ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2015 р. Справа № 914/1141/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий-суддя Кузь В.Л.

судді Данко Л.С.

Зварич О.В.

При секретарі судового засідання Друзюк М.М.

розглянувши апеляційну скаргу № 422/1 від 15.07.15 Корпорація "Енергореcурс-інвеcт", м. Львів

на рішення Господарського суду Львівської області від 09.06.15

у справі № 914/1141/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Полімерна компанія "ТерПолімерГаз", м. Тернопіль

до відповідача Корпорації "Енергореcурс-інвест", м. Львів

про стягнення грошових котів на суму 355 091,50 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Церковний Є.В. - представник (довіреність № 1134 від 07.04.14);

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/1141/15 розподілено до розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Кузь В.Л., судді Данко Л.С. та Орищин Г.В.

У зв'язку з перебуванням судді Данко Л.С. та судді Орищин Г.В. у відпустці розпорядженням голови суду від 27.07.15 внесено зміни у склад судової колегії по справі № 914/1141/15, сформувавши її у наступному складі: головуючий суддя - Кузь В.Л., судді - Зварич О.В. та Мирутенко О.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.15 подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 11.08.15.

У зв'язку з перебуванням судді Мирутенко О.Л. у відпустці розпорядженням голови суду від 11.08.15 внесено зміни у склад судової колегії по справі № 914/1141/15, сформувавши її у наступному складі: головуючий суддя - Кузь В.Л., судді - Данко Л.С. та Зварич О.В.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.06.15 у справі № 914/1141/15 (суддя Шпакович О.Ф.) позов задоволено, стягнуто з Корпорації "Енергоресурс-Інвест" на користь ТОВ "ТерПолімерГаз" суму боргу 233 044,44грн., пеню на суму 46 092,46грн., штраф у сумі 34 100 грн., 3% річних від простроченого платежу на суму 4 225,23грн. та інфляційні втрати у сумі 37 629,37грн., судовий збір на суму 7 101,83грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 09.06.15 у справі № 914/1141/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення штрафу у розмірі 34 100 грн., зменшити стягнення 3 % річних до 4 225,22 грн., зменшити стягнення пені до 46 092,44 грн.

Скаржник зазначає про те, що суд першої інстанції не перевірив правильності нарахування позивачем 3 % річних та пені, що стало наслідком для завищення їхнього розміру, адже загальний розмір пені за розрахунками позивача становить 46 092,44 грн., розмір 3 % річних - 4225,22 грн., а не як зазначено в рішенні суду - 46 092,46 грн. та 4 225,23 грн. відповідно. Також скаржник, вказує про те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, оскільки безпідставно застосував до відповідача штраф разом із пенею як подвійну відповідальність за одне й те саме правопорушення - несвоєчасний розрахунок за продукцію.

Позивач участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

Представник відповідача у судовому засіданні навів свої доводи та міркування з приводу поданої апеляційної скарги.

З огляду на те, що представники сторін не викликались, інших клопотань від сторін на розгляд суду перед судовим засіданням не надходило, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 11.08.15 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування чи зміни рішення Господарського суду Львівської області від 09.06.15 у справі № 914/1141/15, з огляду на наступне:

Як встановлено місцевим господарським судом, 25.04.13 між ТОВ "Полімерна компанія "ТерПолімерГаз" (постачальник) та Корпорацією "Енергореcурс-інвест" (покупець) було укладено договір № 25.04-001, згідно з умовами якого постачальник зобов'язується поставляти і передавати у власність покупцю товар, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар у порядку та на умовах, передбаченим даним договором.

На виконання умов договору №25.04-001 від 25.04.13 позивачем поставлено, а представником відповідача за довіреністю № 823 від 03.10.14 прийнято продукцію (поліетилен) загальною вартістю 341 000 грн., що підтверджується видатковою накладною № 0310/04 від 03.10.14, підписаною представниками сторін без зауважень.

Згідно з умовами п. 3.2 договору товар оплачується покупцем 100 % авансовим платежем та, в будь-якому випадку, не пізніше дня отримання товару або згідно домовленостей сторін. Даний договір в судовому порядку недійсним не визнавався. Як вбачається з матеріалів справи, зміни до даного договору сторонами не вносились.

В порушення взятих на себе договірних зобов'язань, відповідач не оплатив у повному обсязі отриманий товар за договором на підставі видаткової накладної, внаслідок чого у нього виник борг щодо несплаченої загальної вартості товару, який відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог становив суму 233 044,44 грн. Доказів на погашення цієї суми боргу або доказів на її спростування ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції відповідачем не подано.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 233 044,44 грн. Разом з цим, відповідач не заперечує в апеляційній скарзі наявність у нього зазначеної суми боргу перед позивачем за поставлений товар, так як і не заперечував наявність цієї суми боргу під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Щодо задоволення місцевим господарським судом позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені, штрафу та 3 % річних судова колегія зазначає наступне:

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, у т.ч. неустойкою.

Статтею 549 ЦК України визначено поняття, згідно з яким неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У відповідності до змісту ст. 230 ГК України, штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктами п.п. 5.2., 5.3., 5.4. договору поставки №25.04-001 від 25.04.13 передбачено, що за недотримання покупцем вимог п. 3.2. договору щодо строку оплати за товар, він зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмір подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення; у разі прострочення виконання грошового зобов'язання по оплаті товару, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; у разі прострочення виконання грошового зобов'язання по оплаті товару більше як 30 днів, покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі 10 % простроченої суми.

Зважаючи на те, що відповідачем не виконано у повному обсязі взяті на себе за договором господарські зобов'язання в частині проведення оплати отриманого товару в строки, передбачені п. 3.2. договору, місцевим господарським судом правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені на суму 46 092,46грн., штрафу на сумі 34 100 грн., 3% річних від простроченого платежу на суму 4 225,23грн. та інфляційних втрати на суму 37 629,37 грн.

При цьому, судом апеляційної інстанції перевірено правильність проведеного позивачем розрахунку пені, річних та штрафу і встановлена їх правильність та відповідність наявному в матеріалах справи розрахунку позивача.

Щодо доводів скаржника про допущення судом помилки при обрахуванні пені та відсотків за користування грошовими коштами, що стало наслідком розходження у розмірі 2 копійок та 1 копійки відповідно, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі розходження є результатом проведення арифметичних розрахунків із застосуванням принципу округлення до цілого числа і не вплинуло на правильність прийнятого рішення по суті та сумі задоволених вимог.

Стосовно доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та притягнення відповідача до подвійної відповідальності - одночасне стягнення штрафу та пені за одне й те саме правопорушення - несвоєчасний розрахунок за продукцію, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду зазначає наступне:

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч.6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України стосовно певних видів учасників господарювання. При цьому, даною нормою не зазначено, що таке одночасне застосування штрафу та пені є виключенням із загального правила.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Разом з цим, як роз'яснено у п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Як встановлено господарськими судом першої інстанції, відповідно до п.п. 5.2., 5.3., договору поставки №25.04-001 від 25.04.13 передбачено, що за недотримання покупцем вимог п. 3.2. договору щодо строку оплати за товар, він зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмір подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення; у разі прострочення виконання грошового зобов'язання по оплаті товару більше як 30 днів, покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі 10 % простроченої суми.

Отже, договором № 25.04-001 від 25.04.13 передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу, які були нараховані позивачем на підставі п. 5.2., п. 5.3. договору та правомірно стягнуті судом першої інстанції. При цьому, Львівський апеляційний господарський суд зазначає, що даними умовами договору визначено, що штраф сплачується за наявності прострочки оплати у термін, який становить більше 30 днів. Тобто, фактично це інша додаткова міра відповідальності за значно більше за своїми наслідками порушення зобов'язання стороною договору.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, Львівський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Судовий збір слід покласти на скаржника в порядку ст.ст. 49,105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу № 422/1 від 15.07.15 Корпорація "Енергореcурс-інвеcт", м. Львів залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 09.06.15 у справі № 914/1141/15 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 13.08.15.

Головуючий суддя Кузь В.Л.

Суддя Данко Л.С.

Суддя Зварич О.В.