ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2015 р. Справа № 914/4520/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді М.І.Хабіб

суддів Л. С. Данко

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Мазепа Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Гірської сільської ради, вих.№ 02-15/99 від 15.05.2015

на рішення Господарського суду Львівської області від 28.04.15

у справі № 914/4520/14

за позовом: сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Горуцьке, с.Гірське Миколаївського району Львівської області,

до відповідача: Гірської сільської ради, с. Гірське Миколаївського району Лвівської області

про стягнення 114 356,71 грн.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_2 ( довіреність в матеріалах справи);

відповідача ОСОБА_3 ( довіреність в матеріалах справи);

Апеляційну скаргу прийнято до провадження 29.05.2015 колегією суддів у складі головуючого-судді Хабіб М. І., суддів Зварич О. В., Юрченка Я. О., справу призначено до розгляду на 23.06.2015

У звязку з перебуванням у відпустці судді Зварич О. В. розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 до складу судової колегії замість судді Зварич О. В. введено суддю Данко Л. С.

В судовому засіданні 23.06.2015 оголошувалась перерва до 11.08.2015.

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 року СГ ТзОВ Горуцьке звернулось Господарського суду Львівської області з позовом до Гірської сільської ради про стягнення 114 356,71 грн., в т.ч.: 76 219,10 грн. орендної плати та 38 137,61 грн. втрат від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є правонаступником реорганізованого виробничого с/г кооперативу(ВСГК) «Горуцький». При роздержавленні і приватизації земель ВСГК «Горуцький» землі господарських дворів площею 23,6 га були незаконно включені в межі населеного пункту с. Гірське та в подальшому за договором оренди від 31.01.2007 №65 та наступними договорами оренди передані Гірською сільською радою в оренду позивачу. Однак постановою Миколаївського районного суду Львівської області у справі 447/2430/13-а, яка набрала законної сили 29.11.2013, та ухвалою цього ж суду від 02.12.2013 землі господарських дворів площею 23,6 га винесені за межі населеного пункту с. Гірське з моменту затвердження «Проекту роздержавлення і приватизації земель с/г призначення» , тобто з 14.09.2000. Відтак позивач вважає, що він безпідставно перерахував сільській раді за 2007- 2010 роки 76 219, 10 грн за оренду земель господарських дворів, які не належали до земель населеного пункту, а сільська рада безпідставно отримала ці кошти. Претензію позивача про повернення зайво сплачених коштів відповідач залишив без відповіді. Посилаючись на ст.1212 ЦК України,ч.3 ст. 152 Земельного кодексу України позивач просив задоволити позов.

При вирішенні спору ухвалою від 23.02.2015 суд першої інстанції за клопотанням сторін зупиняв провадження у справі до вирішення Господарським судом Львівської області спору у справі № 914/280/15 за позовом СГ ТзОВ «Горуцьке» до Гірської сільської ради про визнання недійсними договорів оренди землі від 31.01.2007 №65, від 29.01.2008 №1, від 27.01.2009 №1, від 29.01.2010 №29 та набрання рішенням у цій справі законної сили.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.04.2015 у справі №914/4520/14( суддя Яворський Б.І.) позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Гірської сільської ради на користь СГ ТзОВ «Горуцьке» 76 219,10 грн. безпідставно сплаченої орендної плати, 38 137,61 грн. інфляційних втрат та 2 287,13 грн. судового збору.

Рішення мотивоване нормами ст. ст.625, 509, 1212,1213 ЦК України, ст. 35 ГПК України.

При задоволенні позову місцевий господарський суд виходив з неправомірності включення земель господарських дворів господарства « Горуцьке» в кількості 23,6 га до земель населеного пункту с. Гірське, встановленої постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 18.11.2013 у справі №447/2430/13-а, а також того, що рішенням Господарського суду Львівської області від 31.03.2015 у справі №914/280/15 договори оренди землі від 31.01.2007 №65, від 29.01.2008 №1, від 27.01.2009 №1, від 29.01.2010 №29, укладені позивачем та відповідачем, визнані неукладеними, оскільки не проходили державної реєстрації. Таким чином суд дійшов висновку, що названі договори оренди не можуть породжувати правовідносини оренди, відтак відповідач набув спірні кошти за відсутності достатніх правових підстав.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, просить рішення Господарського суду Львівської області від 28.04.2015 у справі № 914/4520/14 скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Скаржник вказує, що при вирішенні спору у справі № 914/280/15 судом не досліджувалися в повній мірі факти укладання та фактичне виконання договорів оренди землі, а також не враховано вимоги Закону України «Про оренду землі» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» в редакціях, що діяли на момент укладення даних договорів. Крім того скаржник посилається на ч. 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі»та зазначає, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.На думку скаржника, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми закону, які підлягали застосуванню, зокрема, ст. ст.20, 21 Закону України «Про оренду землі» та ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», у звязку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скаржника та зазначає, що договори оренди землі, укладені позивачем з сільською радою, не можуть бути правомірними, оскільки згідно з п.12 Перехідних положень Земельного кодексу сільська рада надає в оренду землі в межах населених пунктів, а за межами населених пунктів районні державні адміністрації. В той час як постановою Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/2430/13-а встановлено неправомірність включення земель господарських дворів до населеного пункту, тому сільська рада розпорядилася землями, які їй не належать. Позивач також зазначає, що в апеляційній скарзі відповідач вказує на неправомірність висновків суду, викладених в судовому рішенні у справі № 914/280/15 , в той час як це рішення відповідачем не оскаржене.

В судовому засіданні 11.08.2015 представник скаржника підтримав доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, а також підтримав клопотання від 06.08.2015№ 02-15/152 про відкладення розгляду справи у звязку із поданням 06.08.2015 сільською радою апеляційної скарги на постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 18.11.2013 у справі №447/2430/13-а.

Представник позивача заперечив проти доводів скаржника, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Враховуючи те, що апеляційна скарга на постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 18.11.2013 у справі №447/2430/13-а, на яку посилається скаржник, подана після прийняття місцевим господарським судом оскаржуваного рішення(від 28.04.15 у справі № 914/4520/14), колегія суддів відхиляє клопотання скаржника про відкладення розгляду справи, оскільки подання апеляційної скарги на постанову районного суду від 18.11.2013 у справі №447/2430/13-а та результати розгляду її розгляду не можуть вплинути на оцінку доказів у даній справі , які існували на момент прийняття місцевим господарським судом оскаржуваного рішення від 28.04.15 у справі № 914/4520/14 та не унеможливлюють розгляд апеляційної скарги у даній справі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Позивач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Горуцьке зареєстроване 24.03.2000, воно утворене внаслідок реорганізації Виробничого сільськогосподарського кооперативу «Горуцький» та є його правонаступником, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію та статутом товариства

( п.1.12 статуту).

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджено матеріалами справи, 31.01.2007 Гірською сільською радою (орендодавець) та СГ ТзОВ Горуцьке (орендар) було укладено договір оренди землі №65. Відповідно до п.1.1 цього договору орендодавець надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 92,03 га для вирощування сільськогосподарських культур, виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення бази її обслуговування. З них: рілля 57,87 га * 22,2 грн. = 1 284,71 грн., пасовище 12,68 га * 12,12 грн. = 153,68 грн., господарські двори в межах н.п. 17,67 га * 171,12 грн. = 3 023,69 грн., за межами н.п. 3,81 га * 200,88 грн. = 765,36 грн., разом 5 227,43 грн.

Орендна плата вноситься орендарем рівними частками щомісячно у грошовій формі на р/р 0344 МФО 825014, ЗКПО 04373985 в УДК у Львівській області, Гірська сільська рада. Річна орендна плата становить 5 227,43 грн. Місячна орендна плата становить 435,62 грн. (п.2.5 договору).

29.01.2008 Гірською сільською радою (орендодавець) та СГ ТзОВ Горуцьке (орендар) було укладено договір оренди землі №1. Відповідно до п.1.1 цього договору орендодавець на підставі рішення 16 сесії 5 демократичного скликання від 20. 01. 2008 надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 20,42 га для вирощування сільськогосподарських культур, виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення бази її обслуговування. З них: Р.Ф. - 10 га * 22,2 грн. * 1,028 = 228,22 грн., господарські двори в межах н.п. 8,3 га (83 000 м2 * 0,4278 * 1,028 = 36 501,61 грн., за межами н.п. 2,12 га * 200,88 * 1,028 = 437,78 грн., разом 37 167,61 грн. Індекс інфляції 1,028.

Орендна плата вноситься орендарем рівними частками щомісячно у грошовій формі на р/р 0344, МФО 825014, ЗКПО 04373985 в УДК у Львівській області, Гірська сільська рада. Річна орендна плата становить 37 167,61 грн. Місячна орендна плата становить 3 097,30 грн. (п.2.5 договору).

27.01.2009 Гірською сільською радою (орендодавець) та СГ ТзОВ Горуцьке (орендар) було укладено договір оренди землі №26. Відповідно до п.1.1 цього договору орендодавець на підставі рішення 24 сесії 5 демократичного скликання від 25.01.2009 надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 12,3692 га для вирощування сільськогосподарських культур, виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення бази її обслуговування. З них: рілля Р.Ф. - 10 га * 6,58 грн. * 5 = 329,00 грн., господарські двори в межах н.п. 23 692 м2 * 1,426 * 1,152 = 38 920,08 грн., за межами н.п. , разом 39 249,08 грн. Індекс інфляції 1,152.

Орендна плата вноситься орендарем рівними частками щомісячно у грошовій формі на р/р 0344, МФО 825014, ЗКПО 04373985 в УДК у Львівській області, Гірська сільська рада. Річна орендна плата становить 39 249,08 грн. Місячна орендна плата становить 3 270,76 грн (п.2.5 договору).

29.01.2010 Гірською сільською радою (орендодавець) та СГ ТзОВ Горуцьке (орендар) було укладено договір оренди землі №46. Відповідно до п.1.1 цього договору орендодавець на підставі рішення 32 сесії 5 демократичного скликання від 29.01.2010 №421 надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 11,6285га для вирощування сільськогосподарських культур, виробництва сільськогосподарської продукції та розміщення бази її обслуговування. З них: рілля Р.Ф. - 10 га * 6,97 * 5 * 1,059 = 369,06 грн., господарські двори в межах н.п. 16285 * 0,8215 * 1,059 = 14 167,44 грн.

Орендна плата вноситься орендарем рівними частками щомісячно у грошовій формі на р/р 0344, МФО 825014, ЗКПО 04373985 в УДК у Львівській області, Гірська сільська рада. Річна орендна плата становить 14 167,44 грн. Місячна орендна плата становить 1 180,62 грн. (п.2.5 договору).

На виконання умов названих договорів оренди землі позивач сплатив відповідачу орендну плату за період з 16.02.2007 по 24.12.2010 в загальній сумі 79 406,85 грн., що підтверджено виписками з банку з рахунка клієнта, платіжними дорученнями (а.с. 101-147) та актом звірки розрахунків, підписам двома сторонами (а.с. 100).

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що СГ ТзОВ Горуцьке оскаржило в судовому порядку рішення Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області №85 від 23.06.2000 Про затвердження проекту роздержавлення і приватизацію земель сільськогосподарського призначення Гірської сільської ради в частині роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського двору СГ ТзОВ Горуцьке в розмірі 23,6 га та рішення Миколаївської районної ради № 123 від 14.09.2000 Про затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського призначення Гірської сільської ради в частині затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського призначення Гірської сільської ради, а саме: земель господарського двору СГ ТзОВ Горуцьке в розмірі 23,6 га.

Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 18.11.2013 у справі №447/2430/13-а скасовано рішення Гірської сільської ради Миколаївського району Львівської області №85 від 23.06.2000 Про затвердження проекту роздержавлення і приватизацію земель сільськогосподарського призначення Гірської сільської ради в частині роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського двору СГ ТзОВ Горуцьке в розмірі 23,6 га; скасовано п.1 рішення Миколаївської районної ради №123 від 14.09.2000 Про затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського призначення Гірської сільської ради в частині затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарського призначення Гірської сільської ради, а саме: земель господарського двору СГ ТзОВ Горуцьке в розмірі 23,6 га( а.с. 29-30).

При вирішенні даного спору судом встановлено, що після скасування 18.08.1998 Арбітражним судом Львівської області Проекту роздержавлення і приватизації земель ВСГК «Горуцький» 1994 року, при виготовленні нового Проекту роздержавлення і приватизації земель ВСГК «Горуцький» Львівський інститут землеустрою неправомірно включив землі господарських дворів господарства « Горуцьке» в кількості 23,6 га до земель населеного пункту с. Гірське.

Ухвалою від 02.12.2013 у справі №447/2430/13-а суд виправив описку у названій вище постанові, вказав, що замість «роздержавлення і приватизації земель господарського двору СГ ТзОВ Горуцьке, необхідно записати:

«незаконного включення земель господарського двору СГ ТзОВ Горуцьке у межі населеного пункту села Гірське»( а.с.32).

Позивач також оскаржив в судовому порядку договори оренди землі від 31.01.2007 №65, від 29.01.2008 №1, від 27.01.2009 №1, від 29.01.2010 №29, укладені ним з сільською радою, просив визнати їх недійсними в частині встановлення орендної плати за землі господарських дворів. Рішенням Господарського суду Львівської області від 31.03.2015 у справі №914/280/15 відмовлено у задоволенні позову. При цьому в мотивувальній частині рішення суд встановив, що оспорювані договори оренди не пройшли державну реєстрацію у встановленому законом порядку та дійшов висновку, що з підстав відсутності державної реєстрації договорів в силу положень статті 210 Господарського кодексу України та статті 640 Цивільного кодексу України договори оренди землі від 31.01.2007 №65, від 29.01.2008 №1, від 27.01.2009 №1, від 29.01.2010 №29 є неукладеними, відтак не можуть бути визнані судом недійсними.

Позивач звертався до відповідача з претензією від 04.08.2014 №48 (а.с. 34) про повернення сплаченої орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 114 356,71 грн., яка залишена без задоволення.

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі ( ст. 2 Закону України "Про оренду землі").

Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності ( ст. 1 Закону України "Про оренду землі").

Орендна плата відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою; розмір, форма і строки внесення орендної плати встановлюються за згодою сторін в договорі оренди, крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України.

Матеріалами справи підтверджено, що в 2007-2010 позивачем та сільською радою були укладені договори оренди землі. На підставі цих договорів позивач здійснив фактичне користування землею та сплатив сільській раді за цей період орендну оплату в загальній сумі 79 406,85 грн., що не заперечується сторонами.

Посилаючись на те, що до орендованих земель входили землі господарських дворів, які неправомірно були включені до земель населеного пункту с. Гірське, відтак, неправомірно передані сільською радою в оренду, позивач на підставі ст. 1212 ЦК України просив стягнути з сільської ради орендну плату в сумі 76 219,10грн, сплачену ним за період з 2007 року по 2010 рік за оренду земель господарських дворів, як безпідставно набуту сільською радою, та втрати від інфляції в сумі 38 137,71 грн., нараховані за період з 2007 року по квітень 2014 року на суму орендної плати.

Суд першої інстанції погодився з доводами позивача та задоволив позов, при цьому врахував, що рішенням Господарського суду Львівської області від 31.03.2015 у справі №914/280/15 договори оренди землі від 31.01.2007 № 65, від 29.01.2008 №1, від 27.01.2009 №1, від 29.01.2010 №29 визнані неукладеними, оскільки не проходили державної реєстрації.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами позивача та висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події( частина 2 ст. 1212 ЦК).

Частиною 3 названої статті встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи право чином.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень названих норм законодавства дає підстави для висновку, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У Висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111/16 ГПК України, за II півріччя 2014 року вказано, якщо між сторонами у справі існували договірні відносини, кошти, які відповідач отримав відповідно до умов договору, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені на підставі положень ст. 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 2 вересня 2014 р. у справі N 3-64гс14).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі N 6-122цс14, згідно з якою договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.

Отже, наявність в 2007-2010 роках договорів оренди землі, укладених позивачем та відповідачем, виконання їх сторонами (здійснення позивачем фактичного користування землею на підставі договорів оренди, сплата орендної плати тощо)свідчить про те, що орендна плата за землю, яку сільська рада отримала відповідно до умов договорів та яку просить повернути позивач, набута сільською радою за наявності правових підстав.

Поряд з тим стаття 1212 ЦК України є загальною нормою, якою врегульовані загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Як вірно зазначив скаржник в апеляційній скарзі, при вирішенні спору суд першої інстанції не врахував положень спеціального нормативного акту, який регулює відносини оренди землі, а саме положень частини 6 ст. 21 ЗУ «Про оренду землі», якою в імперативному порядку встановлено, що отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається навіть у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним.

Положення частини 6 ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» вказують на те, що до відносин оренди землі положення ст. 1212 ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна, зокрема, повернення отриманої орендної плати за фактичний строк користування землею на підставі договору, визнаного судом недійсним (неукладеним), не застосовуються.

Відтак, встановлення постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 18.11.2013 у справі №447/2430/13-а неправомірності включення земель господарських дворів господарства «Горуцьке» в кількості 23,6 га до земель населеного пункту с. Гірське та визначення в мотивувальній частині рішення Господарського суду Львівської області від 31.03.2015 у справі №914/280/15 договорів оренди землі від 31.01.2007 №65, від 29.01.2008 №1, від 27.01.2009 №1, від 29.01.2010 №29, які виконані сторонами в 2007-2010роках, як неукладених, не можна вважати доказами наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України та для повернення орендної плати.

На підставі викладеного колегія суддів вважає вимоги позивача необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції про їх задоволення таким, що суперечить закону.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про задоволення позову. Отже, рішення суду першої інстанції належить скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Судовий збір, сплачений відповідачем при поданні апеляційної скарги, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 91, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Гірської сільської ради задоволити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 28.04.15 у справі № 914/4520/14 скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

2. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Горуцьке, ідент. код 03760964, місцезнаходження: 81625, с.Гірське Миколаївського району Львівської області, вул. Козловського,79, на користь Гірської сільської ради Миколаївського району Лвівської області, ідент. код 04373985, місцезнаходження: 81625, с. Гірське Миколаївського району Лвівської області, вул. Шевченка,15, - 1143,57 грн. судового збору.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4.Справу повернути місцевому господарському суду.

Постанова підписана 13.08.2015

ОСОБА_4 Хабіб

Суддя Л. С. Данко

Суддя Я.О.Юрченко