РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2015 року Справа № 913/148/15

Провадження №27/913/148/15

Суддя господарського суду Луганської області Байбак О.І.

при секретарі: Зоріній О.Г.

за участю представників сторін:

позивача - Гладкіх Т.А. (за довіреністю № 128/15-Н від 15.04.2015 р.)

відповідача - Мухітдінов Р.Д. (за довіреністю б/н від 19.06.2015 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні господарського суду Луганської області справу № 913/148/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Науково-виробничий центр "Трансмаш", м. Луганськ

про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

встановив:

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль", м. Київ звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Науково-виробничий центр "Трансмаш", м. Луганськ в якому просить суд:

В рахунок погашення заборгованості Приватного акціонерного товариства "Науково-дослідний центр "Трансмаш" (91005, м. Луганськ, вул. Фрунзе, 127А, ) перед Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9, ) у сумі 55 881 440,40 російських рублів та 45 643 450,41 гривень з яких:

- за кредитним договором №010/01-04-1/1026 від 07.06.13р. 55 881 440,40 російських рублів (п'ятдесят п'ять мільйонів вісімсот вісімдесят одна тисяча чотириста сорок російських рублів 40 копійок) та 8 678 490,36 гривень (вісім мільйонів шістсот сімдесят вісім тисяч чотириста дев'яносто гривень 36 копійок), в тому числі: за основним зобов'язанням - 49 518 286,51 російських рублів; за відсотками - 6 363 153,89 російських рублів; пеня - 16 330 508,14 російських рублів, що станом на 07.05.2015 року за офіційним курсом НБУ становить 6 869 591,55 грн.; неустойка - 4 300 144,56 російських рублів, що станом на 07.05.2015 року за офіційним курсом НБУ становить 1 808 898,81 грн.;

- за кредитним договором №010/01-04-1/1036 від 21.06.13р. 26 130 033,30 гривень (двадцять шість мільйон сто тридцять тисяч тридцять три гривень 15 кой.), в тому числі: за основним зобов'язанням - 16 318 500,00 грн.; за відсотками-2 961 971,08 грн.; пеня-5 432 953,58 грн.; неустойка - 1 416 608,64 грн.;

- за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13р. 10 834 926,75 гри., в тому числі: за основним зобов'язанням-6 391 747,13 грн.; за відсотками - 1 477 185,81 грн.; пеня - 2 301 802,45 грн.; неустойка - 664 191,36 грн.

звернути стягнення на майно, передане в іпотеку відповідно до договору іпотеки від 30.05.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л., зареєстрований в реєстрі за №2022 (далі Договір іпотеки), відповідно до якого в іпотеку передано:

- нежитлове приміщення цеху №7 (сім), загальною площею 3237,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Фрунзе, буд. 127і (сто двадцять сім і) та належить Приватному акціонерному товариству "Науково-виробничий центр "Трансмаш" на підставі Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, виданого Управлінням комунальним майном Луганської міської ради 16.01.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Луганської міської ради №361/8 від 25.12.2006 року та зареєстроване Міським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Луганська 18.01.2007 року в реєстровій книзі 28, номер запису 3218, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 17533621, та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Луганського міського управління юстиції Луганської області 08.05.2013 року за реєстраційним номером 1.

Нежитлове приміщення розміщене на земельній ділянці 0,4378 га, кадастровий номер :02:027:0024, цільове призначення - під розміщене нежитлове приміщення цеху №7, на якій розміщено вищезазначений об'єкт нерухомості, використовується Приватним акціонерним товариством "Науково-виробничий центр "Трансмаш" на підставі Договору оренди землі, посвідченого Кравченко С.Ю., приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу 06.05.2011 року за реєстр. №1717, зареєстрованого Управлінням Держкомзему у м. Луганськ Луганської області 16.05.2011 року за №00200.

- нерухоме майно - кранову естакада, що знаходиться за адресою м. Луганськ, вул. Фрунзе, буд. 127ж (сто двадцять сім ж), літ. 63, загальною площею 12333,7 кв.м. та належить на праві власності Приватному акціонерному товариству "Науково-вйробничий центр "Трансмаш" на підставі Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, виданого Управлінням комунальним майном Луганської міської ради 16.01.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Луганської міської ради №361/8 від 25.12.2006 року та зареєстроване Міським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Луганська 29.01.2007 року в реєстровій книзі 28, номер запису 3240, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 17635159, та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1.

Кранова естакада розміщена на земельній ділянці 1,1100 га, кадастровий номер :02:027:0018, цільове призначення - під розміщену кранову естакаду, на якій розміщений вищезазначений об'єкт нерухомості, використовується Приватним акціонерним товариством "Науково-виробничий центр "Трансмаш" на підставі Договору оренди землі, посвідченого Кравченко С.Ю., приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу 29.12.2010 року за реєстр. №2932, зареєстрованого Управлінням Держкомзему у м. Луганськ Луганської області 11.04.2011 року за №00156.

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" в резолютивній частині рішення суду:

- визначити спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження;

- визначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позов обґрунтовано з посиланням на неналежне виконання відповідачем своїм зобов'язань за зазначеними вище кредитними договорами щодо сплати на користь позивача заборгованості за кредитом та процентів за його користування, що на підставі договору іпотеки від 30.05.2014 року надає право позивачу на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 19.05.2015 р. по справі № 913/148/15 позов прийнято до провадження, та призначено до розгляду в судовому засіданні 02.06.2015 р., зобов'язано сторони надати суду документи та матеріали, необхідні для розгляду справи.

В додаткових пояснення (т. 1 а. с. 121-125) позивач уточнив власну правову позицію у справі, зазначив, що відповідач прострочив виконання своїх зобов'язань за кредитними договорами № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р., № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13 р., № №010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р. (далі - кредитні договори), зазначив розмір такого прострочення, та вказав, що після порушення провадження по даній справі відповідач 25.05.2015 р. та 27.05.2015 р. частково здійснив оплату заборгованості за кредитними договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р., в загальній сумі 90000 грн.

У відзиві на позовну заяву (т. 1 а. с. 174-175) відповідач зазначив, що прострочення виконання зобов'язань за кредитними договорами мало місце в зв'язку з форс-мажорними обставинами, а саме через проведення в Луганській області антитерористичної операції, через проведення якої підприємство відповідача було змушене тимчасово призупинити свою роботу. Враховуючи викладене, відповідач просить позивача розглянути питання про укладання мирової угоди.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 02.06.2015 р. розгляд даної справи відкладено на 23.06.2015 р.; зобов'язано сторони надати певні документи; зобов'язано Управління Національного банку України в Харківській області до 18.06.2015 р. надати суду письмові пояснення щодо виконання п. 6 ст. 11 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", а саме надання протягом десяти днів з дня набрання чинності цим Законом відповідних розпоряджень усім банкам на території України незалежно від форми власності для забезпечення виконання статті 2 цього Закону.

На виконання вимог ухвали господарського суду від 02.06.2015 р. по даній справі Управління Національного банку України в Харківській області надало письмові пояснення по справі (т. 2 а. с. 1-2) в яких вказує на те, що Національний банк України на виконання вимог ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" листами від 27.10.2014 р. № 18-112/62138 та від 05.11.2014 р. № 18-112/64483 повідомив банки України про їх обов'язок скасувати пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позика у період проведення антитерористичної операції фізичним особами, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися з 14.04.2014 р. з населених пунктів, визначених у затверджених Кабінетом міністрів України переліку, де проводиться антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що проводять (проводили) свою діяльність на території цих населених пунктів.

У відзиві на позовну заяву (т. 2 а. с. 7-9) відповідач наполягає на застосуванні до спірних правовідносин положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", та безпідставність нарахування банком до стягнення з відповідача штрафних санкцій за порушення виконання грошових зобов'язань. Відповідач вказує, що позивач не направляв на його адресу вимоги про сплату відсотків, а тому, на його думку, позивач не має права на їх нарахування до стягнення. Також відповідач зазначає, що він запропонував позивачу укласти в межах даної справи мирову угоду, проте відповіді від позивача на його адресу не надходило.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 23.06.2015 р. розгляд даної справи відкладено на 20.07.2015 р. за відповідним клопотанням представника відповідача.

Позивач надав до суду клопотання (т. 2 а. с. 20) про доручення до матеріалів справи додаткових документів. В даному клопотанні позивач наполягає на правомірності нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом за відповідними кредитними договорами.

В додаткових пояснення (т. 2 а. с. 45) позивач вказує на неможливість укладання мирової угоди на запропонованих відповідачем умовах.

Відповідач надав суду клопотання (т. 2 а. с. 50) про продовження строку розгляду справи на 15 днів, та відкладення розгляду справи, в зв'язку необхідністю отримання висновку Харківської Торгово-промислової палати про істотну зміну обставин.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 20.07.2015 р. клопотання представника відповідача про продовження строку розгляду справи на п'ятнадцять днів та її відкладення задоволено; продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів; розгляд справи відкладено на 03.08.2015 р.

Позивач надав суду заяву про уточнення позовної заяви від 15.05.15 р. (т. 2 а. с. 61), в якій в зв'язку зі сплатою відповідачем 50000 грн. заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р. просить суд зменшити розмір позовних вимог в цій частині позову.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог.

За таких обставин, суд приймає заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, та розглядає справу з урахуванням відповідних уточнень.

Відповідач надав суду уточнений відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 63-66) в якому просить суд в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на те, що він перебуває в зоні проведення антитерористичної операції, а тому до спірних правовідносин, на його думку, підлягає застосуванню Закон України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", зокрема ст. 9 цього закону, якою передбачено зупинення дії певних положень ст. 37, 38, 40, 41, 43-47 Закону України "Про іпотеку", які, на думку відповідача, на час дії закону забороняють здійснювати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також відповідач вказує, що висновками з торгово-промислової палати м. Харкова від 27.07.2015 року за №320/63.01-6, №319/63.01-6, № 320/63.01-6 підтверджується факт зміни істотних обставин по виконання кредитних договорів. Наявність воєнного конфлікту на території міста Луганськ та Луганської області і здійснення у зв'язку з цим антитерористичної операції суттєво ускладнило та фактично унеможливила ведення господарської діяльності відповідачем.

Крім того, відповідач також звертає увагу суду на те, що позивач зловживає своїм правом та приховує те, що 17 лютого 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко Іриною Олександрівною був вчинений виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 304 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по договору №010/01-04-1/1036 від 21.06.2013 р. у розмірі 18 596 435,33 грн. за період з 28 березня 2014 року по 29 січня 2015 року з яких 16 318 500,00 грн. сума кредиту (прострочення зобов'язання за основним боргом) та 2 277 935,33 (прострочена заборгованість за відсотками). По даному виконавчому напису вже відкрите виконавче провадження накладено арешт на майно Відповідача.

На судове засідання 03.08.2015 р. прибули представники позивача та відповідача.

Представник відповідача в процесі розгляду даної справи в судовому засіданні 03.08.2015 р. надав суду заяву (клопотання) про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що в провадженні окружного адміністративного суду м. Києва перебуває справа № 826/18327/14 за позовом ТОВ "ТАР Альянс" до Кабінету міністрів України про визнання нечинним розпорядження Кабінету Міністрів України № 1079-р, яким було зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053 від 30.10.2014 р. "Про затвердження населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція".

Відповідач вважає дану справу пов'язаною зі справою № 826/18327/14 , оскільки в межах даної справи позивач хоче звернути стягнення на майно відповідача, яке знаходиться в м. Луганськ, яке згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053 від 30.10.2014 р. "Про затвердження населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція" внесено до переліку населених пунктів, де проводиться антитерористична операція. Тобто за наявності відповідного переліку відповідач підпадає під дію Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", ст. 9 якого передбачено зупинення дії певних положень ст. 37, 38, 40, 41, 43-47 Закону України "Про іпотеку", які, на думку відповідача, на час дії закону забороняють здійснювати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, вказане клопотання відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

В пункті 3.16 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18, зокрема, вказано, що відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Однак, справа № 826/18327/14, що розглядається Адміністративним судом м. Києва не є пов'язаною з даною справою в розумінні ст. 79 ГПК України, оскільки в межах справи № 826/18327/14 адміністративний суд розглядає правомірність нормативно-правового акту, а саме, розпорядження Кабінету Міністрів України № 1079-р, яким зупинено дію іншого розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р, тоді як предметом розгляду даної справи є звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, є безпідставними посилання відповідача на те, що в разі задоволення позову в межах справи № 826/18327/14, набуде чинності розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р, що надасть суду право в межах даної справи застосувати до спірних правовідносин певних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" з урахуванням вищезгаданого розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р, оскільки згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Тобто, при вирішенні певного господарського спору суд повинен керуватися чинними на час існування спірних правовідносин законодавчими актами, та на їх підставі приймати відповідне рішення.

Щодо посилань відповідача на необхідність винесення судом за наслідком розгляду клопотання про зупинення провадження у справі окремого процесуального документа, а саме, відповідної ухвали, суд зазначає, що результати розгляду клопотань учасників судового процесу повинні відображатися в судовому рішенні (в його мотивувальній частині), прийнятому по суті спору. При цьому, норми ГПК України не передбачають обов'язкового винесення ухвали к окремого процесуального документа стосовно кожного будь-якого) клопотання учасника процесу (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 18.03.2008 р. № 01-8/164; п. 10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" ).

В судовому засіданні 03.08.2015 р. під час розгляду справи представник відповідача надав суду заяву про відвід головуючого судді (вх.. № 2275/15 від 03.08.2015 р.) (т. 2 а. с. 81).

Ухвалою господарського суду Луганської області від 03.08.2015 р. по даній справі, за результатами розгляду вказаної заяви про відвід в її задоволенні відмовлено.

Представник позивача в судовому засіданні 03.08.2015 р. підтримує позицію, викладену в позовній заяві (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), просить її задовольнити.

Представник відповідача, з посиланням на доводи, викладені у відзиві на позов, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 23.04.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», змінено назву на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (надалі - позивач, Банк, Кредитор) та Приватним акціонерним товариством «Науково-виробничий центр «Трансмаш» (надалі - відповідач, Позичальник. Боржник,) укладено Генеральну угоду про надання кредитних ресурсів № 010/06-04/200/Г зі змінами та доповненнями внесеними додатковими угодами: № 1 від 12.10.07 р; № 2 від 04.06.08 р.; № 3 від 11.07.08 р.; № 4 від 20.10.08 р.; № 5 від 13.03.09 р.: № 6 від 28.08.09 р.; № 7 від 08.02.10 р.; № 8 від 30.06.10 р.: № 9 від 29.07.10 р.; № 10 від 09 12.10 р.; №11 від 13.01.11 р.; № 12 від 29.03.1 1р.; № 13 від 19.08.11 р.; № 14 від 21.03.12 р.; № 15 від 28.12.12 р.; № 16 від 15.03.13 р.; № 17 від 07.06.13 р.: № 18 від 21.03.14 р. (надалі за текстом - Генеральна кредитна угода) (т. 1 а. с. 14-34).

Відповідно до п. 1.1. Генеральної кредитної угоди Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках дія Угоди, які є її невід'ємними частинами.

Пунктом 1.2. Генеральної кредитної угоди (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 17 від 07.06.2013 р.) визначено, що загальний розмір позичкової заборгованості Позичальника за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми еквівалентній 44 000 000,00 грн. за офіційним курсом НБУ на будь-яку дату цієї Угоди. При цьому кредитні кошти можуть надаватись Позичальнику в гривні та рублях РФ в межах загального ліміту заборгованості.

Згідно з п. 5.1. Генеральної кредитної угоди, Позичальник зобов'язаний використати отриманні кредитні кошти і забезпечити повернення одержаних кредитів та сплату нарахованих відсотків відповідно до умов кредитних договорів, укладених в рамках цієї Угоди.

В рамках Генеральної кредитної угоди між сторонами укладено наступні кредитні договори:

1. 07.06.13 р. між сторонами укладено Кредитний договір № 010/01-04-1/1026 зі змінами та доповненнями внесеними додатковими угодами: №1 від 25.12.13 р., № 2 від 21.03.14 р. (т. 1 а.с. 35-50).

У відповідності до умов зазначеного Кредитного договору, Банк зобов'язувався надати кредит у формі не відновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування 49597976,51 рубль Російської Федерації, а Позичальник зобов'язувався використати його за цільовим призначенням, виконати всі обов'язки, що витікають із умов договору і здійснити повне погашення заборгованості у межах строку кредиту відповідно до умов Договору.

Відповідно до п. 1.2. зазначеного кредитного договору кінцевий термін погашення кредиту 01 червня 2014 року.

Відповідно до п. 2.1 зазначеного кредитного договору, плата за користування кредитом розраховується на основі фіксованої процентної ставки в розмірі 12% річних.

2. 21.06.13 р. між сторонами укладено Кредитний договір № 010/01-04-1/1036 зі змінами та доповненнями внесеними додатковими угодами № 1 від 25.12.13 р., № 2 від 21.03.14 р. (т. 1 а. с. 51-65).

У відповідності до умов зазначеного кредитного договору, Банк зобов'язувався надати кредит у формі відновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування 16 339 200,00 гривень, а Позичальник зобов'язувався використати його за цільовим призначенням, виконати всі обов'язки, що витікають із умов договору і здійснити повне погашення заборгованості у межах строку кредиту відповідно до умов Договору.

Відповідно до п. 1.2. зазначеного кредитного договору кінцевий термін погашення кредиту 15 червня 2014 року.

Відповідно до п. 2.1 зазначеного кредитного договору плата за користування кредитом розраховується на основі фіксованої процентної ставки в розмірі 17% річних.

3. 25.12.13 р. між сторонами укладено Кредитний договір № 010/01-04-1/1093 зі змінами та доповненнями внесеними додатковою угодою № 1 від 21.03.14 р. (т. 1 а.с. 66-80).

У відповідності до умов зазначеного кредитного договору, Банк зобов'язувався надати кредит у формі відновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування 7660800,00 гривень, а Позичальник зобов'язувався використати його за цільовим призначенням, виконати всі обов'язки, що витікають із умов договору і здійснити повне погашення заборгованості у межах строку кредиту відповідно до умов Договору.

Відповідно до п.1.2 зазначеного кредитного договору, кінцевий термін погашення кредиту 15 червня 2014 року.

Відповідно до п. 2.1 зазначеного кредитного договору, плата за користування кредитом розраховується на основі фіксованої процентної ставки в розмірі 20,1% річних.

Відповідно до кредитних договорів № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13р., № 010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р.. № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13р. нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щомісяця, виходячи із фактичної кількості днів у місяці і році. Проценти за користування Кредитом сплачується щомісячно (п.п. 2.2-2.3 Кредитних договорів).

Пунктом 6.1. Кредитних договорів передбачено, що позичальник зобов'язаний здійснити погашення Основної заборгованості по Кінцевий термін погашення Кредиту.

Відповідно до п. 13.3.1. Кредитних договорів, за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення.

Згідно з п. 4.2 кредитних договорів, у зв'язку з укладенням Договору та згідно умов Договору забезпечення Позичальник зобов'язаний забезпечити за власний рахунок (або за рахунок Поручителя) страхування в страховій компанії, що відповідає вимогам Кредитора Предмету застави в сумі, не меншій за його ринкову (оціночну) вартість, на користь Кредитора на весь строк дії Договору та надати Кредитору Договір страхування та документ, що підтверджує сплату страхового платежу. Протягом строку дії Договору Позичальник зобов'язаний підтримувати дійсність Договорів страхування та/або укладати нові та дотримуватися взятих на себе зобов'язань за ними. Позичальник зобов'язаний до закінчення періоду, за який сплачено попередній страховий платіж, надавати Кредитору копії Договорів страхування та документів, що підтверджують сплату страхових платежів на наступний період страхування. Якщо протягом строку дії Договору здійснюється переоцінка вартості Предмета застави, Позичальник, на вимогу Кредитора, зобов'язаний здійснювати подальше страхування Предмета застави за новою оціночною вартістю.

Відповідно до п. 7.1 кредитних договорів, позичальник зобов'язаний надавати Кредитору щоквартально, не пізніше 30-го числа місяця наступного за відповідним звітним кварталом, а за звітний фінансовий рік - не пізніше двох місяців після закінчення відповідного календарного року - свій бухгалтерський баланс та звіт про фінансові результати з відміткою органів державної статистики, інформацію про рух коштів на всіх поточних рахунках у формі довідки, інформацію про заборгованість по кредитах, отримані гарантії, відкриті акредитиви, авальовані векселя, укладені договори факторингу в інших банках.

Згідно з п. 13.3.4 кредитних договорів, за невиконання або неналежне виконання Позичальником будь-якого з обов'язків, передбачених пунктами 4.2., 4.З., 7.1., 9.4., 9.5. Договору та/або зобов'язання щодо надання забезпечення/додаткового забезпечення згідно пункту 10.4. Договору, якщо повідомлення Кредитора містить лише вимогу про надання забезпечення/додаткового забезпечення, - неустойку в розмірі 0,17 % від Ліміту кредитування, вказаного в пункті 1.1. Договору. Надалі неустойка сплачується за кожний повний календарний місяць, в якому тривало порушення, за яке сплачується неустойка.

Як свідчать матеріали справи, позивач свої зобов'язання за кредитними договорами щодо надання відповідачу кредиту виконав належним чином, що підтверджується залученими до матеріалів справи меморіальними ордерами (т. 1 а. с. 95-106), та виписками з рахунків по кредитним договорам (т. 1 а. с. 126-144).

Проте, відповідач свої зобов'язання щодо сплати на користь відповідача заборгованості за кредитом та процентів за його користування виконав не в повному обсязі, що підтверджується виписками з рахунків по кредитним договорам (т. 1 а. с. 126-144) та останнім не заперечується.

Станом на момент розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем становить:

1. за кредитним договором № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13 р.:

- за основним зобов'язанням - 49 518 286,51 російських рублів;

- за відсотками - 6 363 153,89 російських рублів;

Крім того, позивачем в зв'язку з простроченням виконання своїх зобов'язань нарахована пеня за період прострочення з 13.03.2014 р. по 07.05.2015 р. в сумі 16 330 508,14 російських рублів, що станом на 07.05.2015 року за офіційним курсом НБУ становить 6 869 591,55 грн., та неустойку на підставі п. 13.3.4 кредитного договору (в зв'язку з невиконанням п. п. 4.2, 7.1 цього договору) в сумі 4 300 144,56 російських рублів, що станом на 07.05.2015 року за офіційним курсом НБУ становить 1 808 898,81 грн.

2. за кредитним договором № 010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р.:

- за основним зобов'язанням - 16 318 500,00 грн.;

- за відсотками - 2 961 971,08 грн.;

Крім того, позивачем в зв'язку з простроченням виконання своїх зобов'язань нарахована пеня за період прострочення з 04.03.2014 р. по 07.05.2015 р. в сумі 5 432 953,58 грн., та неустойку на підставі п. 13.3.4 кредитного договору (в зв'язку з невиконанням п. п. 4.2, 7.1 цього договору) в сумі 1 416 608,64 грн.

3. за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р.:

- за основним зобов'язанням - 6 301 747,13 грн. (з урахуванням сплачених 25.05.2015 р. відповідачем 50000 грн. та 27.05.2014 р. сплачених відповідачем 40 000 грн. після звернення позивача до господарського суду з позовом по даній справі) (т. 1 а. с. 125, 144);

- за відсотками - 1 477 185,81 грн.;

Крім того, позивачем в зв'язку з простроченням виконання своїх зобов'язань нарахована пеня за період прострочення з 01.04.2014 р. по 07.05.2015 р. в сумі 2 301 802,45 грн., та неустойку на підставі п. 13.3.4 кредитного договору (в зв'язку з невиконанням п. п. 4.2, 7.1 цього договору) в сумі 664 191,36 грн.

Матеріали справи також свідчать про те, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за Генеральною угодою про надання кредитних ресурсів №010/06-04/200/Г від 23.04.2007 року між позивачем (іпотекодержатель) та відповідачем (іпотекодавець) укладено договір іпотеки від 30.05.2014 року (т. 1 а. с. 90-94) посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л., зареєстрований в реєстрі за №2022 (далі Договір іпотеки), відповідно до якого в іпотеку передано:

1) нежитлове приміщення цеху №7 (сім), загальною площею 3237,7 кв.м., що

знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Фрунзе, буд. 127і (сто двадцять сім і) та належить

Приватному акціонерному товариству «Науково-виробничий центр «Трансмаш» на підставі

Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, виданого Управлінням

комунальним майном Луганської міської ради 16.01.2007 року на підставі рішення

виконавчого комітету Луганської міської ради № 361/8 від 25.12.2006 року та зареєстроване

Міським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Луганська 18.01.2007

року в реєстровій книзі 28, номер запису 3218, та в електронному реєстрі прав власності на

нерухоме майно за реєстраційним номером 17533621, та зареєстроване в Державному реєстрі

речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Луганського міського управління

юстиції Луганської області 08.05.2013 року за реєстраційним номером 1.

Нежитлове приміщення розміщене на земельній ділянці 0,4378 га, кадастровий номер :02:027:0024, цільове призначення - під розміщене нежитлове приміщення цеху № 7, на якій розміщено вищезазначений об'єкт нерухомості, використовується Приватним акціонерним товариством «Науково-виробничий центр «Трансмаш» на підставі Договору оренди землі, посвідченого Кравченко С.Ю., приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу 06.05.2011 року за реєстр. №1717, зареєстрованого Управлінням Держкомзему у м. Луганськ Луганської області 16.05.2011 року за №00200.

2) нерухоме майно - кранову естакада, що знаходиться за адресою м. Луганськ, вул.

Фрунзе, буд. 127ж (сто двадцять сім ж), літ. 63, загальною площею 12333,7 кв.м. та належить

на праві власності Приватному акціонерному товариству «Науково-виробничий центр

«Трансмаш» на підставі Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, виданого Управлінням комунальним майном Луганської міської ради 16.01.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Луганської міської ради № 361/8 від 25.12.2006 року та зареєстроване Міським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Луганська 29.01.2007 року в реєстровій книзі 28, номер запису 3240, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 17635159, та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1.

Кранова естакада розмішена на земельній ділянці 1,1100 га, кадастровий номер :02:027:0018. цільове призначення - під розміщену кранову естакаду, на якій розміщений вищезазначений об'єкт нерухомості, використовується Приватним акціонерним товариством «Науково-виробничий центр «Трансмаш» на підставі Договору оренди землі, посвідченого Кравченко С.Ю., приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального скруту 29.12.2010 року за реєстр. №2932, зареєстрованого Управлінням Держкомзему у м. Луганськ Луганської області 11.04.2011 року за № 00156.

За змістом п. п. 2.1-2.4 Іпотечного договору, Іпотека відповідно до Іпотечного договору частково забезпечує повне виконання грошових зобов'язань позичальника, що виникають та/або виникнуть у майбутньому з Генерального договору. Іпотекою за Іпотечним договором також забезпечуються вимоги Іпотекодержателя, які можуть виникнути в майбутньому із Генерального договору та/або змін до нього.

Іпотекодержатель має право задовольнити за рахунок Предмета іпотеки всі свої забезпечені іпотекою вимоги, зокрема, щодо:

- відшкодування витрат, спричинених пред'явленням вимоги за Генеральним договором (або всіма чи окремими Договорами) та/або зверненням стягнення (в тому числі шляхом позасудового врегулювання) на Предмет іпотеки відповідно до Іпотечного договору, включаючи витрати на проведення оцінки Предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, отримання витягів з відповідних державних реєстрів щодо Предмета іпотеки, обов'язкових платежів, передбачених законодавством України, тощо;

- відшкодування витрат на утримання і збереження Предмета іпотеки, витрат на страхування Предмета іпотеки;

- сплати неустойки, пеней та штрафів відповідно до Генерального договору;

- сплати процентів та комісій за Кредитом відповідно до умов Генерального договору;

- погашення основної заборгованості відповідно до умов Генерального договору;

- відшкодування витрат Кредитора а також сплати Позичальником інших платежів, передбачених Генеральним договором;

- відшкодування витрат та збитків, завданих порушенням умов Генератьного договору та/або Іпотечного договору.

Розмір вимог, що забезпечуються іпотекою за Іпотечним договором, визначається як сума невиконаних зобов'язань Позичальника за Генеральним договором та розмір інших вимог Кредитора (Іпотекодержателя), визначених пунктами 2.1.-2.3. Іпотечного договору, але не більше вартості Предмета іпотеки, що визначена на момент звернення стягнення. У випадку збільшення суми Загального ліміту за Генеральним договором без внесення змін до Іпотечного договору, забезпеченими іпотекою за Іпотечним договором вважаються вимоги в розмірі, визначеному згідно умов пунктів 2.1. - 2.3. Іпотечного договору.

Згідно з п. 9.1 Іпотечного договору, іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, зокрема у випадку невиконання або порушення позичальником строків виконання будь-яких грошових зобов'язань, що забезпечені іпотекою згідно зі ст.. 2 Іпотечного договору.

За змістом п. 9.2-9.3 Іпотечного договору, Іпотекодержатель може застосовувати судовий спосіб звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя без попереднього повідомлення Іпотекодавця. Іпотекодержатель на власний розсуд може може застосувати, зокрема, наступний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішення суду про зверення стягнення у встановленому законодавством порядку.

В зв'язку з простроченням відповідачем платежів за Кредитними договорами по тілу кредиту та по сплаті процентів за користування кредитом, позивач при зверненні до господарського суду з позовом по даній справі просить суд в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 55 881 440,40 російських рублів та 45 593 450,41 гривень (з урахування заяви про зменшення розміру позовних вимог) звернути стягнення на предмет іпотеки.

Надаючи правову кваліфікацію існуючим між сторонами правовідносинам суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч. 3 ст. 346 ГК України, кредити надаються банком під відсоток. Надання безвідсоткових кредитів забороняється, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Частиною 2 ст. 10561 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фі ксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з п. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення частини 1 вказаної статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону).

В пункті 4.4.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», зокрема, зазначено, що у разі якщо право звернення стягнення на майно пов'язане з невиконанням зобов'язання, забезпеченого іпотекою, судам слід встановлювати загальний розмір вимог кредитора та виходити з того, що обов'язковою передумовою звернення стягнення на предмет іпотеки є встановлення судом факту невиконання основного зобов'язання. 15 Невиконання зазначеної передумови відповідно до частини другої статті 35 Закону України "Про іпотеку" є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Положеннями ч. 1 ст. 39 закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Таким чином, одним із завдань суду при розгляді справ про звернення стягнення на предмет іпотеки є визначення загального розміру заборгованості, та усіх її складових, оскільки останні підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Як вже було зазначено вище, відповідач порушив свої зобов'язання за кредитними договорами № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13р., № 010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р.. № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р., укладеними в рамках Генеральної угоди про надання кредитних ресурсів № 010/06-04/200/Г від 23.04.2007 р. щодо сплати на користь позивача заборгованості за кредитом та відсотками за його користування, що надає позивачу право ініціювати в судовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

При визначенні розміру заборгованості, в рахунок погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки, суд виходить з наступного:

Як вже було зазначено вище, станом на момент розгляду справи відповідача має заборгованість перед позивачем:

1. за кредитним договором № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13 р.:

- за основним зобов'язанням - 49 518 286,51 російських рублів;

- за відсотками - 6 363 153,89 російських рублів;

2. за кредитним договором № 010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р.:

- за основним зобов'язанням - 16 318 500,00 грн.;

- за відсотками - 2 961 971,08 грн.;

3. за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р.:

- за основним зобов'язанням - 6 301 747,13 грн. (т. 1 а. с. 125, 144);

- за відсотками - 1 477 185,81 грн.;

Факт прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань за зазначеними вище кредитними договорами щодо сплати заборгованості за тілом кредиту (основним зобов'язанням) та відсотків за його користування підтверджується матеріалами справи, та відповідачем не спростовується.

Зазначене, на підставі п. п. 9.1-9.3. Іпотечного договору та вищезгаданих положень Закону України «Про іпотеку» надає позивачу право на звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог за кредитними договорами в вищезгаданому розмірі, тобто позов в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, оскільки при позивач зверненні до господарського суду з позовом вказував про наявність заборгованості відповідача за основним зобов'язанням за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р. в сумі 6 391 747,13 грн. (т. 1 а.с. 6-11), однак в подальшому відповідною заявою (т. 2 а. с. 61) зменшив в цій частині розмір позовних вимог на 50000 грн. в зв'язку з добровільною сплатою відповідачем заборгованості 25.05.2015 р., є підстави вважати, що позивач в позові наполягає на існуванні заборгованості відповідача за основним зобов'язанням за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р. в сумі 6 341 747,13 грн.

Однак, оскільки крім сплати зазначеної суми, відповідач 27.05.2015 р. додатково сплатив ще 40000 грн., що підтверджується позивачем в додаткових пояснення у справі (т. 1 а. с. 121-125), а також відповідною випискою з рахунку відповідача, є підстави для припинення провадження у справі у цій частині позову на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України, у зв'язку з відсутністю предмету спору в цій частині позову.

Щодо позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог за кредитними договорами в частині нарахування пені за прострочення виконання зобов'язань зі сплати заборгованості за кредитом та процентів за його користування, а також в частині нарахування неустойки за невиконання певних положень кредитних договорів, суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, в зв'язку з простроченням виконання зобов'язань було нараховано:

1. за кредитним договором № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13 р. пеня за період прострочення з 13.03.2014 р. по 07.05.2015 р. в сумі 16 330 508,14 російських рублів, що станом на 07.05.2015 року за офіційним курсом НБУ становить 6 869 591,55 грн. та неустойку на підставі п. 13.3.4 кредитного договору (в зв'язку з невиконанням п. п. 4.2, 7.1 цього договору) в сумі 4 300 144,56 російських рублів, що станом на 07.05.2015 року за офіційним курсом НБУ становить 1 808 898,81 грн.

2. за кредитним договором № 010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р. пеня за період прострочення з 04.03.2014 р. по 07.05.2015 р. в сумі 5 432 953,58 грн., та неустойку на підставі п. 13.3.4 кредитного договору (в зв'язку з невиконанням п. п. 4.2, 7.1 цього договору) в сумі 1 416 608,64 грн.

3. за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р. пеня за період прострочення з 01.04.2014 р. по 07.05.2015 р. в сумі 2 301 802,45 грн., та неустойку на підставі п. 13.3.4 кредитного договору (в зв'язку з невиконанням п. п. 4.2, 7.1 цього договору) в сумі 664 191,36 грн.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд констатує, що даний нарахування штрафних санкцій за кредитними договорами позивачем здійснено правомірно, на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України, оскільки відповідач прострочив виконання зобов'язань за цими кредитними договорами щодо сплати заборгованості за кредитом та процентів за його користування, а також не надав суду доказів виконання п. п. 4.2, 7.1 цих договорів щодо надання позивачу певних документів.

Однак, суд з власної ініціативи вважає за необхідне зменшити розмір штрафних санкцій, які підлягають сплаті позивачу після звернення стягнення на предмет іпотеки

За змістом п. 3 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 ст. 551 ЦК України також передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», зокрема зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

За своєю правовою природою штрафні санкції, виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов'язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов'язання.

Як свідчить наданий позивачем розрахунок суми заборгованості за кредитними договорами станом на 07.05.2015 р. (т 2 а. с. 23-31) відповідач з часу укладання кредитних договорів № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13 р., № 010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р.. № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р. до 2-го кварталу 2014 року належним чином виконував взяті на себе зобов'язання щодо сплати заборгованості по кредиту та процентів за його користування, в зв'язку з чим, за весь цей час позивачем відповідачу штрафні санкції взагалі не нараховувалися. Тобто в даному випадку суд приходить до висновку про добросовісне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитними договорами в згаданий період часу.

Разом з тим, указом президента України від 14.04.2014 р. № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України", тобто з даного часу на території Луганської області, в т.ч. в місті Луганськ, де зареєстровано підприємство - відповідач, офіційно розпочалася антитерористична операція.

Станом на момент розгляду даної справи антитерористична операція не завершена.

Більше того, згідно з Розпорядженням Кабінету міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», місто Луганськ входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Тобто, м. Луганськ, де зареєстрований відповідач, знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, та перебуває на тимчасово непідконтрольній владі України території.

Згідно з витягом з ЄДРПОУ, станом на момент розгляду даної справи підприємство відповідача не перереєстровано на підконтрольну владі України територію.

Таким чином, підприємство відповідача, в разі продовження ведення ним господарської діяльності, фактично вимушене існувати за наявності тих негативних наслідків, які мають місце на непідконтрольній владі України території (воєнні дії, відсутність економічних зв'язків з підконтрольними Українській владі територіями, свавілля, не функціонування банківської системи, відсутність органів влади, тощо).

Більше того, зазначені обставини є такими, що могли значно ускладнити або взагалі унеможливити виконання відповідачем зобов'язань за кредитними договорами, за невиконання яких позивачем нараховано неустойку (штраф), в т.ч. ненадання фінансової звітності за 2 квартал 2014 р. - 1 квартал 2015 р., ненадання довідки за 2 квартал 2014 р. - 1 квартал 2015 р., ненадання договору страхування з 08.08.2014 р., тощо.

Разом з тим, суд констатує що нараховані позивачем відповідачу штрафні санкції в становлять більше ніж 45% суми заборгованості, яку має позивач за кредитними договорами (з урахуванням відсотків), тобто розмір штрафних санкцій є надмірно великим в порівнянні з заборгованістю, яку має позивач за вказаними договорами. Крім того, певні штрафи позивачем нараховано щомісячно за одне й те ж саме порушення, тобто має місце неодноразове (щомісячне) притягнення відповідача до відповідальності за одне й те ж порушення.

Крім того, відповідачем для залучення до матеріалів справи надано висновки про істотну зміну обставин Харківської торгово-промислової палати від 27.07.2015 р. № 318/63.01-6, № 319/63.01-6, № 320/63.01-6. (т. 2 а. с. 75-77), якими остання засвідчує, що обставини, які мають місце на території міста Луганська, неможливо було передбачити на момент укладення Договору, їх зумовлено причинами, які Заявник (відповідач) не міг усунути після їх виникнення при всій можливій турботливості та обачності; що виконання кредитних договорів у зазначених обставинах суттєво б порушило співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б ПРАТ «НВЦ «ТРАНСМАШ» того, на що воно розраховувало при укладенні цих договорів; що Харківська ТПП вважає не підконтрольність українській владі міста Луганська та частини Луганської області, а також проведення органами державної влади України антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей істотною зміною обставин, що суттєво вплинула на можливість виконання Заявником (відповідачем) своїх обов'язків за Кредитними договорами № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13 р., № 010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р.. № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р.

Так само, матеріали справи містять наказ Генерального директора підприємства відповідача від 17.06.2014 № 218, про тимчасову зупинку роботу підприємства до закінчення воєнних дій у зв'язку із загрозою для життя працівників (т. 2 а. с. 72); довідку від 17.10.2014 р. № 323, та акт про пожежу від 25.07.2014 р. (т. 2 а. с. 73-74), які засвідчують факт понесення відповідачем збитків в результаті воєнних дій, які мали місце на території міста Луганська.

Зазначені обставини також свідчать про те складене соціально-економічне становище, в якому опинився відповідач після початку воєнних дій, які мали місце на території м. Луганськ в 2014 році.

Разом з тим, нарахування позивачем відповідачу штрафних санкцій за порушення зобов'язань за кредитними договорами в зазначеному вище розмірі здійснене без врахування того становища, в якому опинився відповідач, його майнового стану, прав та інтересів, і більше того, може сприяти його банкрутству та подальшій ліквідації, як суб'єкта господарювання.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач в разі неотримання від відповідача штрафних санкцій в заявленому в позові розмірі понесе будь-які збитки.

Тобто, задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок штрафних санкцій (пені, неустойки) за кредитними договорами в визначеному позивачем розмірі порушить співвідношення майнових інтересів сторін оскільки на даний час Позивач та Відповідач знаходяться в різних соціально-економічних умовах.

Суд вважає зазначені обставини винятковими та такими, що зумовлюють необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України та зменшення розміру штрафних санкцій (пені та неустойки) з ініціативи суду (п. 3 ст. 83 ГПК України), які підлягають сплаті позивачу після звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тим більше, в вересні 2014 року набрав чинності Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який згідно з преамбулою, визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Таким чином, прийняття державою відповідних законодавчих (Закон України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції») та інших правових актів щодо початку проведення АТО та встановлення його режиму стало офіційною реакцією держави на відповідну різку зміну ситуації в регіоні, що підтверджує істотність суспільно-політичного та економічного характеру тих подій, які нині мають місце в т.ч. на території м. Луганськ та значної частини Луганської області.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання Закону № 1669, Кабінетом Міністрів України 30.10.2014 року Розпорядженням №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція (надалі - Перелік).

Однак, 05.11.2014 року Кабінет Міністрів України видав Розпорядження №1079- р, яким зупинив дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р.

Станом на момент винесення даного рішення, правомірність Розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №1079- р є чинним, та його правомірність розглядається судами різних інстанцій в межах адміністративної справи № 826/18330/14.

Разом з тим, той факт що м. Луганськ, де зареєстрований відповідач, знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, та більше того, перебуває на тимчасово непідконтрольній території, є загальновідомим, тобто таким, що з урахуванням вимог ч. 2 ст. 35 ГПК України, взагалі не потребують доведенню.

Суд також враховує, що суб'єкти господарювання, які залишилися на непідконтрольній владі України території, потребують особливого захисту з боку держави, оскільки остання заінтересована в їх існуванні через їх потенційну спроможність, після звільнення тимчасово непідконтрольних територій, бути платниками податків і зборів до Державного бюджету України, та виступати роботодавцем для населення цих територій, що може сприяти подоланню тих негативних наслідків, які нині мають місце в зоні проведення антитерористичної операції.

Так само, в збереженні таких господарюючих суб'єктів має бути заінтересований і позивач, оскільки саме вони є потенційними споживачами послуг банку після звільнення тимчасово непідконтрольних територій.

За таких обставин, суд зменшує розмір штрафних санкцій (пені, неустойки) що нараховані позивачем відповідачу за порушення умов кредитних договорів, та які підлягають сплаті позивачу після звернення стягнення на предмет іпотеки, до наступних розмірів:

1. за кредитним договором № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13 р. пеня (в т.ч. як таку, що нарахована за період прострочення з 13.03.2014 р. по 13.04.2015 р.) в сумі 400,92 грн., та неустойку на підставі п. 13.3.4 кредитного договору (в зв'язку з невиконанням п. п. 4.2, 7.1 цього договору) в сумі 430 014,45 російських рублів.

2. за кредитним договором № 010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р. пеня (т.ч. як таку, що нарахована за період прострочення з 04.03.2014 р. по 13.04.2015 р.) в сумі 1278,14 грн., та неустойку на підставі п. 13.3.4 кредитного договору (в зв'язку з невиконанням п. п. 4.2, 7.1 цього договору) в сумі 141 660,86 грн.

3. за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р. пеня (т.ч. як таку, що нарахована за період прострочення з 01.04.2014 р. по 13.04.2015 р.) в сумі 423,72 грн., та неустойку на підставі п. 13.3.4 кредитного договору (в зв'язку з невиконанням п. п. 4.2, 7.1 цього договору) в сумі 66 419,13 грн.

В решті позову про нарахування пені та неустойки слід відмовити.

При цьому суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що в даному випадку мають місце форс-мажорні обставини, і з цих підстав нібито слід відмовити в задоволенні позову щодо нарахування штрафних санкцій в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За змістом ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Статтею 14-1 визначено що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Проте, відповідач не надав суду Сертифікату торгово-промислової палати про наявність форс-мажорних обставин.

Висновки Торгово-промислової палати про істотну зміну обставин, на які посилається відповідач, з урахуванням вимог ст. 34 ГПК України не можуть розглядатися судом як Сертифікати торгово-промислової про наявність форс-мажорних обставин, а відповідно і не можуть засвідчувати факт наявності форс-мажорних обставин, в яких опинився відповідач.

За таких обставин суд вважає, що відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність саме форс-мажорних обставин, що спростовує його доводи про необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 617 ЦК України, та звільнення його від відповідальності за порушення умов кредитних договорів.

Так само безпідставними та такими, що побудовані на вільному тлумаченні окремих положень Закону є вимоги відповідача про відмову в задоволенні позову з посиланням на ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Зазначеною статтею, зокрема передбачено, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку".

Однак, системний аналіз положень зазначеної статті Закону свідчить що зупинення вищезгаданих положень Закону "Про іпотеку" не є перешкодою для захисту порушеного права щодо звернення особи, яка вважає свої права порушеними, до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з визначенням способу реалізації предмету іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, та жодним чином не забороняє суду виносити рішення за результатами розгляду такої позовної заяви.

Тим більше, суд є органом, на який Конституцією та Законами України покладено обов'язок щодо здійснення правосуддя, та він жодним чином не наділений повноваженнями та в межах даної справи не здійснює реалізацію предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

Суд критично ставиться до посилань відповідача на необхідність укладання в межах даної справи мирової угоди, оскільки для її укладання необхідна воля обох сторін у справі, тоді як позивач заперечує проти укладання мирової угоди на запропонованих відповідачем умовах, про що, зокрема, неодноразово повідомляв представник позивача під час розгляду даної справи в судових засіданнях.

До того ж, не укладання мирової угоди до винесення рішення у спорі не є перешкодою для укладання сторонами мирової угоди на стадії виконання судового рішення, в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", або іншим чином вирішити спірне питання за взаємною згодою сторін.

Щодо позовних вимог позивача про визначення в резолютивній частині рішення суду:

- способу реалізації предмету іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження;

- визначення, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Згідно зі ст. 39 ГПК України, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Таким чином, вимоги позивача про визначення способу реалізації предмету іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, відповідають вимогам зазначеного положення Закону, а тому підлягають задоволенню.

При визначенні початкової ціни предмету іпотеки в порядку, визначеному ст. 39 Закону, суд виходить з наступного:

Із наведеної правової норми, що містить вимоги до змісту судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, вбачається, що окрім іншого, у судовому рішенні має бути зазначено початкову ціну продажу предмету іпотеки в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Разом з тим, згідно з частиною 6 статті 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В пункті 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 зазначено, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Згідно з п. 6 ст. 4 ЦК України, цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Суд також враховує, що відповідач не має заперечень щодо встановлення початкової ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та жодного разу під час розгляду даної справи не заявляв заперечення з цього приводу.

Суд також зазначає про неможливість проведення експертної оцінки майна шляхом призначення судової експертизи в межах даної справи, оскільки по-перше, у сторін не має заперечень щодо визначення початкової ціни предмету іпотеки в запропонованій позивачем в позові формі, і позивач заперечує проти її визначення в розмірі, зазначеному в договорі Іпотеки, по-друге, м. Луганськ, де знаходиться предмет іпотеки, перебуває на тимчасово окупованій території, тобто проведення такої експертизи сертифікованими експертними установами України є фактично неможливим.

Крім того, за змістом п. 1.5 Іпотечного договору, вартість предмету іпотеки, зазначена в п. 1.1 Іпотечного договору, а також визначена в майбутньому на підставі цього пункту іпотечного договору, не впливає на визначення вартості предмета іпотеки під час звернення стягнення на нього іпотекодержателем.

Згідно з п. 9.5.2 Іпотечного договору, ціна продажу предмета іпотеки визначається згідно висновку суб'єкта оціночної діяльності щодо вартості предмета іпотеки, виконаного після прийняття Іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, альтернативне визначення початкової ціни предмету іпотеки, в порядку, визначеному ч. 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом, буде відповідати загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності) (ст.. 6 ЦК України), оскільки буде в змозі ефективно захистити права та інтереси сторін у даній справі, в т.ч. і з тих підстав, що на даний час існують об'єктивні та суб'єктивні перешкоди в виконанні судового рішення по даній справі (перебування предмету іпотеки на тимчасово окупованій території, фактична неможливість визначення її оцінки, законодавча заборона на реалізацію майна, що є предметом іпотеки, тощо). Після ж усунення перешкод для фактичного виконання судового рішення, можуть істотно змінитися обставини, що в т.ч. можуть вплинути на початкову ціну предмету іпотеки.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині вимог позивача про визначення в резолютивній частині рішення, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

З урахуванням вимог ст. 44, ч. 2 ст. 49 ГПК України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача судовий збір в сумі 73080 грн. незалежно від результатів вирішення даного спору.

Керуючись ст. ст. 22, 44, 49, 75, п. 1-1 ст. 80, п. 3 ст. 83, ст. ст. 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості Приватного акціонерного товариства «Науково-дослідний центр «Трансмаш» (91005, м. Луганськ, вул. Фрунзе, 127А, ) перед Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9, ) у сумі 56 311 454,85 російських рублів російських рублів та 27 359 586,79 грн., з яких:

1) за кредитним договором № 010/01-04-1/1026 від 07.06.13 р. 56 311 454,85 російських рублів російських рублів, та 400,92 грн. в тому числі:

- за основним зобов'язанням - 49 518 286,51 російських рублів;

- за відсотками - 6 363 153,89 російських рублів;

- пені - 400,92 грн.;

- неустойки - 430 014,45 російських рублів;

2) за кредитним договором № 010/01-04-1/1036 від 21.06.13 р. 19 423 410,08 грн., в тому числі:

- за основним зобов'язанням - 16 318 500,00 грн.;

- за відсотками - 2 961 971,08 грн.;

- пеня - 1 278,14 грн.;

- неустойка - 141 660,86 грн.

3) за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р. 7 935 775,79 грн., в тому числі:

- за основним зобов'язанням - 6 391 747,13 грн.;

- за відсотками - 1 477 185,81 грн.;

- пеня - 423,72 грн.;

- неустойка - 66 419,13 грн.

звернути стягнення на майно, передане в іпотеку відповідно до договору іпотеки від 30.05.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Алейніковою К.Л., зареєстрований в реєстрі за № 2022 (далі Договір іпотеки), відповідно до якого в іпотеку передано:

1) нежитлове приміщення цеху №7 (сім), загальною площею 3237,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Фрунзе, буд. 127і (сто двадцять сім і) та належить Приватному акціонерному товариству «Науково-виробничий центр «Трансмаш» на підставі Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, виданого Управліннямкомунальним майном Луганської міської ради 16.01.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Луганської міської ради №361/8 від 25.12.2006 року та зареєстроване Міським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Луганська 18.01.2007 року в реєстровій книзі 28, номер запису 3218, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 17533621, та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Луганського міського управління юстиції Луганської області 08.05.2013 року за реєстраційним номером 1.

Нежитлове приміщення розміщене на земельній ділянці 0,4378 га, кадастровий номер :02:027:0024, цільове призначення - під розміщене нежитлове приміщення цеху № 7, на якій розміщено вищезазначений об'єкт нерухомості, використовується Приватним акціонерним товариством «Науково-виробничий центр «Трансмаш» на підставі Договору оренди землі, посвідченого Кравченко С.Ю., приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу 06.05.2011 року за реєстр. №1717, зареєстрованого Управлінням Держкомзему у м. Луганськ Луганської області 16.05.2011 року за №00200.

2) нерухоме майно - кранову естакада, що знаходиться за адресою м. Луганськ, вул. Фрунзе, буд. 127ж (сто двадцять сім ж), літ. 63, загальною площею 12333,7 кв.м. та належить на праві власності Приватному акціонерному товариству «Науково-виробничий центр «Трансмаш» на підставі Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна, виданогоУправлінням комунальним майном Луганської міської ради 16.01.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Луганської міської ради № 361/8 від 25.12.2006 року та зареєстроване Міським комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Луганська 29.01.2007 року в реєстровій книзі 28, номер запису 3240, та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 17635159, та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1.

Кранова естакада розмішена на земельній ділянці 1,1100 га, кадастровий номер :02:027:0018. цільове призначення - під розміщену кранову естакаду, на якій розміщений вищезазначений об'єкт нерухомості, використовується Приватним акціонерним товариством «Науково-виробничий центр «Трансмаш» на підставі Договору оренди землі, посвідченого Кравченко С.Ю., приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального скруту 29.12.2010 року за реєстр. №2932, зареєстрованого Управлінням Держкомзему у м. Луганськ Луганської області 11.04.2011 року за № 00156.

Визначити спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження;

Визначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В частині позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу в сумі 40 000 грн. за кредитним договором № 010/01-04-1/1093 від 25.12.13 р. провадження у справі припинити.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Науково-виробничий центр "Трансмаш" (адреса: 91005, м. Луганськ, вул. Фрунзе, 127-А; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (; юридична адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9; рахунок 290955437, МФО 300335, отримувач: "ПАТ Райффайзен Банк Аваль") 73080 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 07.08.2015 р.

Суддя Байбак О.І.