номер провадження справи 30/121/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2015 Справа № 908/3600/15

за позовом: Комунального підприємства Центральний парк культури та відпочинку Дубовий гай (69063, м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. 1-А)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (69104, АДРЕСА_1)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Запорізька міська рада (69105, пр. Леніна, буд. 206)

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою;

Суддя Кагітіна Л.П.

За участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача: директор ОСОБА_2, наказ №5-К від 17.01.14 р.; ОСОБА_3, довіреність № 10 від 27.07.15 р.;

від відповідача: ОСОБА_4, договір про надання правової допомоги від 27.07.15 р.;

від третьої особи: ОСОБА_5, довіреність № 01/02-17/01032 від 08.04.2015 р.;

До господарського суду Запорізької області звернулося Комунальне підприємство Центральний парк культури та відпочинку Дубовий гай з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, переданою в постійне користування Комунальному підприємству «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий гай» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП № 002694 від 17.09.98р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 2304, зобовязавши відповідача ФОП ОСОБА_1 звільнити вказану земельну ділянку від будівлі кафе (літ. Ц-1), з відкритим літнім майданчиком з наметом шляхом їх зносу, демонтування і вивозу з території Центрального парку культури та відпочинку «Дубовий Гай».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на приписи ст.ст. 28, 29, 203, 215, 413 ЦК України, ст.ст. 12, 116, 124, 125 Земельного кодексу України. При цьому вказує, що Комунальному підприємству «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий гай» на підставі державного акту на право постійного користування землею від 17.09.1998 року, серії І-ЗП № 002694, передано в постійне користування земельну ділянку комунальної власності площею 54,6961 га для функціонування рекреаційної зони - парку культури та відпочинку. За доводами позивача, літнє кафе (літ. Ц-1 ) розташоване на вказаній земельній ділянці незаконно, без будь-яких підстав і перешкоджає позивачу користуватися переданою йому в постійне користування земельною ділянкою. Посилаючись на норми статей 203, 215, 208 ЦК України, вказує на нікчемність договору про спільну діяльність від 21 листопада 2013 року, укладеного між фізичною особою ОСОБА_6 та Комунальним підприємством «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий Гай», та договору оренди від 20 липня 2014 року, укладеного між фізичною особою ОСОБА_6 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1. В якості підстави зазначає, що в договорі про спільну діяльність від 21 листопада 2013 року місцем проживання ОСОБА_6 вказана адреса: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, 1 а, (літ. Ц1) в той же час, за цією адресою не зареєстровано ніякого житла, в договорі оренди від 20 липня 2014 року взагалі не вказане місце проживання ОСОБА_6. Крім того, громадянка ОСОБА_6 взагалі не зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1. За адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, 1-а (літ. Ц ) розташовані будівля кафе з відкритим літнім майданчиком та наметом. При цьому, відсутня будь-яка документація про надання земельної ділянки для будівлі та розташування вказаного кафе. Також відзначає, що в порушення норм діючого законодавства не була здійснена обов'язкова державна реєстрація ні права власності на будівлю кафе, ні права користування земельною ділянкою, на якій кафе розташоване. Наголошує на незаконності зайняття ФОП ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності частини земельної ділянки, що передана в постійне користування позивачу, на підставі нікчемних, на його думку, правочинів - договору про спільну діяльність від 21 листопада 2013 року та договору оренди від 20 липня 2014 року.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 11.06.2015 р. порушено провадження у справі № 908/3600/15, присвоєно справі номер провадження № 30/121/15, розгляд якої призначено на 28.07.2015 р. У сторін витребувані документи, які необхідні для всебічного та обєктивного розгляду і вирішення справи по суті. Також, цією ж ухвалою залишено без розгляду вимоги щодо забезпечення позову, викладені у прохальній частині позову, оскільки докази сплати судового збору за заявою про забезпечення позову відсутні.

Ухвалою від 28.07.2015 р. у звязок з ненаданням сторонами в повному обсязі витребуваних судом документів розгляд справи відкладено до 10.08.2015 р. Цією ж ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Запорізьку міську раду (69105, пр. Леніна, буд. 206).

Фіксація судового процесу здійснювалася на програмно-апаратному комплексі "Оберіг".

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Також, в судовому засіданні представниками позивача долучено до матеріалів справи додаткові документи, в т.ч. наказ № 50 від 06.08.2015 р. «Про створення комісії з обстеження літнього кафе, яке використовується для підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1М.» та Акт від 07.08.2015 р. (з додатками).

Крім того, позивачем надано клопотання про доручення копій документів, в якому позивачем також заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спру, на стороні позивача: ФОП ОСОБА_7, місце проживання 69104, АДРЕСА_2.

Розглянувши клопотання позивача, суд не вбачає підстав для його задоволення в силу наступного.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Згідно з наданими у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розясненнями, (п.1.6) ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін (стаття 27 ГПК). Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини. При цьому, щодо наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

В даному випадку позивачем у клопотанні взагалі не наводяться підстави залучення до участі у справі ФОП ОСОБА_7 в якості третьої особи. Щодо посилання представника позивача у судовому засіданні на договір суборенди від 01.07.2015 р., фотокопію якого надано до клопотання, з нього неможливо встановити, що мова йде про те ж приміщення, вимоги про звільнення від якого є предметом даної справи, оскільки в договорі суборенди зазначено про обєкт іншої площі (4,1 та 3,9 м. кв.).

Зважаючи на викладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про залучення ФОП ОСОБА_7 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки позивачем не доведено, що прийняте у справі рішення може впливати на її права та обовязки.

Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. За доводами відповідача, право власності на спірний об'єкт нерухомості набуто ОСОБА_6 шляхом укладання договору купівлі-продажу від 18.11.2010, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_8 18.11.2010, зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за № 3935 та внесено до Державного реєстру право чинів, тому, не може бути задоволена позовна вимога КП «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий Гай» про зобов'язання ФОЛ ОСОБА_1 знести, демонтувати та вивезти з території ЦПКВ «Дубовий Гай» об'єкт нерухомості, право власності на якій не належить відповідачу, а належить іншій особі. Що стосується права користування земельною ділянкою під належним ОСОБА_6 нерухомим майном по вул. Глісерній, буд. 1-а, відповідач, посилаючись на норми ст. 120 Земельного кодексу України, зауважує, що таке право відповідно до чинного законодавства України є похідним від права власності на об'єкт нерухомості, тому, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_6 або відповідачем здійснювалося незаконне зайняття земельної ділянки під об'єктом нерухомості (літ. Ц1) по вул. Глісерній, буд. 1-а. у м. Запоріжжя. Також, зазначає про чинність Договору про спільну діяльність від 20.11.2013 р., укладеного між фізичною особою ОСОБА_6 та КП ЦПКВ «Дубовий Гай», який на сьогоднішній день не оскаржений та не скасований. Зауважує, що відповідно до п. 2.6. цього договору, у разі передачі ФО ОСОБА_6 будівлі кафе (літ. Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, буд. 1 «а» для ведення підприємницької діяльності іншій особі, вказана особа набуває також обов'язки та права, закріплені у даному договору. Крім того, за доводами відповідача, з 2014 року ФОП ОСОБА_1 здійснюється підприємницьку діяльність в приміщенні кафе літ. Ц1, і протягом цього часу ФОД ОСОБА_1 сплачується щомісячно 2000 грн. на рахунок КП ЦПКВ «Дубовий Гай», що підтверджується копіями відповідних квитанцій. Отже, на думку відповідача, в цей період сторонами відбувалося фактично виконання договору про спільну діяльність від 21.11.2013р., з боку ОСОБА_6 - шляхом внесення плати через ФОП ОСОБА_1 згідно з п.п.2.5., 2.6. договору, а з боку КП ЦПКВ «Дубовий Гай» - шляхом прийняття цих коштів, які останнім не поверталися. Крім того, відповідач наголошує, що позивачу, починаючи з 2005 року, було достеменно відомо про існування на території парку будівлі кафе (літ. Ц1) з відкритим літнім майданчиком №11 та наметом по вул. Глісерній, буд. 1-а, що перебуває у власності приватної особи, тому, позивач, звернувшись із позовною заявою в червні 2015р., пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтвердив обставини, викладені у наданих на виконання ухвали суду письмових поясненнях. Зазначає, що інформація щодо правових підстав знаходження на спірній земельній ділянці ФОП ОСОБА_1 відсутня.

В судовому засіданні 10.08.2015 р. справу розглянуто в межах встановленого строку, прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Запорізькою міською радою, на підставі рішень виконавчого комітету № 184/134 від 26.03.98р., № 307/31 від 04.06.98р., надано Комунальному підприємству "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий гай" у постійне користування 54,6961 га землі для функціонування парку, про що свідчить Державний акт на право постійного користування землею серії І-ЗП № 002694 від 17.09.98р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 2304.

21.11.2013 р. між Комунальним підприємством "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий гай" (Сторона-2, позивач у справі) та Фізичною особою ОСОБА_6 (Сторона-1) було укладено договір про спільну діяльність (надалі Договір), відповідно умов якого сторони за цим договором зобовязалися шляхом обєднання своїх зусиль та майна, що належить їм на відповідних правових підставах, спільно діяти (без створення юридичної особи) з метою розвитку інфраструктури парку культури та відпочинку «Дубовий гай» по вул. Глісерній, 1-а, у тому числі шляхом здійснення благоустрою його території, а також забезпечення належних умов організації дозвілля та відпочинку відвідувачів парку, у тому числі шляхом надання послуг громадського харчування, розважальних, супутніх та інших послуг.

Відповідно до п. 2.1 Договору спільна діяльність здійснюється Сторонами з залученням майна, належного їм на відповідному праві (праві власності, користування, господарського відання). У якості вкладів Сторонами також вносяться роботи, послуги, власні знання, навички, зусилля, ділові звязки, тощо. Участь Сторони-1 у спільній діяльності згідно з п. 2.2 вважається її вкладом у спільну діяльність. Вкладом Сторони-2 у спільну діяльність вважається її участь згідно з п. 2.3 Договору.

За змістом п. 2.2 Договору, для досягнення мети спільної діяльності Сторона-1, зокрема, вкладає власне майно - п/п а) п. 2.2, а також, з метою розширення сфери послуг та організації дозвілля, задоволення інших потреб відвідувачів парку, Сторона-1 має право надавати в установленому чинним законодавством порядку послуги громадського харчування та здійснювати торгівлю на літньому майданчику, надавати послуги розважального характеру та з організації дозвілля п/п б) п.2.2.

Благоустрій території парку, а також здійснення діяльності, передбаченої п/п б) пункту 2.2 Договору, Сторона-1 здійснює в узгоджених Сторонами межах (схема додається і є невідємною частиною даного Договору), а саме на території, що є прилеглою до будівлі кафе (літ. Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, 1-а.

Згідно з п. 2.3 Договору, для досягнення мети спільної діяльності Сторона-2 забезпечує Стороні-1 належні умови для ведення передбаченої договором діяльності, проведення робіт з благоустрою на території парку культури та відпочинку Дубовий гай», земельна ділянка якого відведена Стороні-2 у постійне користування на підставі Державного акту на право постійного користування землею І-ЗП № 002694, зареєстрованого у Книзі реєстрації 17.09.98р. за № 2304.

За визначенням п. 2.5 Договору, у випадку початку ведення підприємницької діяльності, зазначеної у підпункті б) пункту 2.2 Договору, у Сторони-1 виникає зобовязання перед Стороною-2 зі сплати КП «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий гай» щомісячного платежу у розмірі 2000 (двох тисяч) гривень (з квітня по жовтень включно). Датою виникнення даного зобовязання є дата початку ведення підприємницької діяльностіСтроною-1 або іншими особами, які набудуть в установленому законом майнове право на використання будівлі кафе (літ.Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, 1-а, для ведення підприємницької діяльності (на підставі договору оренди, позички або іншої угоди цивільно-правового характеру, укладеної між Стороною-1 з іншою особою).

Згідно з п. 2.6 Договору у разі передачі Стороною-1 будівлі кафе (літ. Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, 1-а, для ведення підприємницької діяльності іншій особі, вказана особа набуває також обовязки та права, закріплені у даному Договорі.

Дія даного Договору припиняється у випадках, встановлених чинним законодавством (п. 7.1 Договору).

Строк дії Договору 5 (пять) років (п. 10.2 Договору).

20.06.2014 р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендарем, відповідачем у справі)) та фізичною особою ОСОБА_6 (орендодавцем) було укладено договір оренди, відповідно до умов якого Орендодавець надає в строкове платне користування приміщення кафе літ. Ц-1, площею 3,7 кв.м. з відкритим літнім майданчиком № 11 та навісом, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. 1-а (п. 1.1 Договору оренди).

Згідно з п. 2.1 Договору оренди, договір вступає в силу з моменту його підписання, передачі майна по акту приймання-передачі. Строк оренди складає 2 роки 11 місяців.

Розділами 3, 4 Договору оренди сторони визначили розмір орендної плати, права та обовязки сторін.

Згідно із актом приймання-передачі від 20.06.2014 р. зазначений об'єкт нерухомості було передано ФОП ОСОБА_1

Як вказує позивач, в серпні 2014 р. на комунальному підприємстві «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий Гай» була закінчена інвентаризація майна та згідно отриманого технічного паспорту будівля літ. Ц-1 - відсутня, у звязку з чим позивач звернувся до ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про надання інвентаризаційної справи на об'єкт нерухомого майна - будівлі літ. Ц-1, за адресою: м.Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. 1-а, на що 24.02.2015 р. отримано відповідь - «У сховищі ТОВ «ЗМБТІ» інвентаризаційна справа на об'єкт нерухомого майна, що розташовані за адресою: літ. Ц-1, м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. 1-а - відсутня. За доводами позивача, літнє кафе (літ. Ц-1 ) розташоване на вказаній земельній ділянці незаконно, без будь-яких підстав і перешкоджає позивачу користуватися переданою йому в постійне користування земельною ділянкою, що стало підставою для звернення до суду.

Позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, переданою в постійне користування Комунальному підприємству «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий гай» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП № 002694 від 17.09.98р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 2304, зобовязавши відповідача ФОП ОСОБА_1 звільнити вказану земельну ділянку від будівлі кафе (літ. Ц-1), з відкритим літнім майданчиком з наметом шляхом їх зносу, демонтування і вивозу з території Центрального парку культури та відпочинку «Дубовий Гай», є предметом судового розгляду у даній справі.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, заслухавши представників сторін, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Позивачем ставиться вимога про усуненні перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобовязання відповідача ФОП ОСОБА_1 звільнити вказану земельну ділянку від будівлі кафе (літ. Ц-1), з відкритим літнім майданчиком з наметом шляхом їх зносу, демонтування і вивозу з території Центрального парку культури та відпочинку «Дубовий Гай».

Згідно з приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами статей 1, 2 Господарського процесуального кодексу України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 32 ГПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, із наведених норм випливає висновок, що обовязковим при зверненні до суду з певною матеріально-правовою вимогою є доведення, зокрема, позивачем під час розгляду справи фактів порушення, невизнання, оспорювання своїх прав та законних інтересів, на захист яких заявлено позов. Факт доведення має відбуватися в порядку, передбаченому розділом 5 ГПК України.

Суд, в свою чергу, на підставі поданих сторонами доказів, з урахуванням усіх обставин справи, керуючись відповідним законодавством, встановлює факт наявності порушення, невизнання чи оспорювання прав та інтересів позивача, на захист яких подано позов, захищає порушені або оспорювані субєктивні майнові права та охоронювані законом інтереси особи, яка подала позов, шляхом прийняття рішення про задоволення позовних вимог; в іншому випадку, тобто в разі не доведення позивачем факту порушення, оспорювання, тощо його прав та законних інтересів, відмовляє у позові.

Приписами ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Судом встановлено, що Запорізькою міською радою, на підставі рішень виконавчого комітету № 184/134 від 26.03.98р., № 307/31 від 04.06.98р., надано Комунальному підприємству "Центральний парк культури та відпочинку "Дубовий гай" у постійне користування 54,6961 га землі для функціонування парку, про що свідчить Державний акт на право постійного користування землею серії І-ЗП № 002694 від 17.09.98р., зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 2304.

Право позивача на постійне користування земельною ділянкою на підставі даного Державного акту ніким не заперечується.

В даному випадку суду слід встановити правові підстави знаходження на земельній ділянці будівлі кафе (літ. Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, 1а, а також ведення підприємницької діяльності відповідачем у даному приміщенні.

Відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Також, згідно з приписами ч.4 ст.376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За доводами позивача, ФОП ОСОБА_1 незаконно зайнято для здійснення підприємницької діяльності частину земельної ділянки, що передана в постійне користування позивачу, на підставі нікчемних, на його думку, правочинів - договору про спільну діяльність від 21 листопада 2013 року та договору оренди від 20 липня 2014 року.

Проте, суд не знаходить підтвердження таким висновкам позивача.

Як свідчать матеріали справи, використання земельної ділянки, наданої позивачу у постійне користування, в тому числі під будівлею кафе (літ Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, 1-а передбачено умовами договору про спільну діяльність від 21.11.2013 р., який укладено між позивачем та ФО ОСОБА_6

В свою чергу, між ФО ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди, відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_1 надано в строкове платне користування приміщення кафе літ. Ц-1, площею 3,7 кв.м. з відкритим літнім майданчиком № 11 та навісом, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. 1 «а». Згідно із актом приймання-передачі від 20.06.2014р., зазначений об'єкт було передано ФОП ОСОБА_1

Таким чином, ФОП ОСОБА_1 на законних підставах здійснює свою підприємницьку діяльність та правомірно знаходиться в приміщенні кафе літ. Ц-1, площею 3,7 кв.м. з відкритим літнім майданчиком № 11 та навісом, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, буд. 1-а.

Також, судом встановлено, що право власності на вказаний об'єкт нерухомості набуто ОСОБА_6 шляхом укладання договору купівлі-продажу від 18.11.2010 р., який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_8 18.11.2010, зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за № 3935 та внесено до Державного реєстру правочинів.

30.07.2015 р. судом направлено запит Державному реєстратору, стосовно того, за ким та на підставі якого правовстановлюючого документу зареєстровано право власності на обєкт літ. Ц-1, площею 3,7 кв.м. з відкритим літнім майданчиком № 11 та наметом, розташований за адресою м. Запоріжжя, вул. Глісерна, 1-а.

Згідно наданої Державним реєстратором Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна, за № 41619640 від 03.08.2015 р., право власності на обєкт нерухомості Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Глісерна, 1-а, приміщення Ц-1, з 23.11.2010 р. належить ОСОБА_6.

Отже, право власності на нерухоме майно, вимогу про знесення та демонтування якого заявлено позивачем до ФОП ОСОБА_1, належить гр. ОСОБА_6

Приписами ч. 2 ст. 41 Конституції України встановлено, що право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Також, згідно із ст. 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені.

При цьому суд приймає до уваги, що за умовами укладеного між позивачем та гр. ОСОБА_6 договору про спільну діяльність, у разі передачі ОСОБА_6 будівлі кафе (літ. Ц-1) та відкритого літнього майданчику № 11 по вул. Глісерній, 1-а, для ведення підприємницької діяльності іншій особі, вказана особа набуває також обовязки та права, закріплені у даному Договорі (пункт 2.6 Договору).

З огляду на викладене, ані ОСОБА_6С, ані ФОП ОСОБА_1 не здійснювалося незаконне зайняття земельної ділянки під об'єктом нерухомості (літ. Ц-1) по вул. Глісерній, буд. 1-а у м. Запоріжжя.

Посилання позивача на нікчемність наведених вище Договору про спільну діяльність від 21.11.2013 р. та Договору оренди від 20.06.2014 р., суд відхиляє як необґрунтовані.

відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину маж бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 215 Цивільного кодексу України встановила що підставою недійсності правочину є недодержання і момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною другою ст. 215 вказаного Кодексу недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною першою статті 228 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Частина друга вказаної статті встановила що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Пунктом 4 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

В обґрунтування своїх вимог позивач також зазначає, що договір про спільну діяльність є нікчемним з підстав невідповідності його інтересам держави і суспільства, вбачаючи таку невідповідність у тому, що при укладанні договору про спільну діяльність від 21.11.2013 р. місцем проживання ОСОБА_6 вказана адреса: м. Запоріжжя, вул. Глісерна, 1-а, (літ. Ц-1), в той же час, за цією адресою не зареєстровано ніякого житла, в договорі оренди від 20.07.2014 року взагалі не вказане місце проживання ОСОБА_6. Крім того, позивач зазначає, що громадянка ОСОБА_6 взагалі не зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд не може погодитися із твердженням позивача про нікчемність наведених ним Договору про спільну діяльність та Договору оренди з посиланням на ст.228 ЦК України, оскільки позивачем не надано жодного доказу, що зазначені правочини порушують публічний порядок.

Так, зокрема ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Зазначена стаття була доповнена ч.3 згідно з Законом від 02.12.2010р. , яка передбачає що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. При цьому при наявності умислу у обох сторін - у разі виконання правочину обома сторонами в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що кваліфікуючою ознакою угоди, спрямованої на порушення публічного порядку, є вина особи , яка здійснила таку угоду.

Відповідних та належних доказів направленості дій відповідача на порушення публічного порядку при укладанні Договору оренди від 20.07.2014 р. позивач суду не надав.

Відсутні також підстави вважати нікчемним, або таким, що порушує публічний порядок, Договір про спільну діяльність. Договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства, містить всі умови, які ставляться до такого виду договорів.

Крім того, умови Договору про спільну діяльність, на виконання Договору оренди від 20.07.2014 р., виконувався ФОП ОСОБА_1 Як орендарем, ним вносилися передбачені п. 2.5 Договору щомісячні платежі, що підтверджується наданим до матеріалів справи копіями відповідних квитанцій призначення платежів «послуги згідно договору про спільну діяльність». Доказів повернення цих коштів позивачем суду не надано.

Слід зазначити, що п. 7.5 Договору про сумісну діяльність від 21.11.2013р. передбачає передачу прав від гр. ОСОБА_6 третім особам, в той час як відповідно до п. п. 2.5., 2.6. сплата щомісячно 2000 грн. є обов'язком. Отже, відсутні підстави вважати наявним факт передачі прав за цим Договором, оскільки ОСОБА_6 залишається його стороною, а ФОП ОСОБА_1 лише виконуються передбачені цим договором зобов'язання щодо внесення щомісячних платежів в сумі 2000,00 грн. замість Сторони-1.

Окрім того, договір про спільну діяльність від 21.11.2013 р. та договір оренди від 20.07.2014 р. Не оспорювалися та не визнані в судовому порядку недійсними.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_6 є громадянкою України (паспорт серія НС 335812, виданий Личаківским РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 30.04.2004), та має ідентифікаційний номер НОМЕР_1, що підтверджується довідкою Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львів (копія паспорту та копія довідки ІПН наявні у матеріалах справи).

Як вже зазначалося вище, у відповідності з нормами чинного законодавства, право власності - є правом особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, і на зміст зазначеного права не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону, у тому числі використовувати для здійснення підприємницької діяльності.

Отже, на зміст права власності ОСОБА_6 на будівлю кафе (літ. Ц-1) з відкритим літнім майданчиком №11 та навісом по вул. Глісерній, буд. 1-а в м. Запоріжжя згідно з нормами Цивільного кодексу України не може впливати той факт, що вона не зареєстрована за місцем проживання у м. Запоріжжя та не перебуває на обліку як платник податків саме в територіальних органах ГУ ДФС у Запорізькій області, на що посилається позивач.

Позивачем не надано суду жодного доказу того, що відповідачем або ОСОБА_6 порушено його права та обмежено його волю під час укладання Договору про спільну діяльність та Договору оренди, а також не доведено суду нікчемності цих правочинів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України і, відповідно, до застосуваннями судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих їм спорів.

Відповідно ч.ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Під час розгляду справи суд встановив, що доводи позивача про його порушене право на користування земельною ділянкою не знайшли підтвердження і тому не можуть вважатись законним інтересом. Крім того цей інтерес спрямований на ущемлення прав іншої особи ОСОБА_6, власника нерухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу, згідно з частиною третьою якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

На підставі викладеного, суд вважає, що вимога позивача вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, переданою в постійне користування Комунальному підприємству «Центральний парк культури та відпочинку «Дубовий гай» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЗП № 002694 від 17.09.98р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 2304, зобовязавши відповідача ФОП ОСОБА_1 звільнити вказану земельну ділянку від будівлі кафе (літ. Ц-1), з відкритим літнім майданчиком з наметом шляхом їх зносу, демонтування і вивозу з території Центрального парку культури та відпочинку «Дубовий Гай», не обґрунтованою.

У задоволенні позову слід відмовити з вищезазначених підстав.

Щодо посилання відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності, суд не вважає його пропущеним, оскільки договір про спільну діяльність укладено 21.11.2013 р., а договір оренди - 20.07.2014 р.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Також судом встановлено, що при поданні позову позивачем помилково зазначено відповідача ФОП ОСОБА_1, як то було зазначено в договорі оренди від 20.06.2014р., що є орфографічною помилкою.

Проте, вірним є прізвище відповідача - ОСОБА_1, що підтверджується копією ідентифікаційного коду відповідача (НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_3), а також даними Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії ВОО № 215416.

Встановивши зазначену помилку, суд вважає необхідним виправити помилку у найменуванні відповідача у відповідності до його правовстановлюючих документів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 45, 22, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Виправити помилку у найменуванні відповідача, відповідачем у справі вважати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (м. Запоріжжя).

В задоволенні позовних вимог Комунального підприємства Центральний парк культури та відпочинку Дубовий гай (м. Запоріжжя) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Запоріжжя) відмовити повністю.

Суддя Л.П. Кагітіна

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання. Рішення оформлене у повному обсязі та підписане згідно із вимогами ст. 84 ГПК України 13.08.2015 р.