ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2015 р. Справа № 911/1065/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Фізичної особи-підприємця Тавенка Юрія Степановича;

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна»;

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Відкритого акціонерного товариства ім. Васильєва, Кравченка Олега Борисовича та Кулика Віктора Миколайовича;

про визнання права власності

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна»;

до Фізичної особи-підприємця Тавенка Юрія Степановича;

Відкритого акціонерного товариства ім. Васильєва;

про визнання недійсним договору

Суддя Т.П. Карпечкін

В засіданні приймали участь:

від позивача (відповідача 1 за зустрічним позовом): Тавенок Ю.С. (свідоцтво № 884143 від 14.01.1993 р.); Людвик І.В. (довіреність б/н від 25.03.2015 р.);

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Пантюшенко О.О. (довіреність б/н від 05.01.2015 р.), Пілягін О.В. (довіреність б/н від 05.01.2015 р.);

від третьої особи 1 (відповідача 2 за зустрічним позовом): не з'явився;

від третьої особи 2: не з'явився;

від третьої особи 3: не з'явився.

обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Тавенка Юрія Степановича до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна» про визнання права власності на об'єкт лізингу за Фінансово лізинговим договором б/н від 25.02.2000 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.03.2015 року порушено провадження у справі № 911/1065/15 та призначено справу до розгляду на 07.04.2015 року.

В судових засіданнях 07.04.2015 року та 14.04.2015 року судом у відповідності до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувались перерви в розгляді справи на 14.04.2014 року та на 20.04.2015 року відповідно.

07.04.2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, яким останній проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні 20.04.2015 року позивачем наголошено на необхідності залучення до розгляду справи № 911/1065/15 третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, з підстав викладених у позовній заяві.

Ухвалою від 20.04.2015 залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва, Кравченка Олега Борисовича та Кулика Віктора Миколайовича, оскільки такі особи відчужували право власності на спірне майно, на яке претендує позивач і в разі задоволення позову, судове рішення стосуватиметься прав та обов'язків таких осіб щодо правомірного набуття і відчуження ними спірного майна. У зв'язку з чим, розгляд справи відкладався до 05.05.2015 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.05.2015 року провадження у справі № 911/1065/15 було зупинено до вирішення пов'язаної з нею справи Господарського суду міста Києва № 910/4937/15-г, в якій оскаржувався фінансово-лізинговий договір, за яким заявлено позовні вимоги у справі № 911/1065/15.

19.05.2015 року до Господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 911/1065/15 у зв'язку з тим, що Господарським судом м. Києва 14.05.2015 року винесено ухвалу у справі № 910/4937/15-г про прийняття судом зміни предмету позову. Оскільки, у справі № 910/4937/15-г змінено предмет позову і новий предмет позову у справі № 910/4937/15-г не впливає на розгляд спору у справі № 911/1065/15, ухвалою від 21.05.2015 року провадження у справі було поновлено та призначено справу до розгляду на 08.06.2015 року.

В судове засідання, яке відбулось 08.06.2015 року, треті особи не з'явилися, вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 20.04.2015 року не виконали, у зв'язку з чим розгляд справи відкладався до 22.06.2015 року.

Крім того, ухвалою Господарського суду Київської області від 08.06.2015 року зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна» до Фізичної особи-підприємця Тавенка Юрія Степановича та Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва про визнання недійсним договору прийнято для спільного розгляду з первісним позовом в матеріалах справи № 911/1065/15 та призначено розгляд на 22.06.2015 року.

19.06.2015 року через канцелярію суду від представника позивача (відповідача 1 за зустрічним позовом) надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, яким останній проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

В судове засідання, яке відбулось 22.06.2015 року, третя особа 1 (відповідач 2 за зустрічним позовом) та треті особи 2, 3 не з'явилися, третя особа 1 (відповідач 2 за зустрічним позовом) вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 08.06.2015 року не виконала, треті особи 2, 3 вимоги ухвали Господарського суду Київської області від 20.04.2015 року не виконали.

У зв'язку з чим, в судовому засіданні 22.06.2015 року розгляд справи відкладався до 07.07.2015 року.

У зв'язку з перебуванням судді Карпечкіна Т.П. на лікарняному, розгляд справи 07.07.2015 не відбувся, ухвалою від 13.07.2015 року розгляд справи було призначено на 04.08.2015 року.

В судовому засіданні 04.08.2015 року позивач (за первісним позовом) позовні вимоги підтримав в повному обсязі та заперечував проти задоволення зустрічного позову, просив суд застосувати строк давності до вимог за зустрічним позовом.

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) в судовому засіданні 04.08.2015 року підтримав вимоги зустрічного позову та заперечував проти первісного позову, просив суд застосувати строки давності до вимог за первісним позовом. Також, відповідачем за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) в судовому засіданні 04.08.2015 року було заявлено клопотання про витребування доказів щодо сплати ФОП Тавенком Ю.С. повної вартості предмету лізингу, та про призначення у справі судової економічної експертизи відповідних доказів для перевірки та підтвердження відповідного факту належної сплати.

Дослідивши викладені у вищенаведених клопотаннях відповідача обставини, суд зазначає, що в матеріалах справи наявні докази сплати позивачем за предмет лізингу, оплата відбувалась в той час, коли відповідач не був учасником відповідних лізингових відносин і сплата відбувалась на користь іншої особи. Крім того, виходячи з матеріалів справи (в тому числі викладених в зустрічному позові обставин) та норм чинного законодавства, факт сплати за предмет лізингу не є беззаперечною підставою набуття Лізингоодержувачем предмету лізингу у власність. Таким чином, суд не вбачає доцільності в задоволенні заявлених відповідачем (за первісним позовом) клопотань.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані сторонами докази та пояснення, суд

встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 11.04.1997 р. № 7/41-ВП «Про перетворення орендного колективного сільськогосподарського підприємства імені Васильєва у відкрите акціонерне товариство», Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області передало Відкритому акціонерному товариству імені Васильєва об'єкти нерухомого майна.

25.02.2000 року між ВАТ ім. Васильєва (Лізингодавець) та Приватним підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем (Лізингоодержувач) було укладено Фінансово-лізинговий договір (далі за текстом - Договір).

Відповідно до розділу 1 вказаного Договору, Лізингодавець передає, а Лізингоодержувач одержує в тимчасове користування будівлю та землю; вартість майна та землі, що надані в лізинг складає 102417 грн.

Згідно розділу 5 Договору Лізингоодержувач зобов'язується здійснювати лізингові платежі за будівлю в розмірі 425 грн. кожного місяця.

Підпунктом 5.4. Договору визначено, що лізингова плата не переглядається сторонами протягом лізингового строку. Крім того, у вказаному розділі зазначено, що до складу лізингової плати входять амортизаційні відрахування.

Лізингова плата за згодою сторін може вноситись в натуральній або змішаній формі продуктами харчування, товарами, послугами, що регулюються окремими договорами.

За умовами Договору, строк лізингу складає 20 років з моменту прийняття майна та землі, що надані в лізинг за актом.

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що майно та земля, що лізингується, переходить у власність лізингоодержувача, якщо він вніс лізингодавцю всю належну йому лізингову плату з вартості зданого на повний амортизаційний термін майна.

Пунктом 8.2. Договору передбачено, що після виплати Лізингоодержувачем через лізингову плату вартості приміщення, землі та обладнання переданих йому Лізингодавцем згідно з цим договором (в міру виплати вартості окремих з них) переходять у власність Лізингоодержувача.

Пунктом 8.3. Договору передбачено, що лізингоодержувач має право у будь - який час викупити лізинговане майно та землю.

Пунктом 8.4. Договору передбачено, що порядок передачі та оформлення права власності на майно та землю, що лізингується, здійснюється сторонами за актом протягом одного місяця з моменту проплати останього платежа.

30.02.2000 року між позивачем та Відкритим акціонерним товариством імені Васильєва було підписано акт передачі майна згідно Фінансово лізингового договору, згідно якого Відкрите акціонерне товариство імені Васильєва передало, а позивач прийняв об'єкт лізингу, а саме будівлю інженерно-технічного корпусу оцінною вартістю 102 417, 00 грн. згідно Фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 р., та додаток до фінансово лізингового договору - викопіровка до акту.

Як стверджує позивач (за первісним позовом) та надав докази, що на виконання умов Договору та у період його дії, ним було у повному обсязі виконано свій обов'язок по внесенню лізингової плати з вартості майна та перераховано Відкритому акціонерному товариству імені Васильєва грошові кошти у загальному розмірі 102 476, 28 грн. (98 788, 93 грн. - грошові кошти, 3 687,35 грн. - товар у відповідності до п. 5.6. Договору).

Рішенням № 41-12-5 від 26.10.2007 року «Про присвоєння поштової адреси об'єкту нерухомого майна» Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області присвоєно об'єкту нерухомого майна - будівлі електроцеху - вул. Радгоспна, 15, с. Демидів Вишгородського району Київської області.

Рішенням № 2-8-5 від 04.07.2008 року «Про присвоєння поштової адреси» Виконавчого комітету Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області присвоєно поштову адресу на будівлю інженерно-технічного корпусу - вул. Радгоспна, 15 А, с. Демидів Вишгородського району Київської області.

22.01.2008 року між ВАТ імені Васильєва та Кравченком О.Б. було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ВАТ ім. Васильєва продало Кравченку О.Б. належну йому на праві власності будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: вул. Радгоспна, 15, с. Демидів, Вишгородський район, Київська область, загальною площею 939, 9 кв.м. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А.

Відповідно до п. 1.2. даного договору нерухоме майно належить ВАТ ім. Васильєва на підставі наказу органу Фонду державного майна № 7/14-ВП від 11.04.1997 року та зареєстроване в КП Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» в книзі №1; номер запису 27 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 21212691.

01.09.2008 року між Кравченком О. Б. та Куликом В. М. було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого Кравченко О. Б. продав Кулику В. М. належну йому на праві власності будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: вул. Радгоспна, 15, с. Демидів, Вишгородський район, Київська область, загальною площею 939,9 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А.

Відповідно до п. 1.1. даного договору нерухоме майно належить Кравченку О. Б. на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А. 22.01.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 321, зареєстрованого в КП Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» в книзі № 1; номер запису 194 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 21212691.

27.08.2013 року між фізичними особами Потаніним А. Ю., Михайленком С. М., Міщенко В. М. та третьою особою Куликом В. М. було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) корпоративних прав (частки в статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн-Україна», згідно умов якого Потанін А. Ю. відступив (продав), а Кулик В. М. прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ «Гіалайн-Україна» у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34,871 % статутного капіталу товариства; Михайленко С. М. відступив (продав), а Кулик В. М. прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ «Гіалайн-Україна» у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34,871 % статутного капіталу товариства; Міщенко В.М. відступила (продала), а Кулик В. М. прийняв (купив) у власність частину частки у статутному капіталі ТОВ «Гіалайн-Україна» у розмірі 6 102, 25 грн, що складає 17,435 % статутного капіталу товариства.

Згідно з п. 3.1. договору право власності на частку переходить до покупця з моменту укладення договору.

27.08.2013 року було проведено загальні збори учасників ТОВ «Гіалайн-Україна», на яких було вирішено, крім інших питань, відступити на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року частину частки статутного капіталу товариства, що належить Потаніну А. Ю. у розмірі 12 204,85 грн, що складає 34,871 % статутного капіталу товариства на користь Кулика В. М.; відступити на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року частину частки статутного капіталу товариства, що належить Михайленку С. М. у розмірі 12 204, 85 грн, що складає 34,871 % статутного капіталу товариства на користь Кулика В. М.; відступити на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2013 року частину частки статутного капіталу товариства, що належить Міщенко В. М. у розмірі 6 102,25 грн, що складає 17,435 % статутного капіталу товариства на користь Кулика В.М.; затвердити розподіл часток статутного капіталу товариства наступним чином: - Кулик В. М. - 30 511,95 грн, що становить 87,177 % статутного капіталу товариства; Потанін А. Ю. - 1 795,15 грн, що становить 5,129 % статутного капіталу товариства; Михайленко С. М. - 1 795,15 грн, що становить 5,129 % статутного капіталу товариства; Міщенко В. М. - 897,75 грн, що становить 2,565 % статутного капіталу товариства; збільшити статутний капітал товариства за рахунок внеску Кулика В. М. на 237 950, 00 грн, внесення якого здійснюється нерухомим майном, у тому числі, - будинок електроцеху, що знаходиться за адресою: вул. Радгоспна, 15, с. Демидів, Вишгородський район, Київська область, загальною площею 939, 9 кв.м., загальною вартістю 220 000,00 грн; у зв'язку із збільшенням статутного капіталу товариства затверджено наступний розподіл часток: - Кулик В. М. - 237 950,00 грн, що становить 87,177 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється нерухомим майном; Потанін А. Ю. - 14 000, 00 грн, що становить 5,129 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється грошовими коштами; Михайленко С. М. - 14 000,00 грн, що становить 5,129 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється грошовими коштами; Міщенко В. М. - 7 000,00 грн, що становить 2,565 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється грошовими коштами; затверджено статут ТОВ «Гіалайн-Україна» у новій редакції, про що за наслідками проведення вказаних загальних зборів учасників ТОВ «Гіалайн-Україна» було складено протокол № 9 від 27.08.2013 року загальних зборів учасників ТОВ «Гіалайн-Україна».

12.09.2013 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано нову редакцію статуту ТОВ «Гіалайн-Україна», затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства від 27.08.2013 pоку, оформленим протоколом № 9 від 27.08.2013 року.

Згідно з пунктом 4.1. статуту ТОВ «Гіалайн-Україна», затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства від 27.08.2013 року, оформленим протоколом № 9 від 27.08.2013 року, та зареєстрованого державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 12.09.2013 року, для забезпечення діяльності товариства за рахунок внесків учасників утворюються статутний капітал товариства у розмірі 272 950, 00 грн. Частки учасників в статутному капіталі товариства розподіляються таким чином: - Кулик В. М. - сума 237 950, 00 грн, що становить 87,177 % статутного капіталу товариства, внесення вкладу здійснюється нерухомим майном, у тому числі, - будинок електроцеху, що знаходиться за адресою: вул. Радгоспна, 15, с. Демидів, Вишгородський район, Київська область, загальною площею 939,9 кв.м., загальною вартістю 220 000,00 грн.

07.10.2013 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області було зареєстровано за ТОВ «Гіалайн-Україна» право власності на будівлю електроцеху, що знаходиться за адресою: вул. Радгоспна, 15, с. Демидів, Вишгородський район, Київська область, загальною площею 939, 9 кв.м., про що видано свідоцтво на право власності № 10392627 від 07.10.2013 року.

Статтею 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов'язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу.

В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом в порядку ст. 35 Господарського процесуального кодексу України посилається на обставини, встановлені під час розгляду справи Господарського суду Київської області №911/2129/14, в якій встановлено, зокрема, що

- предметом Фінансово-лізингового договору є будівля інженерно-технічного корпусу, площею 506,10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: вул. Радгоспна, 15-А, с. Демидів Вишгородського району Київської області та є такою частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939,9 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Радгоспна, 15, с. Демидів Вишгородського району Київської області;

- Приватний підприємець Тавенок Юрій Степанович (Лізингоодержувач) сплатив повну вартість за предмет лізингу, у зв'язку з чим, набув право переходу до нього права власності на предмет лізингу за умовами Фінансово-лізингового договору;

- за наслідками розгляду спору у справі №911/2129/14 (рішення Господарського суду Київської області від 29.08.21014 року, яке залишено в силі Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.11.2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2015 року) позовні вимоги задоволенні в повному обсязі та зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіалайн-Україна» (нового власника предмету лізингу) виконати обов'язок Лізингодавця за Договором та передати ФОП Тавенок Ю.С. предмет лізингу згідно Фінансово-лізингового договору.

Таким чином, позивач (за первісним позовом) вважає, що оскільки Фінансово-лізинговий договір було укладено на 20 років і зі зміною власника предмету лізингу права та обов'язки Лізингодавця перейшли до нового власника предмету лізингу, яким на момент звернення до суду є відповідач (ТОВ «Гіалайн-Україна»), останній не підписавши акт про передачу предмету лізиншу у власність позивача (Лізингоодержувача) заперечує право власності останнього на придбане за Фінансово-лізинговим договором майно.

Пунктом 8.4. Договору передбачено, що порядок передачі та оформлення права власності на майно та землю, що лізингується, здійснюється сторонами за актом протягом одного місяця з моменту проплати останнього платежу.

23.02.2015 року, після набрання законної сили Постанови ВГС України від 18.02.2015 року у справі №911/2129/14, на виконання п.8.4. Договору направив на адресу відповідача у двох примірниках акт оформлення права власності на будівлю інженерно-технічного корпусу загальною площею 506,1 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,18 га. та лист-вимогу щодо підписання та повернення одного примірника позивачу. Однак, відповідні вимоги залишені відповідачем без задоволення.

У зв'язку з чим, позивач (за первісним позовом), посилаючись на ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України, яка визначає, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; ст. 392 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, просить суд визнати за ним право власності на об'єкт лізингу переданого за Фінансово-лізинговим договором від 25.02.2000 року: будівлю інженерно-технічного корпусу, площею 506, 10 кв.м., що є виділеним ізольованим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна та розташована за адресою: вул. Радгоспна, 15-А, с. Демидів Вишгородського району Київської області та є такою частиною єдиного будівельного об'єкту - будівлі електроцеху, загальною площею 939,9 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Радгоспна, 15, с. Демидів Вишгородського району Київської області.

Відповідач (за первісним позовом) проти позову заперечував, посилаючись на відсутність підстав набуття позивачем (за первісним позовом) права власності на предмет лізингу у зв'язку з невідповідністю умов Фінансово-лізингового договору вимогам законодавства.

Оскільки, відповідач (за первісним позовом) набув прав і обов'язків Лізингодавця за Фінансово-лізинговим договором з 27.08.2013 року, подав зустрічний позов про визнання такого договору недійсним, оскільки відповідний Фінансово-лізинговий договір не відповідає вимогам Закону України «Про лізинг».

Відповідач1 за зустрічним позовом (позивач за первісним позовом) заперечував проти зустрічного позову та заявив клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Оскільки, положення нового Цивільного кодексу України (ЦК України), відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності, щодо господарських відносин, які виникли і існували до набрання чинності новим ЦК України, застосовуються положення Цивільного кодексу, який діяв на момент існування таких відносин, тобто господарський суд при вирішенні даного спору має застосовувати відповідні положення ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Оскільки спірний Договір було укладено в період до набрання чинності новим Цивільним кодексом України (ЦК України) і закон пов'язує визнання договору недійсним з порушеннями, допущеними на момент його укладення, до відповідних правовідносин застосовуються відповідні норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та інші законодавчі акти, які регулювали спірні правовідносини на момент укладення Фінансово-лізингового договору.

Відповідно до умов укладеного між сторонами Фінансово-лізингового договору зазначено, що в лізинг було передано будівлю та землю, яке в подальшому мало бути передано у власність Лізингоодержувача.

Дослідивши наявні матеріали справи суд дійшов висновку, що оспорюваний договір не відповідає вимогам чинного на час його укладення законодавства.

Так, зокрема, на підставі ч.3 ст.2 Закону України «Про лізинг» (в редакції, що діяла на моент укладення спірного договору) не можуть бути об'єктом лізингу земельні ділянки.

Також судом встановлено, що в Договорі відсутні деякі істотні умови договору лізингу, а саме: склад та графік сплати лізингових платежів, умови їх перегляду; не конкретизовано майно та місце його знаходження; умови переоцінки вартості об'єкта лізингу згідно з законодавством України; умови повернення об'єкта лізингу в разі банкрутства лізингоодержувача; умови страхування об'єкта лізингу; умови надання фінансових відомостей про фінансовий стан лізингоодержувача.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про лізинг» стосовно даного договору лізингові платежі включають: суму, яка відшкодовує при кожному платежі частину вартості об'єкта лізингу, що амортизується за строк, за який вноситься лізинговий платіж; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно.

В п. 5.1. Договору встановлено, що Лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати Лізингодавцю 425 грн. протягом строку дії Договору.

Таким чином спірний Договір не відповідає вимогам Закону України «Про лізинг» в частині визначення розміру лізингових платежів.

Також не відповідає вимогам вищеназваного Закону п.8.3. Договору про право Лізингоодержувача у будь-який час викупити лізинговане майно та землю, оскільки ч. 1 ст. 4 Закону України «Про лізинг» встановлено, що лізингоодержувач має право придбати об'єкт лізингу після закінчення строку дії Договору.

За ч.2 ст. 10 Закону України «Про лізинг» допускається передбачати право викупу об'єкту лізингу лізингодержувачем до закінчення строку лізингу, але не раніше строку, протягом якою амортизується 60 відсотків вартості об'єкту лізингу, визначеної в день укладення договору лізингу.

Зі змісту ст. 10 Закону України «Про лізинг» випливає, що крім сплати повної вартості об'єкту лізингу, перехід права власності на відповідне майно можливий в разі зазначення про це в договорі, тобто не раніше амортизації 60% об'єкту лізингу (ч. 2 ст. 10).

Таким чином, судом встановлені порушення закону при укладанні спірного Договору фінансового лізингу, в той час, як ст. 6 Закону України «Про лізинг» передбачено, що договір лізингу має відповідати вимогам законодавства України.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР істотними умовами договору є ті умови, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, що діяв на момент укладення спірного Договору, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Договір, укладений між ВАТ ім. Васильєва та Фізичною особою-приватним підприємцем Тавенком Ю.С. не відповідає вимогам закону, а тому є підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР (ред. 1963 року).

Таким чином, судом встановлено наявність підстав для визнання Фінансово-лізингового договору недійсним. При цьому, враховуючи встановлені судом порушення при укладенні Фінансово-лізингового договору, зокрема, щодо об'єкту лізингу, порядку формування лізингових платежів, порядку викупу об'єкту лізингу, які є істотними умовами договору лізингу, без яких правочин не був би вчинений, визнанню недійсним підлягає Договір в цілому.

За п. 2.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

Необхідно мати на увазі також припис пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за змістом якого до позовів про визнання оспорюваного правочину недійсним, а також про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину правила ЦК України про позовну давність застосовуються за умови, коли право на подання відповідного позову виникло після 1 січня 2004 року; до позовів же, право на подання яких виникло до зазначеної дати, застосовується попереднє законодавство про позовну давність, тобто відповідні норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Оскільки, недійсність правочину пов'язується з порушеннями, допущеними на момент його укладення, для визначення відповідних фактів підлягають застосуванню норми законодавства, чинного саме на момент укладення спірного Договору, тобто відповідні норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та інші законодавчі акти, які регулювали спірні правовідносини на момент укладення Фінансово-лізингового договору. В той же час, оскільки Фінансово-лізинговий договір укладено на 20 років і саме у зв'язку з його тривалістю на момент придбання позивачем (за зустрічним позовом) предмету лізингу, останній вступив до спірних правовідносин за таким Договором, для позивача відповідні правовідносини почали існувати з кінця серпня 2013 року, відповідно до таких правовідносин застосовуються положення Цивільного кодексу України (2003 року), в тому числі і щодо строків позовної давності.

До відповідного моменту (27.08.2013 року) позивач за зустрічним позовом не знав і не міг знати про існування Фінансово-лізингового договору і такий Договорвір не порушував і не міг порушувати його прав, відповідно у позивача були відсутні підстави для звернення за захистом своїх прав з вимогою про визнання недійсни договору, який до 2013 року не стосувався прав та обов'язків позивача (за зустрічним позовом).

Також, необхідно враховувати, що позивач за зустрічним позовом став учасником лізингових правовідносин у зв'язку з набуттям увласність предмету лізингу, що не породжує відносин правонаступництва (на відміну від реорганізації, угод про заміну сторони у зобов'язанні тощо).

Оскільки, спірний Договір міг порушити права позивача лише з моменту коли позивач набув прав і обов'язків Лізингодавця за таким Договором і про існування відповідного Договру позивач не знав і не міг знати до відповідного моменту, трирічний строк позовної давності за захистом свого права позивачем за зустрічним позовом не пропущено.

Щодо посилань позивача (відповідача1 за зустрічним позовом), що у справі 3/229-07/13-08 відмовлено у визнанні недійсним Договору з підстав пропуску позовної давності, суд зазначає, що відповідні обставини встановлювались щодо ВАТ ім. Васильєва.

Враховуючи вищенаведене господарський суд дійшов висновку про задоволення зустрічного позову про визнання недійсним Фінансово-лізингового договору від 25.02.2000 року, укладеного між ВАТ ім. Васильєва (Лізінгодавець) та ПП Тавенок Ю.С. (Лізінгоодержувач).

Враховуючи визнання судом Фінансово-лізингового договору недійсним, відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України (який застосовується до існуючих правовідносин сторін згідно зі ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг») недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, для позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) Фінансово-лізинговий договір не створює правових наслідків.

Таким чином, враховуючи визнання недійсним Фінансово-лізингового договору, у позивача (за первісним позовом) відсутні підстави вимагати від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) визнання права власності на предмет лізингу, і як встановлено судом, набуття позивачем (за первісним позовом) права власності на предмет лізингу на умовах Фінансово-лізингового договору суперечить фактичним обставинам і вимогам чинного законодавства.

Також, суд враховує, що встановлені під час розгляду справи №911/2129/14 обставини ґрунтувались на факті дійсності Фінансово-лізингового договору, що спростовано в ході розгляду зустрічного позову у справі № 911/1065/15.

Таким чином, враховуючи встановлену судом недійсність Фінансово-лізингового договору, відсутній факт порушення відповідачем (за первісним позовом) прав та охоронюваних законом інтересів позивача (за первісним позовом).

Оскільки позовні вимоги до відповідача (за первісним позовом) про визнання права власності на предмет лізингу ґрунтуються саме на відповідних зобов'язаннях, передбачених Фінансово-лізинговим договором, недійсність якого встановлена в ході розгляду зустрічного позову, позовні вимоги за первісним позовом безпідставні та необґрунтовані, тому задоволенню не підлягають.

Як визначено п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, враховуючи, що судом встановлено відсутність підстав для задоволення вимог за первісним позовом у зв'язку з його необґрунтованістю та відсутністю факту порушення прав позивача (за первісним позовом) відповідачем (за первісним позовом), питання щодо застосування позовної давності за первісним позовом не підлягає дослідженню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають, позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем за зустрічним позовом витрати на сплату судового збору в сумі 1218 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів за зустрічним позовом в рівних частках по 609 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні первісного позову відмовити повністю.

2. Позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі.

3. Визнати недійсним Фінансово-лізинговий договір б/н від 25.02.2000 року, укладений між Акціонерним товариством імені Васильєва (код 00849570) та Фізичною особою-підприємцем Тавенком Юрієм Степановичем (код ).

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Тавенка Юрія Степановича (03187, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 96, кв. 20, код ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна» (01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, буд. 16/13, код 34048030) 609 грн. (шістсот дев'ять гривень) 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства імені Васильєва (07335, Київська обл., Вишгородський район, с. Димидів, вул. Фастова, буд. 2, код 00849570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіалайн - Україна» (01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, буд. 16/13, код 34048030) 609 грн. (шістсот дев'ять гривень) 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 11.08.2015 р.

Суддя Т.П. Карпечкін