РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015Справа №910/15798/15

За позовомДержавного підприємства «Львівський бронетанковий завод»
доМіністерства оборони України в особі Управління організації та супроводження ремонту озброєння та військової техніки
провизнання договору частково недійсним
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники сторін:
від позивачане з`явився;
від відповідачаПівторак Т.О. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України в особі Управління організації та супроводження ремонту озброєння та військової техніки про визнання договору про закупівлю послуг за державні кошти №294/14/106 від 08.12.2014 недійсним в частині п.5.16 договору.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача, умови п. 5.16 укладеного між сторонами договору є такими, що в поєднанні з іншими умовами правочину порушують права та законні інтереси позивача, оскільки вказаний пункт договору допускає накладення на сторону зобов`язання санкцій без порушення умов правочину, а тому цей пункт є таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства та його моральним засадам та підлягає визнанню недійсним згідно ст.ст.215, 228 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/15798/15 та призначено її розгляд на 15.07.2015.
15.07.2015 в судовому засіданні оголошена перерва до 12.08.2015.
В судове засідання 12.08.2015 представник позивача не з`явився.
11.08.2015 позивач надіслав до Господарського суду міста Києва електронне повідомлення №2 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю явки його представника в судове засідання.
Вказана заява позивача не підлягає судом задоволенню з огляду на таке.
Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.
Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п`ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст.ст. 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.
Проте, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів неможливості заміни свого уповноваженого представника, як з числа своїх працівників, так і з осіб, не пов`язаних з ними трудовими відносинами.
Представник відповідача в судове засідання 12.08.2015 з`явився, надав суду відзив на позов, в якому проти заявлених позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору про закупівлю послуг за державні кошти №294/14/106 від 08.12.2014 позивач зобов`язався надати у 2014 році відповідачу послуги з ремонтування та технічного обслуговування машин і устаткування спеціальної призначеності (33.12.2) (заводський ремонт за технічним станом з доробкою Т-64Б (Б1) до виду Т-64БВ (Б1В) за номенклатурою, у кількості, в терміни та за цінами, які зазначені в календарному плані надання послуг (додаток 1 до договору), а відповідач зобов`язався прийняти і оплатити ці послуги. При цьому, згідно календарного плану надання послуг (додаток 1 до договору) кінцевий строк виконання робіт погоджено сторонами до 28.12.2014. Водночас, абз. 3 п. 5.16 договору передбачено, що зобов`язання позивача по наданню послуг за договором вважаються виконаними в повному обсязі після підписання комісією акту приймання наданих послуг (додаток 4 до договору), тобто належним підтвердженням виконанням своїх обов`язків з боку позивача є акт приймання наданих послуг комісією, яка складається з представників позивача, відповідача та представників військової частини (отримувача виробів). Відповідач зазначає про те, що закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору, а певні зміни та доповнення за рішенням суду можуть бути внесені тільки до закінчення терміну дії договору, тобто даному випадку до 30.12.2014.
В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -
ВСТАНОВИВ:

08.12.2014 між Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» (виконавець, позивач) та Міністерством оборони України в особі Управління організації та супроводження ремонту озброєння та військової техніки (замовник, відповідач) було укладено договір про закупівлю послуг за державні кошти №294/14/106 (далі - договір), за умовами якого виконавець зобов`язався надати у 2014 році замовнику послуги з ремонтування та технічного обслуговування машин і устаткування спеціальної призначеності (33.12.2) (заводський ремонт за технічним станом з доробкою Т-64Б (Б1) до виду Т-64БВ (Б1В) за номенклатурою, у кількості, в терміни та за цінами, які зазначені в календарному плані надання послуг (додаток 1 до договору), а замовник зобов`язався прийняти і оплатити ці послуги (п.1.1), за цим договором ремонту підлягають 31 од. виробів (п.1.2), ціна цього договору становить 44837160,00 грн. з ПДВ (п.3.1), термін надання послуг до 28.12.2014 (п.5.1), транспортування виробів після проведення ремонту до місця експлуатації виробів здійснюється власними силами та засобами представника замовника. Приймання виробів після проведення ремонту здійснюється власними силами та засобами представника замовника, у відповідності до вимог нормативно-технічної документації на здачу виробів в ремонт та їх видачу з ремонту та оформляється актом приймання-передавання виробів (додаток 3 до договору), який підписується уповноваженими особами виконавця і представника замовника. Акт приймання-передавання виробів складається у 4-х примірниках: три примірника - для замовника та один - для виконавця (п.5.14), передавання виробів представнику замовника після надання послуг здійснюється виконавцем за участю представника відділу технічного контролю виконавця, з попереднім оформленням документації виробів та внесенням відповідних записів у паспорти (формуляри) виробів, з обов`язковою відміткою відділу технічного контролю виконавця та 4762ГВП МОУ (п.5.15), приймання наданих послуг замовником здійснюється спільною комісією замовника, військової частини (отримувача виробів) та виконавця на території виконавця. При прийманні наданих послуг комісія керується вимогами документації визначеної в п.2.1 цього договору і умовами цього договору. За результатами приймання наданих послуг комісія складає та підписує акт приймання наданих послуг (додаток 4 до договору), який надається на адресу замовника та виконавця для затвердження. Зобов`язання виконавця по наданню послуг за договором вважаються виконаними в повному обсязі після підписання комісією акту приймання наданих послуг (додаток 4 до договору) (п.5.16), датою виконання зобов`язань замовником є дата повного розрахунку з виконавцем згідно умов даного договору зі складанням акту звіряння розрахунків (додаток 6 до договору), що є підтвердженням того, що сторони не мають претензій одна до одної (п.5.18), цей договір набирає чинності з моменту підписання його двома сторонами і діє до 30.12.2014, а з питань розрахунків до повного виконання сторонами зобов`язань по цьому договору (п.10.1).
Відповідно до календарного плану надання послуг (додаток 1 до договору) кінцевий строк виконання робіт встановлено до 28.12.2014.
Позивач вважає, що п. 5.16 договору сторонами погоджено приймання робіт після їх фактичної передачі, в тому числі після передачі бронетанкової техніки замовнику, а отже, з врахуванням форми акту приймання наданих послуг (додаток 4 до договору), що передбачає внесення вартості фактично виконаних робіт та враховуючи можливу тривалість обробки даних фінансових документів п. 5.16 договору фактично допускає умовне порушення термінів виконання робіт, коли вироби фактично передані замовнику, а до виконавця можуть бути застосовані санкції щодо порушень умов правочину в розрізі термінів виконання. Вищезазначене, на думку позивача, спричинено тим, що згідно з умовами п. 3.7 договору, договірна ціна визначається замовником з урахуванням висновку 4762 ГВП МОУ щодо договірної ціни шляхом аналізу собівартості послуг, трудомісткості їх надання та розгляду розрахунково - калькуляційних матеріалів (далі - РКМ), складених виконавцем на підставі прийнятих фактичних витрат, пов`язаних з виконанням зобов`язань за договором, а отже, позивач стверджує, що умови п. 5.16 договору є такими, що в поєднанні з іншими умовами зобов`язання, порушують права та законні інтереси позивача та фактично допускають накладення на сторону зобов`язання санкції без порушення умов правочину, у зв`язку з чим цей пункт договору не відповідає інтересам держави і суспільства та його моральним засадам.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
За приписами ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків; допускають односторонню відмову від зобов`язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця. Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.
Стаття 228 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Як зазначено у п. 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.
Таким чином, для визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 228 Цивільного кодексу України позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.
Оспорюваним пунктом договору визначається лише порядок прийняття наданих за договором послуг та його документального оформлення. Позивач жодним чином не аргументував, в чому саме полягає невідповідність договору в цій частині інтересам держави і суспільства, та не надав доказів наявності умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що порушує публічний порядок.
Позивач помилково ототожнює підстави, з яких правочин може бути визнаний недійсним, та підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань, що виникли з такого правочину.
Оскільки фактичні обставини у даному спорі, з якими закон пов`язує недійсність правочину відсутні, підстав для застосування до договору правил, визначених ст.ст. 215, 228 Цивільного кодексу України немає.
За таких обставин позов задоволенню не підлягає.
У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, покладається на позивача.
Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 17.08.2015.

Суддя Ю.М.Смирнова