РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2015Справа №910/15693/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокон»

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Волкова О.Ю.

про визнання договору недійсним

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача не з'явилися

від відповідача не з'явилися

В судовому засіданні 12.08.2015. в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Агрокон» до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Волкова О.Ю. про визнання кредитного договору № 25469-20/11-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 29.06.2011 р. недійсним.

А обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.06.2011 р. між сторонами було укладено кредитний договір № 25469-20/11-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії, за яким банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язався надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах визначених договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі. До вказаного договору було укладено ряд договорів про внесення змін. За доводами позивача, із змісту п. 5.2. кредитного договору вбачається право банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку, що суперечить приписам ст.ст. 180,345 ГК України, ст.ст. 638, 1056-1ЦК України, а також даний договір не містить чіткого строку його дії, а відтак просить суд визнати кредитний договір недійсним та

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.06.2015 порушено провадження у справі № 910/15693/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 12.08.2015.

04.08.2015 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позовних вимог заперечував з наступних підстав. Зокрема, відповідач зазначив, що 29.06.2011 р. між сторонами було укладено кредитний договір № 25469-20/11-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії, на підставі якого банк відкрив позичальнику ліміт кредитної лінії - 7 000 000, 00 грн з кінцевим терміном повернення 29.06.2012 р. з правом пролонгації до загального строку користування 24 місяці, метою використання кредиту - рефінансування кредитної заборгованості в ПАТ «БТА БАНК», згідно з кредитним договором № 12/Н-10 від 08.07.2010 р. та поповнення обігових коштів; процентна ставка користування кредитом -20% річних. В подальшому до вказаного кредитного договору було укладено ряд договорів про внесення змін. За наслідками останніх змін ліміт кредитної лінії - 6 035 000, 00 грн; кінцевий термін повернення кредиту - 31.01.2015 року, процентна ставка за користування кредитом - 19 % річних.

За твердженням відповідач спірний кредитний договір на відкриття відновлювальної кредитної лінії містить усі істотні умови, характерні для договорів даного виду, а тому посилання позивача на недосягнення сторонами такого договору згоди з усіх істотних умов позбавлене правового підґрунтя з огляду на відсутність доказів.

На думку відповідача, також є некоректним посилання позивача на норми ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України, оскільки вони стосуються зміни умов договору, та відповідно до Договору про внесення змін № 6 від 14.02.2014 року до Кредитного договору № 25460-20/11-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 29.06.2011 року п.1.1.4 Тип процентної ставки за Договором - фіксована, даний договір було підписано обома сторонами, які на момент підписання погодили тип та розмір процентної ставки. А твердження позивача, що зі змісту п. 5.2.5 Кредитного договору вбачається право банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку не відповідає дійсності, так як п. 5.2.5 Кредитного договору надає банку право вносити пропозиції щодо зміни умов кредитування (в т.ч. процентної ставки) в порядку передбаченому п. 9.1 Договору, а саме у випадку зміни умов вносяться зміни до Договору протягом 10 календарних днів, з дати надіслання банком такої пропозиції, оформленої у вигляді письмового повідомлення.

За доводами відповідача, не відповідають дійсності твердження позивача щодо відсутності строку дії договору, оскільки п. 1.1.2 встановлений кінцевий термін повернення кредиту, а саме: 29.06.2012 року, який, в подальшому, відповідно до Договору про внесення змін № 6 від 14.02.2014 року до Кредитного договору № 25460-20/11-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 29.06.2011 року було змінено та продовжено до 31 січня 2015 року.

З огляду на зазначене відповідач просить суд відмовити у позовних вимогах повністю.

У судове засідання 12.08.2015 представники сторін не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 320, з якого вбачається, що позивач отримав ухвалу суду 01.07.2015 та № 927, з якого вбачається, що відповідач отримав ухвалу суду 25.06.2015. Клопотань про відкладення від сторін не надходило.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою -п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це -складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За висновками суду, незважаючи на те, що представники сторін в судове засідання 12.08.2015р., не з'явились, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка деяких учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

29 червня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (надалі - банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Агрокон» (надалі - позичальник, позивач) було укладено кредитний договір № 25469-20/11-1 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (надалі - договір), на підставі якого банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язався надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах визначених договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі.

Згідно з п. 1.1. договору кредит надається у грошовій формі на наступних умовах:

- Ліміт кредитної лінії - 7 000 000,00 грн;

- Кінцевий термін повернення кредиту 29.06.2012 р. з правом пролонгації до загального строку користування 24 місяці,

- Ціль використання кредиту - рефінансування кредитної заборгованості в ПАТ «БТА БАНК», згідно з кредитним договором № 12/Н-10 від 08.07.2010 р. та поповнення обігових коштів;

- Процентна ставка користування кредитом -20 % річних.

Як вбачається з матеріалів справи до вказаного кредитного договору було укладено ряд договорів про внесення змін, а саме: Договір про внесення змін № 1 від 03.08.2011 p.; Договір про внесення змін № 2 від 30.09.2011 p.; Договір про внесення змін № 3 від 01.12.2011 p.; Договір про внесення змін № 4 від 30.03.2012 p.; Договір про внесення змін № 5 від 07.06.2012 p.; Договір про внесення змін № 6 від 14.02.2014 р.

Зокрема договором про внесення змін № 6 від 14.02.2014 р. встановлено ліміт кредитної лінії - 6 035 000,00 грн, кінцевий термін повернення кредиту - 31.01.2015 року, процентна ставка за користування кредитом - 19 (дев'ятнадцять) процентів річних.

За доводами позивача, кредитний договір є недійсним, оскільки не містить істотної умови - строку його дії, та п. п. 5.2. кредитного договору суперечить приписам ст.ст. 180,345 ГК України, ст.ст. 638, 1056-1ЦК України,

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, господарський суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Зобов'язання, відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, можуть виникати, зокрема, із договорів та інших правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.2.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 цього Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу припису ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Отже, дійсність правочину це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено у ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.2.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма.

Судом встановлено, що сторонами укладено кредитний договір у письмовій формі, в якому досягнуто усіх істотних умов, характерні для договорів даного виду.

Відтак, не відповідають дійсності доводи позивача, щодо відсутності чіткого терміну дії договору, що спростовується умовами самого договору, а саме: п. 1.1.2.

Також суд погоджується із доводами відповідача, стосовно того, що не відповідають дійсності посилання позивача на суперечність п. 5.2. договору приписам ст. 1056-1 ЦК України, оскільки п. 5.2.5 кредитного договору надає банку право вносити пропозиції щодо зміни умов кредитування (в т.ч. процентної ставки) в порядку передбаченому п. 9.1 договору, а саме у випадку зміни умов вносяться зміни до Договору протягом 10 календарних днів, з дати надіслання банком такої пропозиції, оформленої у вигляді письмового повідомлення.

Крім іншого, суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків а також порушення його прав й інтересів з боку відповідачів.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Позивачем доказів, які б підтверджували факт порушення відповідачами його прав і охоронюваних законом інтересів, не надано, як і не доведено наявність та обґрунтованість обставин викладених у позовній заяві та підстав для визнання недійсним кредитного договору, за таких обставин в задоволенні позовних вимог, з викладених у позові правових підстав, необхідно відмовити.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Судом також встановлено, що в прохальній частині позовної заяви позивачем заявлено в порядку ст.ст. 66,67 ГПК України вжити заходів до забезпечення позову, шляхом заборони відповідачеві вчиняти певні дії щодо стягнення заборгованості, зупинення стягнення на підставі виконавчого документу або іншого документу, за яким стягнення здійснюється у безопірному порядку. Однак, позивачем в порушення вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» не було оплачено вказану вимогу, а тому заява про вжиття заходів до забезпечення позову залишається судом бер розгляду.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.08.2015 р.

Суддя Пукшин Л.Г.