УХВАЛА

04.08.2015Справа № 10/264

За скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан»

на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан»

до Комунального підприємства «Київпастранс»

про стягнення 109 746, 64 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача (саржника): Твердохліб І.Ю. за довіреністю № 117 від 16.07.2015 р.;

від відповідача: не з'явився;

від ВДВС: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.08.2011 р. у справі № 10/264 позовні вимоги були задоволені повністю; вирішено стягнути з Комунального підприємства "Київпастранс" (ідентифікаційний код: 31725604, адреса: 04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, буд. 2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Октан" (ідентифікаційний код: 24718890, адреса: 03680, м. Київ, бул. Лепсе, 4, корп. 21) грошові кошти: втрат від інфляції - 80 668,48 грн. (вісімдесят тисяч шістсот шістдесят вісім гривень 48 копійок), 3% річних - 28 808,16 грн. (двадцять вісім тисяч вісімсот вісім гривень 16 копійок) та судові витрати в сумі - 1 330,76 грн. (одна тисяча триста тридцять гривень 76 копійок).

29.08.2011 р. господарським судом міста Києва було видано наказ про примусове виконання вищевказаного судового рішення № 10/261.

14.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан» було подано скаргу на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної казначейської служби Головного управління юстиції у м. Києві, відповідно до якої він просить:

- визнати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 28891097 від 26.12.2014 р. про повернення виконавчого документа стягувачеві недійсною (скасувати цю постанову);

- визнати дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо повернення стягувачу виконавчого документа - наказу господарського суду міста Києва від 29.08.2011 р. у справі № 10/264 незаконними;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві вчинити дії з примусового виконання рішення господарського суду міста Києва у справі № 10/264 від 11.08.2011 р.

Скарга мотивована тим, що державним виконавцем неправомірно було прийнято постанову від 26.12.2014 р. про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» за відсутності на це достатніх правових підстав.

При цьому, в прохальній частині означеної скарги позивач просить суд відновити пропущений строк для подачі даної скарги як такий, що пропущений з поважних причин.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.05.2015 р. призначено судове засідання з розгляду клопотання про поновлення строку для подачі скарги на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві на 09.06.2015 р.

В судовому засіданні 09.06.2015 р. представник позивача просив суд поновити строк для подачі скарги на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві. При цьому, представником позивача подано клопотання про витребування від Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України додаткових доказів, зокрема, належним чином завірених копій матеріалів виконавчого провадження № 28891097.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.06.2015 р. заперечив проти клопотання представника позивача про поновлення строку для подачі скарги на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Представник ВДВС в судове засідання 09.06.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 09.06.2015 р. судом було розглянуто подане представником позивача клопотання про витребування додаткових доказів у справі, та вирішено його задовольнити.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.06.2015 р. було витребувано в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України у Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 28891097, розгляд клопотання позивача про поновлення строку для подання скарги на дії органів Державної виконавчої служби було відкладено на 08.07.2015 р.

03.07.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 08.07.2015 р. представник позивача просив задовольнити клопотання позивача про поновлення строку для подання скарги на дії органів Державної виконавчої служби.

Представники відповідача та ВДВС в судове засідання 08.07.2015 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.07.2015 р. клопотання позивача про поновлення строку для пред'явлення скарги на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві залишено без задоволення, оскільки позивачем не був пропущений десятиденний строк для пред'явлення даної скарги, та призначено скаргу до розгляду на 04.08.2015 р.

У судове засідання 04.08.2015 р. представники боржника та ВДВС не з'явились, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином.

Так, згідно з п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1228 від 02.06.2006 року «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Також, у відповідності до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши скаргу позивача на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2011 р. у справі № 10/264, суд дійшов висновку, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписами ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, відповідно до ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Також, згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Так, акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

В даному випадку на розгляд суду передано вимоги щодо визнання недійсною та скасування постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Дякона Назарія Миколайовича від 26.12.2014 р. ВП № 28891097 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Розглядаючи зазначені вимоги, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. (ч. 4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»).

Обґрунтовуючи оскаржувану постанову державним виконавцем було зазначено, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2013 р. у справі № 826/11171/13-а майно, яке зареєстроване за боржником звільнено з-під арешту; в ході виконання даного виконавчого документа майна та коштів, які належать боржнику, і на які у відповідності до вимог чинного законодавства України можливо звернути стягнення, не виявлено.

При цьому, приймаючи оскаржувану постанову державний виконавець зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» (далі - Порядок), визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників. Боржниками згідно п. 2 даного Порядку, визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємств, установ та організацій, рахунки яких відкриті в органах казначейства. Відповідно до п. 3 даного Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Згідно п. 6 Порядку, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на якій слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі їх наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету. До заяви можуть надаватися інші документи, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів. Пунктом 24 Порядку передбачено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подаються до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи зазначені у пункті 6 даного Порядку.

Досліджуючи фактичні обставини виконання прийнятого у даній справі судового рішення, суд звертає увагу на те, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови від 26.12.2014 р. безпідставно послався на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.08.2013 р. у справі № 826/11171/13-а майно, яке зареєстровано за боржником, було звільнено з-під арешту.

Так, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.08.2013 р. у справі № 826/11171/13-а було скасовано постанову управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 24.04.2013 р. ВП № 37494072 про арешт майна боржника - КП «Київпастранс» та оголошення заборони на його відчуження.

Проте, на день прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, вищевказана постанова Окружного адміністративного суду м. Києва була скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2014 р.

При цьому, посилання на те, що відповідач КП «Київпастранс» є юридичною особою, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства суд визнає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», статтею 1 встановлює мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

Відповідно до частини 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» та з метою забезпечення безперебійного функціонування міського господарства, недопущення припинення діяльності підприємств внаслідок примусової реалізації їх засобів виробництва, Київською міською радою прийнято рішення від 7 лютого 2002 року № 257/1691 «Про мораторій на застосування примусової реалізації майна, що належить територіальній громаді міста Києва».

Вищевказаним рішенням, встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна комунальних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка територіальної громади міста Києва становить не менше 25 відсотків, якщо таке відчуження здійснюється шляхом звернення стягнення на майно боржника та продажу майна в процесі провадження справ про банкрутство.

Таким чином, при примусовому виконанні судового рішення прийнятого у справі № 10/264, КП «Київпастранс» не є підприємством, що підпадає під встановлену згідно законодавства заборону примусової реалізації його майна лише за обставин закріплення за ним основних фондів на праві повного господарського відання.

Також, суд вважає необхідним зазначити, що положення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 не встановлюють заборони щодо звернення стягнення на майно та кошти бюджетних установ-боржників, а фактично змінюють порядок виконання виконавчих документів.

При цьому, сама зміна порядку виконання рішення суду без встановлення законодавчої заборони щодо звернення стягнення на майно боржника не може бути правовою підставою для повернення виконавчого документа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", враховуючи ту обставину, що виконавче провадження відкрито до внесення змін у відповідні нормативно-правові акти, які в силу ст. 58 Конституції України не мають зворотної сили та не містять вказівок щодо процедури передачі, закінчення чи повернення виконавчих документів у тих випадках, коли виконавчі провадження були відкриті до набрання чинності вказаними вище нормативними актами.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 27.10.2014 р. у справі № 13/370-10.

Крім того, слід звернути увагу на те, що КП «Київпастранс» не належить до суб'єктів, визначених ч. 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", а тому до спірних правовідносин не може бути застосовано положення вказаного Закону.

Поряд з наведеним суд відзначає, що відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Так, згідно з положеннями п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету:

1) рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

На виконання ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» і п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників.

За змістом абз. 3 п. 2 Порядку у тексті цього документа термін «боржник» вживається у такому значенні - визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Згідно з п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 24 Порядку встановлено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у п. 6 цього Порядку.

Положення вказаного порядку не містять заборони на виконання судового рішення прийнятого у відношенні боржника - комунального підприємства в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а лише передбачають виключне виконання органами Казначейства у порядку черговості надходження виконавчих документів виданих по виконанню рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Тобто, у межах бюджетних коштів та у відношенні відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) саме органами казначейства виконується списання коштів з рахунків відкритих в органах казначейства згідно виконавчих документів і така виключність полягає у вчиненні відповідних дій казначейством, а не іншим органом, на виконанні якого перебуває виконавчий документ.

Таким чином, Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845 передбачає заборону щодо проведення виконавчих дій стосовно боржника у відношенні грошових коштів, що знаходяться на рахунках відкритих в органах казначейства, відповідно виключає можливість виконання судового рішення державним виконавцем по списанню коштів, які надійшли з державного чи місцевого бюджету на рахунок такого боржника відкритий в державному казначействі.

Зі змісту матеріалів виконавчого провадження не вбачається встановлення державним виконавцем наявності у боржника лише коштів, що знаходяться на рахунках відкритих в органах казначейства, та відсутності іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення для виконання прийнятого у даній справі судового рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у державного виконавця не було правових підстав для повернення позивачу виконавчого документа з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", а також з посиланням на Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845.

Таким чином, суд відзначає про невідповідність оскаржуваної постанови нормам чинного законодавства, з огляду на що визнає незаконними дії ВДВС щодо повернення виконавчого документа стягувачеві та визнає недійсною відповідну постанову.

При цьому, вимоги позивача (заявника) зобов'язати орган державної виконавчої служби вчинити дії з примусового виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2011 р. у справі № 10/264 не можуть бути предметом розгляду скарги на дії виконавчої служби в порядку ст. 121-2 ГПК України, оскільки а ні процесуальним законом (ГПК України), а ні Законом України «Про виконавче провадження» суду не надано повноважень щодо виконання процесуальних виконавчих дій, а відповідно до ст. 85 зазначеного Закону до суду лише може бути оскаржено дії чи бездіяльність посадових осіб Державної виконавчої служби.

Згідно з п. 9.13. Постанови Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Разом з тим, доказів того, що державний виконавець ухиляється від вчинення певних виконавчих дій, суду не представлено, а його дії з повернення виконавчого документа стягувачеві опосередковані лише невірним застосуванням норм чинного законодавства та суб'єктивною оцінкою достатності вчинених виконавчих дій.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження», господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Октан» на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві під час виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2011 р. у справі № 10/264, - задовольнити частково.

2. Визнати дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо повернення стягувачу виконавчого документа - наказу господарського суду міста Києва від 29.08.2011 р. у справі № 10/264 незаконними.

3. Визнати недійсною постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Дякона Н.М. від 26.12.2014 р. ВП № 28891097 про повернення виконавчого документа стягувачу.

4. В іншій частині скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Октан» залишити без задоволення.

5. Ухвалу може бути оскаржено в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя В.С. Ломака