РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2015Справа №910/16253/15

За позовомПриватного підприємства "Контейнерний термінал Іллічівськ"
до1. Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"
2. Міністерства інфраструктури України
3. Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві
простягнення 12 148 392 553,31 грн.
за участю:Прокуратури міста Києва

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники сторін:

від позивачаТкачова А.В., Уколов О.Л. - представники
від відповідача 1Чернишева А.О., Троєкуров Д.О. - представники
від відповідача 2Зінченко І.Ю. - представник
від відповідача 3Гашинський Д.М. - представник
прокурорГреськів І.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Контейнерний термінал Іллічівськ" (надалі - "Підприємство") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (надалі - "Порт"), Міністерства інфраструктури України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві та просить суд:

- стягнути з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" частину вкладу на розвиток інфраструктури порту у розмірі 369 347 661,49 грн.;

- стягнути з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" 3% річних від суми боргу з повернення частини вкладу, витраченої на розвиток інфраструктури порту у розмірі 424 998,17 грн.;

- стягнути з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" частину вкладу, витрачену на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання порту у розмірі 77 834 716,55 грн.;

- стягнути з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" 3% річних від суми боргу з повернення частини вкладу, витраченої на ремонт і модернізацію існуючого обладнання порту у розмірі 115 151,48 грн.;

- стягнути солідарно з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", Міністерства інфраструктури України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 11 700 670 005,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок припинення дії договору про спільну діяльність №435-О від 22.06.2005 у Порту в силу приписів такого правочину виник обов'язок з повернення на користь позивача його вкладу, а саме: коштів, сплачених на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання, у розмірі 3 595 098 доларів США; коштів, сплачених на розвиток інфраструктури, у розмірі 17 059 753 доларів США; та сплаті збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 540 446 651,53 доларів США.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/16253/15 та розгляд справи призначено на 22.07.2015.

22.07.2015 через канцелярію суду представником відповідача 1 було подано відзив на позовну заяву та доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких відповідач 1 вказував на те, що кошти, сплачені позивачем в якості витрат на ремонт та модернізацію технологічного обладнання, не були предметом спільного володіння чи користування, а будь-яких приписів щодо повернення таких коштів на користь Підприємства внаслідок припинення дії спірного договору положення останнього не містять; правові підстави для покладення на Порт обов'язку з відшкодування на користь Підприємства вкладених останнім коштів в будівництво, реконструкцію і модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості Порту (розвиток інфраструктури) відсутні, оскільки положення спірного договору не містять такого випадку припинення договору, з яким у Порту виникає відповідний обов'язок; дострокове розірвання спірного договору зумовлене обставиною (неможливість подальшої реалізації спільної діяльності сторін), за якої сторонами в положеннях п. 11.2 спірного договору було передбачено існування поважних причин розірвання та відсутність підстав для відшкодування іншій стороні відповідних збитків.

22.07.2015 через канцелярію суду представником відповідача 2 було подано відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач 2 в задоволенні позову просив відмовити, вказуючи на те, що спірним договором не врегульовано порядку та не обумовлено такої обставини як відшкодування упущеної вигоди при розірванні такого договору за рішенням суду, а тому вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди є безпідставними. При цьому, відповідач 2 стверджує про відсутність будь-яких порушень законодавства і прав інвестора з боку Міністерства інфраструктури України при здійсненні реорганізації Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2015 розгляд справи відкладено на 05.08.2015.

05.08.2015 до початку судового засідання від позивача надійшло клопотання, в якому позивач просить суд для захисту прав і законних інтересів позивача у разі необхідності вийти за межі позовних вимог.

Клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог судом враховується.

05.08.2015 через канцелярію суду представником позивача подано клопотання про залучення до участі у справі Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а також клопотання про витребування доказів у Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Міністерства інфраструктури України.

В судовому засіданні 05.08.2015 представник позивача вказані клопотання підтримав.

Клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи мотивовано тим, що предметом розгляду даної справи є повернення вкладу Приватного підприємства "Контейнерний термінал Іллічівськ" за Договором про спільну діяльність, який було вкладено, зокрема, в об'єкти портової інфраструктури Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", які в ході реорганізації Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" були передані до новоствореного Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

Розглянувши клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки позивачем не доведено, що рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов'язки Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» щодо однієї із сторін.

Стосовно заявлених клопотань позивача про витребування доказів суд відзначає таке.

За змістом ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

У Міністерства інфраструктури України позивач просить витребувати інформацію щодо реорганізації Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" у 2013 році.

Однак, позивач не довів, що наведені документи стосуються періоду ведення спільної діяльності за Договором №435-О від 22.06.2005, а тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про витребування доказів у Міністерства інфраструктури України.

У Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" позивач просить суд витребувати інвентаризаційні акти, що передували складанню річного балансу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" за 2005-2007 рік; розшифрування приміток до річної фінансової звітності Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" за 2005-2007 роки; акти ревізії Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (та усіх пов'язаних з ревізією документів), складених в результаті ревізії проведеної Державною Контрольною Ревізійною Службою в Одеській області в період 25.09.2008; довідки від Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" щодо зміни балансової вартості основних засобів Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", що були передані у якості вкладу у Договір спільної діяльності, станом на 01.01.2005 та 31.12.2007.

Водночас, за умовами Договору №435-О від 22.06.2005 (п. 4.2.13) саме позивач здійснює ведення окремого бухгалтерського, податкового та статистичного обліку результатів спільної діяльності, та обов'язок складення та подання такої звітності покладено на позивача.

Щодо інших документів, то позивачем не обґрунтовано, що встановлення обставини, на підтвердження яких позивач просить їх витребувати, є необхідним для вирішення спору у даній справі.

Оскільки подані позивачем клопотання про витребування доказів положенням ст. 38 Господарського процесуального кодексу не відповідають, тому у задоволенні наведених клопотань суд відмовляє.

В судовому засіданні представники сторін надали пояснення та заперечення по суті справи.

Відповідач 3 письмового відзиву на позов не надав, проте в судовому засіданні представник відповідача 3 проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві здійснює лише казначейське обслуговування бюджетних коштів та не є учасником спірних правовідносин.

Прокурор підтримує позицію відповідачів у справі.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.06.2005 між Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" (Порт) та Приватним підприємством "Укртрансконтейнер" (після зміни найменування - Приватне підприємство "Контейнерний термінал Іллічівськ") (Підприємство) було укладено договір №435-О про спільну діяльність в Іллічівському морському торгівельному порту (договір простого товариства) (надалі - "Договір").

Відповідно до пунктів 2.1, 3.1, 11.1 Договору його сторони зобов'язались об'єднати свої вклади і без створення юридичної особи спільно діяти з метою отримання прибутку шляхом: виконання комплексу заходів, направлених на організацію, забезпечення та розвиток вантажної та матеріально-технічної бази контейнерного терміналу Іллічівського морського торговельного порту в межах території згідно Додатку № 4, з поступовим збільшенням проектної потужності та розширенням площ контейнерного терміналу; обробки контейнерних вантажопотоків в порту з використанням виробничого обладнання та інших об'єктів контейнерного терміналу; створення усіх необхідних умов для зберігання існуючих та залучення додаткових контейнерних вантажопотоків, а також для обробки вказаних вантажопотоків у відповідності до міжнародних стандартів такого сервісу, із дотриманням встановлених норм охорони праці, екологічних, санітарних та інших нормативів. На весь час строку дії договору ведення спільних справ учасників покладається на Приватне підприємство "Укртрансконтейнер" і здійснюється ним як уповноваженою учасниками особою відповідно положень договору та чинного законодавства України. Договір набирає чинності з дати його підписання та діє з 22.06.2005 до 31.12.2035.

Згідно із п. 2.3 Договору сторони здійснюють спільну діяльність переважно на території і акваторії Порту з використанням інженерних і гідротехнічних споруд, виробничих приміщень, виробничого устаткування і транспортних засобів, а також іншого, що належить Порту і підприємству майна - на умовах, передбачених цим договором.

Пунктами 5.1, 5.2, 5.3, 5.4 Договору встановлено, що для досягнення його мети сторони об'єднують вклади, опис, грошова оцінка, а також строк і порядок внесення яких наведені у Додатку №1 (вклад порту) та Додатку №2 (вклад Приватного підприємства "Укртрансконтейнер"), які є його невід'ємною частиною. Грошова оцінка вкладу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" здійснена на підставі проведеної незалежної експертної оцінки в установленому законом порядку. Копія звіту про оцінку вкладу порту є невід'ємною частиною Додатку № 1. Грошова оцінка вкладу Приватного підприємства "Укртрансконтейнер" здійснена за згодою сторін, виходячи з розміру належних для внесення у спільну діяльність грошових коштів, а також вартості основних фондів, визначеної за правилами бухгалтерського обліку Додаток № 2. Рухоме та нерухоме майно, що вноситься сторонами у якості вкладів для здійснення спільної діяльності, передається виключно у тимчасове володіння та користування учасників, тобто має статус загального майна протягом строку дії договору, але спільною частковою власністю сторін не є.

Для здійснення спільної діяльності Приватного підприємства "Укртрансконтейнер", як стороні, уповноваженій на ведення спільних справ, на строк дії договору, Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт" передає у тимчасове володіння та користування (без права розпорядження) майно, перелік якого наведений у Додатку № 1 (вклад порту), що оформлюється актом приймання-передачі, який підписується повноважними представниками обох сторін. Передача портом майна в якості вкладу за цим договором не змінює правового статусу цього майна, яке є державною власністю та закріплено за портом на праві господарського відання.

Розділом 6 Договору було встановлено, що прибуток від спільної діяльності сторін за даним договором визначається в порядку, передбаченому діючим законодавством України, і утворюється після відшкодування з виручки, отриманої за наслідками спільної діяльності за звітний період, витрат, понесених підприємством і/або Портом згідно цього Договору.

Пунктом 6.2 Договору визначено, що розподіл прибутку від спільної діяльності між сторонами здійснюється після сплати податку на прибуток у відповідності до звіту про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, або іншим документом, який прийнято податковим органом.

10.04.2006 між сторонами укладено Додаткову угоду до Договору, відповідно до якої сторони виклали у новій редакції Додаток № 2 "Вклад підприємства у спільну діяльність" до Договору та визначили, що грошова оцінка вкладу Підприємства становить 51 048 000,00 доларів США. Фактична вартість цього вкладу (відповідної частини вкладу) визначається за підсумками кожного звітного кварталу протягом всього періоду інвестування на підставі графіку та підтверджуючих документів. Також, у Додатковій угоді від 10.04.2006 викладено у новій редакції пункт 8.7 Договору, в якому сторонами встановлено розмір щорічного мінімального гарантованого прибутку Порту в межах першого етапу спільного розвитку контейнерного терміналу: за результатами 2006 календарного року - 33 560 000,00 грн.; за результатами 2007 календарного року - 37 600 000,00 грн.

Згідно додатку № 1 до Договору Портом було внесено до спільної діяльності майно, тобто виконані взяті за договором зобов'язання у рамках першого етапу розвитку контейнерного терміналу, в тому числі й портові причали № 3, 4, 5, 6.

Згідно п.п. 5.12.1.1 п. 5.12.1 Договору Порт прийняв зобов'язання у другому етапі виконання договору до 01.01.2008 внести в спільну діяльність додатковий вклад у вигляді гідротехнічних споруд - причалів №№ 1, 2, всього наявного й необхідного технологічного обладнання, а також площадок під обладнання площ зберігання контейнерів.

Додатковою угодою від 30.11.2012, укладеною за рішенням господарського суду Одеської області від 31.10.2012 у справі № 5017/2807/2012, було внесено зміни в п. 5.12.1 до Договору, згідно яким дату "01.01.2008" замінено на "01.07.2015".

13.06.2013 набрав чинності Закон України "Про морські порти України" №4709-VI від 17.05.2012.

Даним Законом України визначений правовий режим майна в морському порту та ч. 3 ст. 23 Закону встановлено, що державні стратегічні об'єкти портової інфраструктури та інше державне майно, закріплене за адміністрацією морських портів України, належать їй на праві господарського відання. Адміністрація морських портів України володіє, користується та розпоряджається закріпленим за нею державним майном з урахуванням його цільового призначення, а також обмежень правомочностей щодо розпорядження таким майном, визначених цим Законом, іншими законодавчими актами, її статутом.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту" від 04.03.2013 №133-р погоджено пропозицію Міністерства інфраструктури щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту за переліком згідно з додатком, в тому числі Державне підприємство "Іллічівський морський торговельний порт", шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів, а також утворення внаслідок виділу державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та віднесення його до сфери управління Міністерства інфраструктури.

На виконання вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 №133 р Міністерством інфраструктури України було видано наказ "Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 19.03.2013 № 163, згідно із пунктами 1, 3, 7 якого прийнято рішення про реорганізацію державних підприємств морського транспорту за переліком згідно з додатком 1, в тому числі Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів, та про утворення внаслідок виділу державного підприємства "Адміністрація морських портів України". Установлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у пункті 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів. Зобов'язано після проведення державної реєстрації Адміністрації морських портів України голів Комісій передати, а голові Адміністрації морських портів України прийняти на баланс майно, права та обов'язки державних підприємств морського транспорту, що реорганізуються, згідно із затвердженими Міністерством розподільчими балансами та актами приймання-передачі.

До стратегічних об'єктів портової інфраструктури Законом України "Про морські порти України" віднесені об'єкти права державної власності - гідротехнічні споруди (причали), об'єкти портової інфраструктури загального користування, засоби навігаційного обладнання та інші об'єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських шляхів, системи управління рухом суден (п. 14, ч. 1, ст. 1 Закону України "Про морські порти України").

Згідно п. 3.2 Статуту ДП "Адміністрація морських портів України", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 24.03.2014 № 149, зареєстрованого зі змінами 28.03.2014, підприємство утворено шляхом виділу з наведених в цьому пункті Статуту реорганізованих державних підприємств, стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчих балансів (роздільних актів (балансів)) та є правонаступником реорганізованих державних підприємств у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів (роздільних актів (балансів)) та актів приймання-передачі, зокрема, Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт".

Пунктом 4.5 Статуту Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" встановлено, що майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається закріпленим за ним майном відповідно до вимог, передбачених законодавством України, нормативно-правовими актами Уповноваженого органу управління та цим Статутом.

13.06.2013 на виконання наказу Міністерства інфраструктури України "Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 19.03.2013 №163, комісією з реорганізації Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" складено Акт приймання-передачі майна, майнових прав та зобов'язань від 13.06.2013 № 482/19, відповідно до якого частина майна, що внесена у якості вкладу Порту у спільну діяльність за Договором, в тому числі причали № 3-4, 5, 6 були передані ДП "Адміністрація морських портів України". Також ДП "Адміністрація морських портів України" були передані гідротехнічні споруди - причали №№ 1, 2, які згідно п.п 5.12.1.1 пункту 5.12.1 Договору від 22.06.2005 (зі змінами, внесеними додатковою угодою 30.11.2012) Порт повинен був передати Підприємству до 01.07.2015 як вклад у спільну діяльність в рамках другого етапу розвитку контейнерного терміналу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.01.2015 у справі №916/4545/14 за позовом Порту до Підприємства про розірвання договору, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 22.04.2015, Договір розірвано.

21.05.2015 листом №647-01/06-15 позивач звернувся до відповідача 1 з претензією, відповідно до якої у зв'язку із розірванням за рішенням суду Договору вимагав від Порту: протягом сем и банківських днів повернути Підприємству частину вкладу, витрачену на ремонт основних засобів Порту, у розмірі 3 595 104,60 доларів США; у строк до 05.06.2015 сплатити на користь Підприємства частину вкладу, витрачену на розвиток інфраструктури Порту за рахунок внеску Підприємства, у розмірі 17 059 753,03 доларів США; протягом семи банківських днів компенсувати Підприємству втрачену вигоду у розмірі 540 4466 651,53 доларів США.

Спір у справі фактично стосується наслідків розірвання за рішенням суду Договору, а саме, існування правових підстав для повернення на користь Підприємства його вкладу та зобов'язання відповідачів сплати понесені ним у зв'язку із розірванням Договору збитки у вигляді упущеної вигоди.

При цьому, як на підставу для покладення на Порт обов'язку по сплаті спірних коштів Підприємство вказує на те, що Договір було розірвано за ініціативи Порту, а відтак, в силу положень ч. 2 ст. 1141 Цивільного кодексу України та п.п. 5.6, 11.6 Договору у останнього виникло зобов'язання з повернення вкладу Підприємства та згідно п. 11.3 Договору зобов'язання з виплати упущеної вигоди у зв'язку з відсутністю поважних причин такого розірвання Договору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

В положеннях п.п. 5.6, 11.6 Договору сторонами було погоджено можливість повернення на користь Підприємства сплачених ним в якості його вкладу у спільну діяльність коштів, які були спрямовані на будівництво, реконструкцію та модернізацію об'єктів нерухомості Порту.

Так, відповідно до п. 11.6 Договору у всіх випадках припинення даного договору, не пізніше трьохмісячного строку з дня його припинення, Порт зобов'язаний повернути Підприємству кошти, вкладені Підприємством за погодженням з Портом в будівництво, реконструкцію і модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості Порту в розмірі, встановленому абзацом другим даного пункту. У випадку припинення даного Договору у зв'язку із спливом строку, на який він був укладений, або за взаємною згодою сторін, а також, по ініціативі Підприємства (за відсутності вини Порту) - відшкодування Портом вкладених Підприємством коштів здійснюється із розрахунку залишкової вартості об'єктів на день відшкодування. У всіх інших випадках припинення Договору по вині Порту відшкодування Портом вкладених Підприємством коштів здійснюється виходячи з суми фактичних витрат Підприємства.

Отже, сторонами було визначено можливість повернення спірних коштів по-перше, виключно у випадку попереднього погодження з Портом їх сплати; по-друге, виключно у визначених абзацом 2 такого пункту розмірах.

Аналіз зазначених положень Договору вказує на те, що абзаци 1 та 2 пункту 11.6 Договору не є окремими визначеними сторонами випадками відшкодування вкладу Підприємства, а являють собою єдине положення з визначення в абзаці першому наслідку припинення Договору та випадків його застосування і порядку визначення розміру в абзаці другому.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження погодження Портом витрачання спірних коштів в якості оплати робіт з будівництва, реконструкції і модернізації (поліпшення) об'єктів нерухомості Порту, адже укладений сторонами графік фінансування і використання інвестиційних вкладів визначає лише обсяги зобов'язань позивача за Договором та не підтверджує існування згоди Порту на сплату коштів третім особам в якості оплати робіт з будівництва, реконструкції чи модернізації (поліпшення) об'єктів нерухомості Порту, а останнім існування таких погоджень заперечується.

За змістом абз. 2 п. 11.6 Договору у випадку припинення даного Договору у зв'язку із спливом строку, на який він був укладений, або за взаємною згодою сторін, а також, по ініціативі Підприємства (за відсутності вини Порту) - відшкодування Портом вкладених Підприємством коштів здійснюється із розрахунку залишкової вартості об'єктів на день відшкодування. У всіх інших випадках припинення Договору по вині Порту відшкодування Портом вкладених Підприємством коштів здійснюється виходячи з суми фактичних витрат Підприємства.

Тобто, в силу приписів ст.ст. 6, 626, 627 Цивільного кодексу України встановлюючи в положеннях п. 11.6 Договору випадки виникнення у Порту обов'язку з відшкодування на користь Підприємства відповідних коштів сторонами було розмежовано їх на такі як: закінчення строку дії Договору; взаємна згода сторін на припинення Договору; припинення Договору за ініціативою Підприємства; припинення Договору в будь-якому випадку з вини Порту, і саме виходячи з відповідних підстав визначено порядок встановлення розміру їх відшкодування.

Однак, Договір було розірвано за рішенням суду (рішення Господарського суду Одеської області від 27.01.2015 у справі №916/4545/14) у зв'язку із зміною істотних обставин, якими сторони керувалися при укладені Договору. Вказаним судовим рішення було встановлено, що подією, яка зумовила істотну зміну обставин є факт передання з незалежних від Порту причин, за рішенням органу управління на виконання вимог Закону України "Про морські порти України" частини майна, що була об'єктом спільної діяльності, на баланс іншої юридичної особи - ДП "Адміністрація морських портів України".

Наведеним рішенням було встановлено одночасне існування визначених ч. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України умов, за яких суд вправі розірвати договір у разі істотної зміни обставин, а саме те, що: в момент укладення Договору сторони виходили з того, що необхідне для спільної діяльності майно не вибуде з володіння Порту; вибуття такого майна із володіння Порту зумовлене причинами, які останній не міг усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від нього вимагалися; виконання Договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б Порт того, на що він розраховував при укладенні Договору (в т.ч. отримання прибутку); із суті Договору не випливає, що ризик зміни відповідних обставин несе Порт.

Згідно із ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З урахуванням викладеного, у суду відсутні підстави для повторного доказування наведених обставин (існування зміни істотних обставин, якими сторони керувалися при укладені Договору з незалежних від Порту обставин), оскільки існування даної обставини підтверджує судове рішення, що не може бути поставлене під сумнів.

Переоцінка вказаного факту буде свідчити про поставлення під сумнів судових рішень у справі №916/4545/14, що є недопустимим.

Отже, рішення Господарського суду Одеської області від 27.01.2015, постанова Одеського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 та постанова Вищого господарського суду України від 22.04.2015 у справі №916/4545/14 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Наведене свідчить про відсутність вини Порту у припиненні дії Договору, оскільки підставою його розірвання стали обставини, виникнення яких не залежало від волі Порту, що встановлено відповідними судовими рішеннями.

Більш того, матеріали справи не містять та позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження понесення відповідних витрат у заявленому розмірі (зокрема, платіжних доручень про переказ коштів, спрямованих на будівництво, реконструкцію і модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості Порту.

Отже, позивачем не доведено існування обставин, з якими положення п. 11.6 Договору передбачають можливість для покладення на відповідача 1 обов'язку по відшкодуванню вкладених Підприємством коштів в будівництво, реконструкцію і модернізацію (поліпшення) об'єктів нерухомості Порту (розвиток інфраструктури), оскільки такі положення Договору не містять такого випадку припинення Договору, з яким у Порту виникає відповідний обов'язок по виплаті Підприємству спірних коштів, як його розірвання в судовому порядку за відсутності вини Порту, що встановлено відповідними судовими рішеннями.

За змістом ч. 2 ст. 1141 Цивільного кодексу України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

Суд відзначає, що внесення визначених Підприємством в позові коштів як витрат на ремонт і модернізацію технологічного обладнання порту в указаному позивачем розмірі належними і допустимими доказами не доведений. У п. 4 додатку №2 до Договору (в редакції Додаткової угоди від 10.04.2006) передбачено, що Підприємство зобов'язано надати Порту документальне підтвердження фактів зарахування відповідних грошових сум на рахунки спільної діяльності у якості вкладу Підприємства, а також фактів витрачання цих грошових сум за цільовим призначенням на основі узгодженого сторонами графіку, тобто оплат на користь відповідних контрагентів, а саме: платіжні, банківські та бухгалтерські документи (акцептовані банком платіжні доручення, виписки по банківським рахункам, договори) в якості підстави для проведення відповідних витрат.

Розмір вимог про повернення відповідних частин вкладу визначено позивачем у доларах США та заявлено до стягнення у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату подання позову. Водночас положення Договору такого порядку визначення валюти виконання зобов'язань не містить, тому посилання позивача на ст. 533 Цивільного кодексу України є безпідставним.

За таких обставин, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 369347661,49 грн частини вкладу, витраченої на розвиток інфраструктури Порту, та 77834716,55 грн частини вкладу, витраченої на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання Порту, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача 1 суми коштів у розмірі 369347661 грн та 77834716,55 грн, визначених позивачем як частини вкладу, витрачених на розвиток інфраструктури Порту та витрачених на ремонт і модернізацію існуючого технологічного обладнання Порту відповідно, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 3% річних, нарахованих позивачем за прострочення сплати зазначених коштів, також задоволенню не підлягають.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідачів збитків у вигляді упущеної вигоди позивач вказує на те, що внаслідок розірвання в судовому порядку за позовом Порту Договору останній в силу приписів п. 11.2 Договору зобов'язаний відшкодувати обумовлені сторонами завдані таким припиненням договору Підприємству збитки у вигляді упущеної вигоди.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 вказаного кодексу до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода -наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

В даному випадку Договір розірвано в судовому порядку з підстав визначених ст. 652 Цивільного кодексу України у зв'язку із істотною зміною обставин, які не залежали від сторін (в т.ч. Порту), а саме: вибуття на виконання вимог закону з його володіння майна, що було предметом спільної діяльності, що виключає існування вини Порту у достроковому припиненні дії Договору.

Наведене вказує на відсутність в діях відповідача 1 повного складу цивільного правопорушення, з існування якого положення чинного законодавства пов'язують можливість покладення на особу обов'язку з відшкодування збитків.

Більш того, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що протягом 20 років (до 2035 року) потужності порту не могли б змінитися, виходячи з показників яких саме за 2014 рік ним розраховується сума збитків, тобто, не доведено належними засобами доказування дійсного розміру збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до п. 11.2 Договору у випадку дострокового розірвання Договору за ініціативою однієї із сторін без поважних причин, сторона - ініціатор зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані розірвання Договору збитки, включаючи упущену вигоду (тобто, доходи, які сторона (не ініціатор розірвання Договору) могла б отримати при звичайних обставинах, якби Договір не був розірваний). Сторони погодили, що поважними причинами дострокового розірвання даного Договору можуть бути виключно обставини, обумовлюючі неможливість подальшої реалізації спільної діяльності сторін, такі як закони України заборонного характеру, прийняті після його укладення, а також, обставини, визначені в п. 11.3 даного Договору.

Згідно із п. 11.3 Договору у випадку встановлення недоцільності або неможливості подальшого здійснення спільної діяльності по причині отримання негативного фінансового результату такої діяльності на протязі фінансового року, кожна із сторін вправі внести пропозицію про дострокове розірвання Договору. В такому випадку, пропозиція будь-якої із сторін буде вважатися поважною причиною дострокового розірвання Договору при умові згоди іншої сторони чи за рішенням суду.

Тобто, визначаючи умови покладення на сторону, якою було ініційовано дострокове розірвання Договору, обов'язку по відшкодуванню збитків у вигляді упущеної вигоди іншій стороні в положеннях Договору сторонами було визначено, що такий обов'язок настає виключно у випадку відсутності поважних причин відповідного розірвання.

В той же час, підставою розірвання Договору в судовому порядку стала істотна зміна обставин, яка не залежала від волі сторін (в т.ч. від Порту), та яка унеможливила подальше здійснення спільної діяльності сторін за Договором, а саме: вибуття спірного майна із володіння Порту на виконання вимог Закону, що було встановлено в судовому порядку.

З огляду на викладене вбачається, що відповідачем не доведено існування обставин, з якими положення чинного законодавства України та Договору пов'язують можливість застосування до Порту такого виду відповідальності як стягнення збитків, адже, в даному випадку, мало місце дострокове розірвання Договору у зв'язку із неможливістю подальшої реалізації спільної діяльності сторін за ним, з чим сторонами в положеннях п. 11.2 Договору було передбачено існування поважних причин розірвання та відсутність підстав для відшкодування іншій стороні відповідних збитків.

Суму збитків (упущеної вигоди) у розмірі 5,62 грн позивач просить стягнути з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт", Міністерства інфраструктури України та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві солідарно.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Позивачем не наведено, з яких підстав у відповідачів 1,2,3 виникає саме солідарний обов'язок з відшкодування збитків (упущеної вигоди).

В обґрунтування підстав для стягнення з відповідача 2 суми збитків позивач посилається на положення ст. 1173 Цивільного кодексу України, за змістом якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Однак, у наведеній статті Цивільного кодексу України мова про солідарний обов'язок відшкодування шкоди не йде. Більш того, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що з боку Міністерства мало місце допущення порушень законодавства під час реорганізації Порту як підстави для відшкодування шкоди у відповідності до ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підприємством не доведено, а судом не встановлено існування правових підстав для покладення на відповідачів обов'язку із відшкодування заявлених до стягнення грошових коштів.

За таких обставин, в задоволенні позову Підприємства з викладених у ньому підстав необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 14.08.2015

Суддя Ю.М. Смирнова