ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2015 р. Справа № 911/2232/15

За позовом Публічного акціонерного товариства Міський комерційний банк

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Еверест-12

про стягнення 145 914 904,24грн

Суддя А.Р. Ейвазова

Представники:

від позивача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 18.06.2015);

від відповідача не зявився

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство Міський комерційний банк (далі ПАТ Міський комерційний банк) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Еверест -12 (далі ТОВ Еверест-12) про стягнення 142 218 057,02грн, що складається з:

- 87 509 300,00грн заборгованості за кредитом;

- 1 006 956,32грн поточної заборгованості за процентами;

- 29 372 862,83грн простроченої заборгованості за процентами;

- 24 328 937,87грн пені за період з 29.10.2014 по 14.05.2015.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за кредитним договором № 1043/980-ЮО від 03.10.2013 в частині своєчасного повернення кредиту, сплати процентів у строк та у розмірі, встановлені таким договором (а.с.2-4).

До прийняття рішення по суті заявлених вимог, позивачем подана заява про збільшення заявлених вимог, яка прийнята до розгляду відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 03.07.2015 (а.с.117-118).

Відповідно до поданої заяви (а.с.73-74), позивач просить стягнути з відповідача 145 914904,24грн, у тому числі:

- 87 509 300,00грн заборгованості за кредитом;

- 2 013 912,66грн поточної заборгованості за процентами;

- 29 372 862,83грн простроченої заборгованості за процентами;

- 27 018 828,77грн пені за період з 29.10.2014 по 28.05.2015.

Відповідач у справі ТОВ Еверест-12 відзиву по суті заявлених вимог не надав.

Розгляд зазначеної справи здійснено без участі представника відповідача, за відсутності його відзиву, враховуючи наступне:

- копія ухвали від 29.05.2015 про порушення провадження у даній справі, яка направлена відповідачу за адресою, вказаною у спеціальному витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 02.06.2015 (а.с.63), повернута суду з довідкою відділення звязку, у якій причиною повернення вказано: «за закінченням терміну зберігання» (а.с.65-68);

- копія ухвали від 19.06.2015 про відкладення розгляду справи направлена за тією ж адресою відповідача 22.06.2015, що підтверджується відміткою на ухвалі (а.с.72, зворот), однак, також повернута до суду з аналогічною довідкою (а.с.163-165);

- копія ухвали від 03.07.2015 про відкладення розгляду справи направлена за тією ж адресою відповідача 07.07.2015, що підтверджується відміткою на ухвалі (а.с.118, зворот);

- станом на 10.08.2015, що вбачається з спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (а.с.166-167), адреса відповідача не змінилась;

- клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило;

- матеріалів справи достатньо для вирішення спору по суті.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

03.10.2013 між ПАТ Міський комерційний банк (далі банк) та ТОВ Еверест-12 (далі позичальник) укладено кредитний договір №1043/980-ЮО (далі - договір) (а.с.11-14, 121-124).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

До вказаного кредитного договору сторонами неодноразово вносили зміни і доповнення (а.с.15-26, 125-137).

Відповідно до умов кредитного договору з урахуванням змін до нього, банк позивач у справі надає позичальнику відповідачу у справі кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 87 600 000,00грн, починаючи з 03.10.2013 на умовах, передбачених цим договором, (п. 1.1 договору у редакції договору від 28.11.2013 № 6 про внесення змін до кредитного договору № 1043/980-ЮО від 03.10.2013).

За умовами п. 1.2 кредитного договору строк дії кредитної лінії з 03.10.2013 по 02.10.2014.

Згідно п. 1.3 договору дата повернення кредиту 02.10.2014 (включно).

Процента ставка за користування кредитними коштами встановлена сторонами у розмірі 30% річних (п. 1.5 договору).

Відповідно до п. 3.3 договору кредит може бути наданий відповідно до цільового призначення шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника №01 в ПАТ Міський комерційний банк у межах суми, вказаної у п.1.1 вказаного договору.

В силу п. 3.5 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щоденно за фактичну кількість днів у періоді; при розрахунку процентів за користування кредитом використовується метод: факт/факт; при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення кредиту. Також, відповідним пунктом договору передбачено, що у випадку прострочення погашення кредиту, проценти нараховуються на суму заборгованості за кредитом і за період прострочення до моменту погашення кредиту.

Умовами договору визначено, що проценти сплачуються у такому порядку: щомісячно до 5 числа включно місяця, наступного за місяцем користування коштами, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту та одночасно з остаточним поверненням кредиту, шляхом здійснення безготівкового перерахування на рахунок №01 (п. 3.6 договору).

Відповідно до п. 3.6.3 договору (у редакції договору №14 від 01.09.2014) позичальник зобовязався сплатити всі нараховані відсотки до кінця дії кредитного договору.

Як встановлено судом, позивачем перераховано на рахунок відповідача кредитні кошти у загальному розмірі 87 509 300,00грн, що підтверджується випискою з рахунку (а.с.56-58).

Предметом спору у даній справі є виконання відповідачем зобовязань з повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення зазначених зобовязань.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як визначено ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В силу ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Позивачем заявлено до стягнення (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) 87 509 300,00грн простроченої заборгованості за кредитом, 29 372 862,83грн простроченої заборгованості за процентами, 2 013 912,66грн поточної заборгованості за процентами.

Оскільки під час розгляду справи по суті відповідачем не надано доказів виконання зобовязань в частині повернення кредиту, хоча строк виконання таких зобовязань настав, вимоги про стягнення основної заборгованості у розмірі 87 509 300,00грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вимоги позивача в частині стягнення 29 372 862,83грн простроченої заборгованості по процентам та 2 013 912,66грн поточної заборгованості по процентам є мотивованими та підлягають задоволенню, оскільки строк сплати таких процентів настав, а розрахунок процентів відповідає умовам, які визначені договором та підтверджується виписками з рахунків.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 27 018 82877грн за період з 29.10.2014 по 28.05.2015, яка нарахована на прострочену заборгованість за кредитом та процентами.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до п. 5.3 договору за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом та/або процентів за неправомірне користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення та нараховується щоденно.

Встановлений відповідним пунктом договору розмір пені не перевищує максимального розміру, визначеного ст.4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань".

Проте, пеня позивачем частково нарахована без урахування строку, встановленого ч.6 ст.232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивачем не надано суду доказів внесення змін до договору щодо можливості нарахування пені після закінчення шести місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

За розрахунком суду розмір пені, що підлягає стягненню, з урахуванням обмеження нарахування шестимісячним строком, становить 17 833 336,03грн, а саме:

- за період з 29.10.2014 (заявлено в розрахунку) по 02.04.2015 (шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано) на суму 87 509 300,00грн 13 351 761,42грн;

- на заборгованість зі сплати процентів у розмірі 29 372 862,83грн за період з 29.10.2014 (заявлено у розрахунку) по 02.04.2015 (шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано) 4 481 574,61грн;

В частині задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 9 185 492,74грн пені суд відмовляє, оскільки вказані нарахування здійснені позивачем у період, коли нарахування пені припинилось.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення частини пені, суд не прийняв до уваги доводи представника позивача в судовому засіданні, про те, що посилання у п.5.3 договору на те, що пеня нараховується щоденно, означає, що пені нараховується понад шестимісячний строк, встановлений ч.6 ст.232 ГК України.

Так, фактично у відповідному пункті договору визначено порядок нарахування штрафної санкції неустойки і посилання та те, що вона нараховується щоденно відповідає правовій природі такого виду неустойки як пеня. Однак, укладений сторонами договір не містить положень про те, що пеня, яка нараховується щодня, нараховується без застосування положень ч.6 ст.232 ГК України, тобто після спливу шестимісячного строку.

При зверненні з даним позовом до суду позивач не сплачував судовий збір за подачу позову, оскільки на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від його сплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГРК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно пп. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена у розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

При цьому, в силу ч. 1 цієї норми, судовий збір обраховується з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, яка встановлюється на 1 січня календарного року, у якому відповідна заява подається до суду.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача коштів, що є майновою вимогою; позовну заяву надіслано до суду 22.05.2015.

Розмір мінімальної заробітної плати у 2015 році установлений ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" у місячному розмірі - 1218 гривень.

Отже, враховуючи граничний розмір судового збору за подання заяви майнового характеру, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в доход державного бюджету України у розмірі 73 080,00грн (1218*60, оскільки 136 729 411,52/100*2>1218*60).

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Еверест-12 на користь Публічного акціонерного товариства Міський комерційний банк заборгованість у розмірі 136 729 411,52грн, що складається з: 87 509 300,00грн основної заборгованості, 31 386 775,49грн процентів, 17 833 336,03грн пені.

3. В частині стягнення 9 185 492,74грн пені відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 13.08.2015.

Суддя Ейвазова А.Р.