КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2015 р. Справа№ 911/1862/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Гончарова С.А.

Сітайло Л.Г.

за участю представників:

від Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області - представник не прибув;

від позивача - Каримов А.А., довіреність № б/н від 02.03.2015;

від відповідача - представник не прибув;

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області на окрему ухвалу господарського суду Київської області від 23.06.2015 у справі № 911/1862/14 (суддя Черногуз А.Ф.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО" до приватного акціонерного товариства "Альба Україна" про стягнення боргу.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 22.07.2014 р. у справі № 911/1862/14 позов задоволено; вирішено: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 46 923, 59 грн.; повернути товариству з обмеженою відповідальністю "НІКО" з Державного бюджету України 17 927, 42 грн. судового збору.

На виконання зазначеного рішення судом видано накази.

При цьому, наказ видано й на повернення суми судового збору.

Позивач звернувся до суду з заявою про виправлення описки в наказі, який було видано на повернення судового збору з Державного бюджету України.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилався на те, що Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області було повернуто судовий наказ у зв'язку з тим, що в останньому міститься помилка в зазначенні боржника - замість Державного бюджету України, зазначено Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області.

Ухвалою від 23.06.2015 суд відмовив у задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю "НІКО" про виправлення описки в наказі від 17.01.2015, оскільки дійшов висновку про те, що боржником може бути лише юридична особа.

При цьому, при розгляді даної заяви суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області ухиляється від виконання наказу від 17.01.2015 в частині повернення позивачу з Державного бюджету України судового збору у розмірі 17927,42 грн.

Дійшовши наведеного висновку, місцевим господарським судом 23.06.2015 прийняту окрему ухвалу, якою повідомлено керівника Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про вказані недоліки в роботі посадових осіб державного органу, для вжиття відповідних організаційно-правових заходів, а також про невиконання своїх обов'язків посадовими особами, відповідальними за повернення судового збору.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить окрему ухвалу господарського суду Київської області від 23.06.2015 у справі № 911/1862/14 скасувати.

В обґрунтування скарги апелянт посилається на те, що він не є боржником, у жодних правовідносинах зі стягувачем не перебував, тому відповідальність на нього не може бути покладено.

Апелянт вважає, що судом неправильно вказано у судовому наказі боржником саме Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області. При цьому, також апелянт зазначає, що при безспірному списанні коштів саме з Державного бюджету ним належним чином здійснюється механізм безспірного списання. Так, Головне управління ДКСУ вважає, що наказ суду виданий з порушенням, оскільки його помилково вказано боржником.

Представник позивача в судовому засіданні 03.08.2015 надав пояснення, яким просив вирішення апеляційної скарги здійснити на розсуд суду.

Апелянт - Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області та відповідач правом на участь представників в судовому засіданні не скористалися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином; про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми в даному судовому засіданні від апелянта та відповідача до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, а також те, що саме Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області подана апеляційна скарга, а отже його позиція є викладеною та зрозумілою, тому нез'явлення його представника у судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги, вона розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Частиною 5 статті 106 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду скасуванню з наступних підстав.

Як вже було зазначено вище, суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області ухиляється від виконання наказу від 17.01.2015 в частині повернення позивачу з Державного бюджету України судового збору у розмірі 17 927,42 грн., прийняв окрему ухвалу.

Колегія суддів вважає висновок місцевого господарського суду щодо наявності підстав для прийняття окремої ухвали відносно Державної казначейської служби України у Київській області необґрунтованим, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 90 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу.

Невиконання Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області наказу суду про повернення судового збору, на думку суду, свідчить про наявність недоліків в роботі посадових осіб цього Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області.

Разом з тим, судом не було досліджено обставин правомірності видачі наказу на повернення сум судового збору з Державного бюджету України.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується господарським судом за результатами розгляду відповідних матеріалів, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору. Про таке повернення зазначається:

- в ухвалі, якою здійснюється відмова у прийнятті або повернення заяви (скарги), за подання якої сплачується судовий збір, або

- в резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом),

- в ухвалі про повернення сум судового збору, винесеній як окремий процесуальний документ (зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини першої статті 88 ГПК).

В усіх наведених випадках за необхідності відповідний процесуальний документ виготовляється у двох примірниках (оригіналах), один з яких залишається у матеріалах справи, а інший надсилається особі, яка сплатила судовий збір до державного бюджету України.

Отже, повернення зайво сплаченої суми судового збору повинно було здійснюватись судом першої інстанції без видачі відповідного наказу.

Так, підставою для повернення судового збору є підписане суддею та скріплене гербовою печаткою суду рішення.

Жодні накази при цьому не повинні видаватися.

Таким чином, судом першої інстанції помилково видано наказ на повернення суми судового збору.

Отже, з метою отримання позивачем судового збору, йому має бути видано примірник (оригінал) судового рішення, підписаного суддею та скріпленого гербовою печаткою суду.

Вказане рішення має бути підставою для повернення Головним управлінням Державної казначейської служби України у Київській області з Державного бюджету України суми судового збору.

У зв'язку з наведеним, спонукання Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області до виконання наказу на повернення судового збору із зазначенням вказаного органу казначейської служби боржником є неправомірним, оскільки видача зазначеного документу не передбачена чинним господарсько-процесуальним законодавством.

Крім того, апеляційний суд погоджується з позицією апелянта, щодо помилкового визначення його у наказі як божника. Вказаний орган здійснює виконання судового рішення про повернення коштів з державного бюджету і визначення його при цьому боржником є неправильним.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність недоліків в роботі посадових осіб Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області є необґрунтованим.

Отже, місцевий господарський суд дійшов безпідставного висновку про наявність процесуальних підстав для прийняття окремої ухвали.

З урахуванням викладеного, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки застосування в даному випадку місцевим господарським судом статті 90 Господарського процесуального кодексу України є неправомірним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду - скасуванню.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області на окрему ухвалу господарського суду Київської області від 23.06.2015 у справі № 911/1862/14 задовольнити повністю.

2. Окрему ухвалу господарського суду Київської області від 23.06.2015 у справі № 911/1862/14 скасувати.

3. Матеріали справи № 911/1862/14 повернути до господарського суду Київської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді С.А. Гончаров

Л.Г. Сітайло