РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2015Справа №904/5340/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській Г.С.

розглянувши справу № 904/5340/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еверест»;

про визнання договору поставки недійсним.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Пісна Д.В., довіреність б/н від 05.08.2015р.

обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Техноком» та 2) товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еверест» (надалі - відповідач) про визнання договору поставки недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між позивачем та ТОВ «Техноком» Договір поставки № 14 від 05.01.2011р. був підписаний зі сторони позивача особою, яка не мала на це прав та повноважень, чим порушено приписи ч. 2 ст. 203 ЦК України, згідно з якою особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, у зв'язку з чим договір підлдягає визнанню недійсним. При цьому, 10.12.2013р. між ТОВ «Фінансова компанія «Еверест» та ТОВ «Техноком» було укладено Договір факторингу № 2, відповідно до п. 1.3. якого фактор займає місце клієнта, як кредитора, у всіх зобов'язаннях, що виникли із договорів поставки відносно усіх прав клієнта, у тому числі права одержання від боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок, штрафу, пені, відшкодування збитків та інфляційних втрат тощо у повному обсязі. Отже, позивач звернувся з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Еверест», у зв'язку з тим, що відповідно до Договору факторингу №2 від 10.12.2013р., товариство стало правонаступником ТОВ «Техноком», як кредитора, у всіх зобов'язаннях, що виникли із спірного Договору поставки №14 від 05.01.2011р., відносно усіх прав відповідача-1 до позивача, в обсязі, визначеному договором факторингу.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області № 904/5340/15 від 22.06.2015р., на підставі ст.ст. 15, 17 ГПК України, позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Техноком» та 2) товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еверест» про визнання договору поставки недійсним передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2015р. порушено провадження у справі № 904/5340/15 та призначено її розгляд на 06.08.2015р. При цьому, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 65 ГПК України, судом було виключено з числа відповідачів - ТОВ «Техноком», оскільки вказану юридичну особу припинено з 13.02.2015р., про що свідчить запис у Єдиниому державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Представник позивача в судове засідання 06.08.2015р. не з'явився та витребувані судом докази не подав.

Проте, 04.08.2015р. на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити в судове засідання повноважного представника, який перебуває у відпустці з 03.08.2015р. по 16.08.2015р., а також участю іншого представника у судових засіданнях Господарського суду Дніпропетровської області та Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Присутній в засіданні суду представник відповідача заперечив щодо відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що присутність представника позивача під час вирішення даного спору є не обов'язковою.

Також, представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що Договір поставки №14 від 05.01.2011р. сторонами був повністю виконаний, що підтверджується обставинами, встановленими під час вирішення спору у справі № 904/1764/14, на підтвердження чого залучив до матеріалів справи рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.05.2014р. та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.05.2015р. Проте, письмовий відзив на позов та інші витребувані судом докази не подав.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відмовив у його задоволенні з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» №11 від 17.10.2014р., розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Господарським судом прийнято до уваги, що позивач отримав ухвалу про порушення провадження у справі від 03.07.2015р. завчасно - 13.07.2015р., про що свідчить повідомленням про вручення поштового відправлення, яке залучене до матеріалів справи, проте витребувані судом докази без поважних причин не надіслав та не вчинив дій, направлених на забезпечення явки свого представника у судове засідання. При цьому, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області у справі № № 904/6376/15, на яку послався позивач у своєму клопотанні, винесена пізніше, ніж ухвала Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі № 904/6376/15. Відтак, суд вважає, що позивач недобросовісно користується наданими йому процесуальними правами та не вбачає перешкод щодо розгляду справи по суті за відсутності представника позивача.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

10.12.2013р. між ТОВ «Фінансова компанія «Еверест» (за договором - Фактор) та ТОВ «Техноком» (за договором - Клієнт) було укладено Договір факторингу № 2, відповідно до п. 1.1. якого Клієнт відступає Фактору, а Фактор приймає і зобов'язується оплатити Клієнтові, усі права грошової вимоги, що виникли у Клієнта:

- з Договору поставки № 14 від 05.01.2011р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Техноком» та товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб»;

- з Договору поставки товару ТФ № 1117 від 24.11.2011р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Техноком» та товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб»;

- з Договору поставки товару № 840 від 09.08.2011р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Техноком» та товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб».

В силу Договору факторингу Фактор займає місце Клієнта як кредитора у всіх зобов'язаннях, що виникли із Договорів поставки відносно усіх прав Клієнта, у тому числі права одержання від Боржника сум основного боргу, відсотків, неустойок, штрафу, пені, відшкодування збитків та інфляційних втрат тощо у повному обсязі. (п. 1.3 договору факторингу).

Згідно п. 1.4. договору факторингу, Клієнт відступив Фактору, а Фактор прийняв всі права грошової вимоги до Боржника за зобов'язаннями зі сплати всіх боргів та сум інфляційної різниці по Договорам поставки і які можуть виникнути по договорам поставки у майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

У відповідності з приписами ч. 3 ст. 195 ГК України, передача (делегування) прав тягне за собою обов'язок суб'єкта, який одержав у результаті такої передачі (делегування) додаткові повноваження, вирішувати відповідне до цих повноважень коло господарських питань та нести відповідальність за наслідки рішень, що ним приймаються.

Отже, виходячи з умов укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Еверест» та ТОВ «Техноком» Договору факторингу № 2 від 10.12.2013р., а також з урахуванням положень ст.518 ЦК України, суд вважає правомірним пред'явлення позивачем позову до ТОВ «Фінансова компанія «Еверест», що виступає правонаступником прав і обов'язків за спірним Договором поставки № 14 від 05.01.2011р.

Так, судом встановлено, що 05.01.2011р. між ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» (за договором - покупець) та ТОВ «Техноком» (за договором - постачальник) було укладено Договір поставки №14, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцю продукцію, яка іменується в подальшому товар, а покупець прийняти та оплатити цей товар, асортимент, кількість, якісні показники та ціна якого зазначені в Специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до Договору та є невід'ємними його частинами .

Ціна товару зазначається в Специфікації. Кожну партію товару супроводжує окрема Специфікація; зазначена в Специфікації ціна визначена з урахуванням базисних умов поставки «СРТ, склад Покупця» (Інкотермс в редакції 2010р.)»; орієнтована сума договору складає суму всіх Специфікацій. Ціна на поставлену продукцію, зазначена в Специфікації, залишається незмінною протягом всього строку дії Договору (п.п.2.1-2.5 договору).

У відповідності до п. 5.1 договору, розрахунки здійснюються покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника на наступних умовах: 100% вартості партії товар перераховується протягом 80-ти календарних днів з моменту поставки товару та надання постачальником документів, вказаних в пункті 3.3 договору.

Сторонами погоджено, що договір діє з 07.01.2011р. по 31.12.2011р. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від повного виконання своїх зобов'язань за договором, а також від сплати штрафних санкції за порушення, які мали місце під час дії договору ( п.10.1).

При цьому, в преамбулі Договору поставки №14 від 05.01.2011р. зазначено, що від імені покупця його укладено директором по закупівлям ТОВ ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» Даниленко Олегом Миколайовичем, який діяв на підставі довіреності № 201 від 24.12.2010р., що надавала йому право підписувати договори (контракти), додаткові угоди та специфікації до них, у межах компетенції директора по закупівлям.

Позивач вважає, що оскільки за Договором поставки № 14 від 05.01.2011р. поставлявся ріжучій інструмент (пластини, різці, пили, тощо), який використовується у виробничій діяльності позивача з виготовлення товарної продукції (труб), то цей договір повинен був підписувати директор з виробництва та реалізації ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» Струс Володимир Миронович, який діяв на підставі довіреності № 205 від 24.12.2010р., а директор з закупівель Даниленко О.М. не мав повноважень підписувати від імені позивача Договір поставки №14 від 05.01.2011р., тобто не був уповноваженим юридичною особою на вчинення спірного правочину взагалі.

Отже, за твердженнями позивача, Договір поставки № 14 від 05.01.2011р. є правочином, який укладено з порушенням вимог ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Крім того, позивач зазначає, що при укладенні Договору поставки № 14 від 05.01.2011р. порушено вимогу, що встановлена ч. 4 ст. 203 ЦК України, згідно з якою правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та ст. 208 ЦК України - правочини між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 Цивільного кодекс України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зі змістом вказаних норм вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, а його умови є обов'язковими до виконання.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Визначаючи договір як основний акт регулювання правовідносин між його учасниками, Цивільний кодекс України наділяє сторін правом самостійно врегулювати свої відносини, відступивши від актів цивільного законодавства (ст. 6). Договір, як юридичний факт, з яким закон пов'язує виникнення, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків, є дією осіб. Доведення настання даного юридичного факту, тобто вчинення сторонами дій щодо досягнення згоди, повинно здійснюватись при вирішенні спору щодо стану виконання сторонами своїх обов'язків з метою встановлення підстав їх виникнення. Відсутність ж даної згоди свідчить про відсутність такого юридичного факту як договір. В свою чергу, відсутність договору як юридичного факту свідчить про відсутність у ньому будь-яких дефектів, у тому числі і щодо змісту та щодо його правових результатів. А тому правочин, якого не існує, не може бути предметом оскарження та визнання недійсним за відсутності такого. Отже, недійсним може бути визнано правочин, який відбувся як юридичний факт, а тому відсутність істотних умов жодним чином не відноситься до вимог, з якими закон пов'язує його недійсність (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Оцінюючи доводи позивача щодо недійсності договору поставки, у зв'язку з підписанням його не уповноваженою особою суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного Кодексу України, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч. 2 ст. 207 Цивільного Кодексу України).

Договір поставки зі сторони позивача підписано а директор з закупівель Даниленко О.М. на підставі довіреності № 201 від 24.12.2010р.

Статтями 237, 246 Цивільного кодексу України встановлено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Як вбачається з довіреності № 201 від 24.12.2010р., копія якої залучена до матеріалів справи, остання надає права на підписання договорів (контрактів) без визначення найменування конкретної продукції, яка повинна поставлятись за цими договорами, укладеними директором з закупівель ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» Даниленко О.М.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, виходячи з положень ст. 241 Цивільного кодексу України, можливі два варіанта поведінки особи, яку представляють, при представництві з перевищенням повноважень:- схвалення правочину; - відмова від його схвалення.

За своєю юридичною природою схвалення є одностороннім правочином. У схваленні виражається воля особи, яку представляють, наділити юридичною силою конкретну угоду, укладену для неї з перевищенням повноважень. Схвалення дій представника можливе в різних формах, однак повинно бути повним та безумовним. У зв'язку з цим, незалежно від обраного способу схвалення (шляхом подання заяви, мовчазної згоди, вчинення конклюдентних дій), ці дії повинні бути очевидними і напряму свідчити про прийняття правочину.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, відповідачем до матеріалів справи надано рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.05.2014р. та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.05.2015р., прийняті у справі № № 904/1764/14 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Еверест» до ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» про стягнення заборгованості за договорами поставки, якими встановлено виконання позивачем Договору поставки № 14 від 05.01.2011р., а саме отримання товару за цим договором.

Крім того, у позовній заяві позивач факт отримання товару за спірним договором поставки не оспорює.

Згідно ч. 1 ст. 35 ГПК України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Таким чином, суд вважає доведеним виконання сторонами умов Договору поставки № 14 від 05.01.2011р. та відповідно схвалення позивачем правочину, за яким в нього виник обов'язок оплатити поставлений товар.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, у даному випадку, обов'язок доведення порушення прав та необхідність їх захисту в судовому порядку покладається законом на позивача.

Проте, позивачем не доведено належними та допустимими доказами невідповідність укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» та товариством з обмеженою відповідальністю «Техноком» Договору поставки № 14 від 05.01.2011р. вимогам чинного законодавства, як не доведено і порушення прав позивача, у зв'язку з укладанням спірного правочину та його виконанням.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а відтак задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір підлягає віднесенню на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.08.2015р. Суддя А.І. Привалов А.І. Привалов