РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2015Справа №910/16077/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Полтавське хлібоприймальне підприємство", м. Полтава

до Аграрного фонду, м. Київ

про стягнення 4 448,10 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники:

від позивача: Минець В.І. (довіреність № 64 від 04.11.2014)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Полтавське хлібоприймальне підприємство" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду про стягнення 4 448,10 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору складського зберігання зерна № 33/11 від 20.09.2011 р. в частині оплати витрат за зберігання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2015 порушено провадження у справі № 910/16077/15, розгляд останньої призначено на 09.07.2015.

09.07.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, оформлені супровідним листом № 08/07-2 від 08.07.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 розгляд справи відкладено на 28.07.2015 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою відповідача та необхідністю витребування доказів.

28.07.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання б/н від 28.07.2015 про розгляд справи без участі представника та документи по справі, що оформлені супровідним листом від 27.07.2015 № 163.

У судове засідання 28.07.2015 р. представники сторін не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2015 р. розгляд справи відкладено на 11.08.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

11.08.2015 р. через канцелярію суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 11.08.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Відповідач відзиву на позов не надав, представника в судове засідання не направив, про причини неявки не повідомив, про день та час проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвалу про порушення провадження та ухвалу про відкладення розгляду справи відповідачу було надіслано за належною адресою (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), отже, адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст. 75 ГПК України розглянути справу за відсутності відповідача за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 11.08.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.09.2011 р. між Приватним акціонерним товариством "Полтавське хлібоприймальне підприємство" (далі - зерновий склад) та Аграрним фондом (далі - поклажодавець) укладено договір складського зберігання зерна № 333/11 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, кукурудзи (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ, за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим Договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим Договором та законодавством.

Згідно з п. 3.1.5 Договору, зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання.

Пунктом 5.4 Договору сторони погодили, що поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів відшкодування витрат.

Положеннями п. 8.1 Договору сторони погодили строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем.

Договір набирає чинності з моменту підписання та скріплення печатками і діє до 31.12.2011 року, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі (п. 91.1 Договору).

Додатковими договорами до Договору сторони неодноразово продовжували строк його дії.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач передав на зберігання позивачу 463 500 кг кукурудзи 3 класу кормові потреби, 2013 року врожаю, що підтверджується складською квитанцією на зерно № 1568 від 20.12.2013 р., належним чином засвідчена копія якої знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до акту виконаних робіт до договору складського зберігання зерна від 20.09.2011 р. № 333/11, позивач за період з 01.08.2014 р. по 17.08.2014 року надав відповідачу послуги зі зберігання кукурудзи, у кількості 463,5 тонн.

28.04.2015 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою № 892 про оплату послуг за договором складського зберігання, та направив акт виконаних робіт та акт звірки взаєморозрахунків, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.

За твердженням позивача, вказана вимога залишилася без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення 4 448,10 грн. заборгованості.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивач, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відносини сторін щодо складського зберігання зерна регулюються Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні"

Частинами 1, 2 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

Позивачем належним чином виконі його зобов'язання за Договором, що підтверджується наведеним вище та матеріалами справи.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами у Договорі не було визначено строків виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначалося вище, 28.04.2015 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою № 892, у якій просив оплатити вартість послуг у розмірі 4 448,10 грн. протягом 7 днів, з дня отримання вимоги.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

На момент звернення з позовом до суду та на момент вирішення спору будь-яких доказів на підтвердження сплати відповідачем заборгованості у розмірі 4 448,10 грн. сторонами спору суду не надано.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням викладеного, неналежне виконання умов Договору відповідачем та неоплата наданих послуг зберігання є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення 4 448,10 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 32-34,43-44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, вул. Грінченка, буд.1, код 33642855) на користь Приватного акціонерного товариства "Полтавське хлібоприймальне підприємство" (36009, м. Полтава, вул. Рибчанська, буд. 31, код 05581898) заборгованість у розмірі 4 448,10 та 1827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 12.08.2015 р.

Суддя С.О. Турчин