»

до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «МТМ-ЛУЧ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Август-Кий»; на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «АРТЕМ-БАНК»

про визнання договору іпотеки недійсним

Суддя Андреїшина І.О.

Учасники судового процесу:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Семеняк В.В.

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

від третьої особи-3: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеон» до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору іпотеки № 010/02-01/03/230 від 02.08.2006 р., укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеон», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 5234.

Ухвалою суду від 17.06.2015 р. (суддя Гавриловська І.О.) було порушено провадження у справі № 910/15386/15; призначено її розгляд на 08.07.2015 р.; залучено до участі справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «МТМ-ЛУЧ» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Август-Кий»; зобов'язано учасників судового процесу надати певні документи.

Наказом Голови Господарського суду міста Києва № 240-К від 02.07.2015 у зв'язку зі зміною прізвища, судді Гавриловській І.О. було змінено запис у трудовій книжці про прізвище на Андреїшина.

Представники учасників судового процесу в судове засідання 08.07.2015 р. не з'явилися, про поважні причини неявки суду не повідомили, вимог ухвали суду від 17.06.2015 р. не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Враховуючи наведене, у зв'язку з нез'явленням представників учасників судового процесу в призначене судове засідання та невиконання ними вимог ухвали суду від 17.06.2015 р., суд ухвалою від 08.07.2015 р. відклав розгляд справи № 910/15286/15 на 20.07.2015 р. та зобов'язав учасників судового процесу надати певні документи.

20.07.2015 р. через відділ діловодства господарського суду м. Києва від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшла заява про процесуальне правонаступництво, згідно з якою заявник просив суд замінити відповідача у справі № 910/15386/15 з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - Публічне акціонерне товариство «АРТЕМ-БАНК» (04050, м. Київ, вул. Артема, 103, ).

Господарський суд м. Києва ухвалою від 20.07.2105 р. № 910/15386/15 відмовив у задоволенні заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про процесуальне правонаступництво.

Представники учасників судового процесу в судове засідання 20.07.2015 р. не з'явилися, про поважні причини неявки суду не повідомили, вимог ухвали суду від 08.07.2015 р. не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.07.2015 р., враховуючи неявку учасників судового процесу в судове засідання та невиконання ними вимог ухвал суду в даній справі, господарський суд, керуючись ст. 7 ГПК України, відклав розгляд справи № 910/15386/15 на 05.08.2015 р.; керуючись ст. 27 ГПК України, залучив до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - публічне акціонерне товариство «АРТЕМ-БАНК»; зобов'язав учасників судового процесу надати суду певні документи.

03.08.2015 р. через відділ діловодства господарського суду від позивача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду в зв'язку з тим, що на теперішній час позивач не має можливості виконати ухвалу суду від 20.07.2015 р. та надати відповідні матеріали в повному обсязі.

Відповідно до п. 5 статті 81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо: позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Отже, перш ніж залишити позов без розгляду, господарський суд зобов'язаний з'ясувати причини невиконання його вимог позивачем і об'єктивно оцінити їх поважність.

Поважними, з урахуванням конкретних обставин справи, вважаються причини, які за об'єктивних, тобто не залежних від позивача, обставин унеможливлювали або істотно утруднювали вчинення ним відповідних процесуальних дій; при цьому береться до уваги й те, чи вживав позивач заходів до усунення цих обставин або послаблення їх негативного впливу на виконання позивачем процесуальних обов'язків, покладених на нього судом. Відповідні докази подаються позивачем і оцінюються господарським судом за загальними правилами статті 43 ГПК.

У разі неповідомлення позивачем таких причин суд вправі, в залежності від конкретних обставин справи, або залишити позов без розгляду, або розглянути справу за наявними в ній доказами.

Розглянувши заяву позивача та дослідивши матеріали справи, оскільки позивач у заяві про залишення позову без розгляду не повідомив суду поважних причини ненадання ним витребуваних судом документів, не надав доказів того, що ним було вжито заходи для виконання, покладених на нього ухвалою суду процесуальних обов'язків, то господарський суд відмовив у задоволенні заяви позивача про залишення позову без розгляду в справі № 910/15386/15.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.08.2015 р. надав суду усні пояснення по суті спору, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представники позивача та третіх осіб в судове засіданні 05.08.2015 р. не з'явились, про поважні причини неявки суду не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, вимог ухвали суду від 20.07.2015 р. в даній справі не виконали.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення позивача та третіх осіб про час та місце судового засідання та про наслідки ненадання ними витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представників зазначених учасників судового процесу.

У судовому засіданні 05.08.2015 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

02.08.2006 р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (банк), Товариством з обмеженою відповідальністю «МТМ-ЛУЧ» (позичальник) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Август-Кий» (позичальник) була укладена Генеральна кредитна угода № 01/02-01/178, відповідно до умов якої банк зобов'язався надати позичальникам кредитні кошти в сумі, яка не могла перевищувати еквівалент 2 300 000,00 доларів США за курсом НБУ на дату надання кредитних коштів.

02.08.2006 р. в забезпечення виконання кредитних зобов'язань ТОВ «МТМ-ЛУЧ» і ТОВ «Август-Кий», між Акціонерним поштово- пенсійним банком «Аваль» і ТОВ «Одеон» був укладений Договір іпотеки № 010/02-01/03/230 (надалі - договір іпотеки) про передачу в іпотеку банку нежилих будівель загальною площею 3 105,70 м.кв., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 9, а саме - лісопильного цеху (літера «П»), площею 2081,40 кв.м. і цеху високоякісних столярних виробів (літера «И»), площею 1024,30 кв.м. Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. і зареєстрований у реєстрі за № 5234.

Однак, на думку ТОВ «Одеон», даний договір іпотеки по суті є недійсним з наступних підстав:

Так, пунктами 1.1., 1.2., 1.3. Генеральної кредитної угоди визначено, що банк зобов'язався надати позичальникам кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у цій угоді та кредитних договорах, укладених в її рамках.

Загальний розмір заборгованості позичальників по кредитним договорам, укладеним в рамках даної угоди, не може перевищувати суму еквівалентну 2 300 000,00 доларів США за курсом НБУ на дату надання кредитних коштів.

Строк користування кредитними коштами за даною угодою встановлюється до 31.07.2009 р.

При цьому, позивач зазначає, що із змісту Генеральної кредитної угоди убачається, що її положеннями не була визначена конкретна сума і валюта кредиту, оскільки сума кредиту, яка підлягає видачі позичальнику, не є тотожною з розміром заборгованості, який включає в себе «тіло» кредиту, проценти і неустойку.

Відповідно до п. 1.1. договору іпотеки - цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають із Генеральної кредитної угоди № 01/02- 01/178 від 02.08.2006 р. з додатковими угодами до неї та кредитними договорами, що укладені та будуть укладені в її рамках, за умовами якої позичальники зобов'язуються перед іпотекодержателем в повному обсязі повернути кредитні кошти в загальній сумі, еквівалентної 2 300 000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами та інші можливі платежі (неустойку, збитки тощо).

Таким чином, на думку позивача, із договору іпотеки вбачається, що він був укладений на забезпечення нібито дійсного кредитного зобов'язання ТОВ «МТМ-ЛУЧ» і ТОВ «Август-Кий» на суму еквівалентну 2 300 000,00 доларів США, які позичальники отримали на момент укладення цього договору іпотеки.

Однак, за твердженням позивача, в дійсності банк на момент укладення договору іпотеки не видавав, а позичальники ТОВ «МТМ-ЛУЧ» і ТОВ «Август-Кий» не отримували будь-яких коштів в кредит, зокрема, і коштів в сумі еквівалентній 2 300 000,00 доларів США.

Крім цього, позивач зазначив, що спірний договір іпотеки не містить відомостей про валюту кредиту, якій підлягає забезпеченню іпотекою, а також не встановлює порядок розрахунку доларового еквіваленту суми кредиту.

Враховуючи зазначене, позивач зробив висновок про те, що спірний договір іпотеки був укладений за відсутності дійсного кредитного зобов'язання, без визначення конкретної суми та валюти забезпечення грошового зобов'язання та можливих вимог в майбутньому, у зв'язку з чим, керуючись ст.ст. 202, 203, 215 ЦК України, ТОВ «Одеон» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору іпотеки № 010/02-01/03/230 від 02.08.2006 р., якій був укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і ТОВ «Одеон», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 5234.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

В силу ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» та ст. 572 Цивільного кодексу України, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У відповідності до частини 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Позивач в обґрунтування позову стверджує, що спірний договір іпотеки був укладений на забезпечення нібито дійсного кредитного зобов'язання ТОВ «МТМ-ЛУЧ» і ТОВ «Август-Кий» на суму еквівалентну 2 300 000,00 доларів США, які позичальники отримали на момент укладення цього договору іпотеки, а в дійсності банк на момент укладення договору іпотеки не видавав, а позичальники ТОВ «МТМ-ЛУЧ» і ТОВ «Август-Кий» не отримували будь-яких коштів в кредит, зокрема і коштів в сумі еквівалентній 2 300 000,00 доларів США. Крім того, позивач вважає, що спірний договір іпотеки не містить відомостей про валюту кредиту, який підлягає забезпеченню іпотекою, а також не встановлює порядок розрахунку доларового еквіваленту суми кредиту.

Враховуючи зазначене, позивач зробив висновок про те, що спірний договір іпотеки був укладений за відсутності дійсного кредитного зобов'язання, без визначення конкретної суми та валюти забезпечення грошового зобов'язання та можливих вимог в майбутньому.

З матеріалів справи вбачається, що 02.08.2006 р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (банк), Товариством з обмеженою відповідальністю «МТМ-ЛУЧ» (позичальник) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Август-Кий» (позичальник) була укладена генеральна кредитна угода № 01/02-01/178, відповідно до умов якої банк зобов'язався надати позичальникам кредитні кошти в сумі, яка не могла перевищувати еквівалент 2 300 000,00 доларів США за курсом НБУ на дату надання кредитних коштів.

02.08.2006 р. в забезпечення виконання кредитних зобов'язань ТОВ «МТМ-ЛУЧ» і ТОВ «Август-Кий», між Акціонерним поштово- пенсійним банком «Аваль» і ТОВ «Одеон» був укладений Договір іпотеки № 010/02-01/03/230 (надалі - договір іпотеки) про передачу в іпотеку банку нежилих будівель загальною площею 3 105,70 м.кв., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 9, а саме - лісопильного цеху (літера «П»), площею 2081,40 кв.м. і цеху високоякісних столярних виробів (літера «И»), площею 1024,30 кв.м. Договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. і зареєстрований у реєстрі за № 5234.

Щодо тверджень позивача, що при укладенні спірного кредитного договору та іпотечного договору сторонами не було досягнуто істотних мов договору, а саме - щодо валюти кредиту, не встановлено порядок розрахунку доларового еквіваленту суми кредиту, слід зазначити наступне.

Як зазначено у пункті 1.1 генеральної кредитної угоди № 010/02-01/178 від 02.08.2006 р., кредитор на підставі цієї угоди зобов'язується надавати позичальникам кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в угоді та кредитних договорах, укладених в її рамках. Договори, укладені в рамках цієї угоди є невід'ємними її частинами. Договори, що укладаються в рамках даної угоди, підписуються з двох сторін - кредитором та відповідним позичальником, який користується кредитними коштами. Зобов'язання позичальників, а також права кредитора по генеральній кредитній угоді відносяться як до всіх позичальників разом, так і до кожного позичальника окремо.

Відповідно до п. 1.2. генеральної кредитної угоди, загальний розмір заборгованості позичальників по кредитним договорам, укладеним позичальниками в рамках даної угоди, не може перевищувати суми еквівалентної 2 300 000,00 доларів США за курсом НБУ на дату надання кредиту.

В рамках угоди встановлюються наступні субліміти:

- в розмірі, еквівалентному 1 300 000,00 доларів США - субліміт на рефінансування кредитної заборгованості та придбання основних засобів;

- в розмірі, еквівалентному 1 000 000,00 доларів США - субліміт на повернення обігових коштів.

Крім того, пунктом 2.4. генеральної кредитної угоди встановлено, що всі кредитні кошти, як і відсотки за користування ними, погашаються позичальниками у тій самій валюті, в якій їх було надано.

При цьому, пунктом 1.1. договору іпотеки № 010/02-01/03/230 від 02.08.2006 р. сторони обумовили, що цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають із генеральної кредитної угоди № 010/02-01/178 від 02.08.2006 р. з додатковими угодами до неї та кредитними договорами, що укладені та будуть укладені в її рамках, укладеної між іпотекодержателем та ТОВ «МТМ-ЛУЧ», ТОВ «Август-Кий» (позичальники), за умовами якої позичальник зобов'язуються перед іпотекодержателем в повному обсязі повернути кредитні кошти в загальній сумі, еквівалентній 2 300 000,00 доларів США, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами, можливі комісії та неустойку в розмірах, строки та у випадках, передбачених генеральною кредитною угодою, а також виконати інші умови генеральної кредитної угоди та відшкодувати іпотекодержателю всі можливі збитки, понесені ним внаслідок невиконання чи неналежного виконання умов генеральної кредитної угоди.

З наведеного вбачається, що позичальники не мали ніяких перешкод згідно із встановленими умовами в генеральній кредитній угоді отримувати кредит у гривні. Умови генеральної кредитної угоди цілком відповідали намірам позичальників.

Крім того, за умовами п. 4.1. генеральної кредитної угоди, кредитор зобов'язується на умовах цієї угоди, на підставі письмових заяв позичальників, укладати з позичальниками кредитні договори в рамках ліміту, встановленого п. 1.2. угоди, відкривати позичкові рахунки згідно з умовами кредитних договорів, та, за письмовими вимогами позичальників, надавати кредитні кошти способами, визначеними конкретним кредитним договором, що укладається в рамках цієї угоди, за умови оформлення відповідного забезпечення, що задовольняє вимоги кредитора за цією угодою.

Отже, процедура отримання кредитних коштів за укладеним договором передбачає їх видачу банком лише за ініціативою самого позичальника, за умови надання ним до банку заяви із визначеною бажаною грошовою сумою та валютою (гривня або долар США), що передбачена п. 1.1. генеральної кредитної угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи наведене, оскільки сторони при укладенні спірного договору іпотеки були вільні в своєму волевиявленні, що було засвідчено підписами уповноважених представників сторін, скріплено печатками сторін та посвідчено приватним нотаріусом КМНО Михайленком С.А., то позивач безпідставно посилається на те, що спірний договорі іпотеки не містить відомостей про валюту кредиту і не встановлює порядок розрахунку доларового еквіваленту.

При цьому, господарський суд зазначає, що чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Статею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», гривня (банкноти і монети), як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.

Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовуюється при проведенні розрахунків між резидентами на території України, є гривня.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який з урахуванням припису статті 4 Цивільного кодексу України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері.

Під валютними операціями у вказаному Декреті Кабінету Міністрів України розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді відкличної невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією.

Одночасно, статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України.

Відповідно до статі 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютних операцій Національний Банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з п.п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.

Відповідно до частини 5 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», пункту 1.10 Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції, означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії.

Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обов'язкового вираження зобов'язань в грошовій одиниці України (гривні) також передбачені статтею 524 Цивільного кодексу України.

Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Господарський суд зазначає, що спірний іпотечний договір, укладений між сторонами в забезпечення виконання зобов'язань за генеральною кредитною угодою, було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний іпотечний договір не мають ознак фіктивності, з огляду на те, що він був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема, забезпечення виконання позичальниками своїх зобов'язань за генеральною кредитною угодою.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, вимоги позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки № 010/02-01/03/230 від 02.08.2006 р., укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», і Товариством з обмеженою відповідальністю «Одеон», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 5234, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 10.08.2015 р.

Суддя І.О. Андреїшина