ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18.08.2015р. Справа № 905/1218/15

за позовом Комунального підприємства „Маріупольське виробниче управління

водопровідно-каналізаційного господарства, , м.Маріуполь

до відповідача ОСОБА_1 відділу м.Луганськ, ,

м.Словянськ

про стягнення заборгованості в сумі 1004 грн. 61 коп.

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 по дов.

Від відповідача: ОСОБА_3 по дов.

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Комунальне підприємство „Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства, м.Маріуполь, позивач, звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 відділу м.Луганськ, м.Словянськ, про стягнення заборгованості в сумі 1004,61 грн., у тому числі основний борг в сумі 574,11 грн., інфляція в сумі 285,07 грн., три проценти річних в сумі 13,64 грн., штраф в сумі 40,08 грн. та пеня в сумі 91,71 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на договори №360 від 26.03.2014р., акти-рахунки, розрахунок суми позову.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, що надійшов на адресу суду 18.08.2015р., в якому визнав позов в частині вимог про стягнення основного боргу. Одночасно, щодо решти позовних вимог відповідач стверджує про наявність форс-мажорних обставин, які виключають застосування до нього відповідальності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

26.03.2014р. між сторонами був підписаний договір №360 про закупівлю водовідведення за державні кошти, згідно з яким позивач прийняв на себе зобовязання у 2014р. надати відповідачу послуги з водовідведення, а відповідач прийняти і оплатити такі послуги. Найменування послуг: приймання господарсько-побутових стоків з обєктів відповідача (ДК016-201037.00.1), кількість послуг- 120 куб.м. з прийому стоків здійснюється в межах бюджетних асігнувань, встановлених для відповідача на 2014р. відповідного кошторису.

Крім цього, 26.03.2014р. між сторонами також був підписаний договір №360 про закупівлю послуг водопостачання за державні кошти, за умовами якого позивач зобовязався у 2014р. надати відповідачу послуги з водопостачання, а відповідач прийняти і оплатити ці послуги. Найменування послуг: постачання питної води до обєктів відповідача (ДК016-201037.00.2), кількість послуг- 120 куб.м. з постачання питної води здійснюється в межах бюджетних асігнувань, встановлених для відповідача на 2014р. відповідного кошторису.

Згідно з наданими до матеріалів справи актами №360-1 від 07.04.2014р., №360-1 від 06.05.2014р., №360-1 від 05.06.2014р., №360-1 від 08.07.2014р., №360-1 від 06.08.2014р., №360-1 від 09.09.2014р., №360-1 від 07.10.2014р., №360-1 від 07.11.2014р., №360-1 від 08.12.2014р., які підписані сторонами без будь-яких зауважень або заперечень, позивачем протягом квітня 2014р. грудня 2014р. було здійснено приймання господарсько-побутових стоків та подачу питної води відповідачу на суму 574,11 грн.

Факт отримання вказаних послуг від позивача з боку відповідача підтверджено.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п.11.11, п.11.10 договорів №360 від 26.03.2014р. відповідач має здійснити оплату наданих позивачем послуг в пятиденний термін з моменту отримання рахунку.

Позивачем до матеріалів справи надані рахунки №360-159 від 09.04.2014р., №360-160 від 14.05.2014р., №360-161 від від 10.06.2014р., №360-162 від 10.07.2014р., №360-163 від 08.08.2014р., №360-164 від 10.09.2014р., №360-165 від 09.10.2014р., №360-166 від 11.11.2014р., №360-166/2 від 11.11.2014р., №360-167 від 09.12.2014р.

За висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в сумі 574,11 грн. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач не виконав.

Відповідач у відзиві на позов визнав позовні вимоги в сумі 574,11 грн.

Згідно до ч.5 ст.78 Господарського процесуального кодексу України в разі визнання відповідачем позовних вимог господарський суд приймає рішення про задоволення позову.

За таких обставин, враховуючи, що дії відповідача щодо визнання позову в частині вимог про стягнення основного боргу не суперечать законодавству та не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, виходячи з того, що позов в цій частині доведений позивачем та обгрунтований матеріалами справи, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 574,11 грн. підлягають задоволенню.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписом ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п.7.3 договорів №360 від 26.03.2014р. сторонами було узгоджено, що за порушення строків виконання зобовязання стягується пеня у розмірі 0,1% вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Відповідно до ст.ст.627, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.2 ст.67, ч.4 ст.179 Господарського кодексу України сторони вільні у виборі предмету договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином, за висновками суду, сторонами за власним волевиявленням в договорах №360 від 26.03.2014р. було узгоджено можливість застосування таких видів господарських санкцій як і пеня, і штраф.

Позивачем на підставі п.7.3 договорів №360 від 26.03.2014р. нараховано та предявлено до стягнення пеню в сумі 91 грн. 71 коп. за період з 20.04.2014р. по 16.06.2015р. та штраф в сумі 40 грн. 08 коп.

Крім цього, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України заявлені вимоги про стягнення з відповідача інфляції в сумі 285,07 грн. та трьох процентів річних в сумі 13,64 грн. за період з 20.04.2014р. по 10.07.2015р.

За висновками суду, розрахунок суми санкцій є арифметично вірним, таким, що відповідає законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи.

Відповідач у відзиві на позов щодо вказаних вимог заперечує, посилаючись на наявність форс-мажорних обставин, які виключають застосування до нього відповідальності.

Суд вказані заперечення відповідача до уваги не приймає, з огляду на таке:

За змістом ст.10 Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції та ст.14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору) які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

Відповідачем представлено суду копію такого сертифікату №4812.

Разом з тим, відповідно до Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обстави (обставин непереборної сили), затверджений рішенням президії Торгово-промислової палати України від 15.07.2014р. №40 (3), що кореспондується та витікає з положень Закону України Про торгово-промислові палати в Україні від 02.12.1997р. №671/97-ВР, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) це надзвичайні та невідворотні обставини, які обєктивно впливають на виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

За визначеннями наведеного Регламенту, сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили)- документ встановленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно п.п.6.1, 6.2 Регламенту, підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст.3.1 Регламенту, визначених як непереборний вплив на виконання відповідного зобов'язання таким чином, що унеможливлює його виконання у термін, що настав (наявність причинно-наслідкового звязку між обставиною та неможливістю виконання зобовязання в термін, передбачений відповідно законодавством, відомчими нормативними актами, договором, контрактом, угодою, типовим договором тощо).

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи, по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобовязаннях/обовязках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Аналіз приведеного вище Регламенту та положень Закону України Про торгово-промислові палати в Україні свідчить про те, що сертифікат засвідчує певні форс-мажорні обставини, які звільняють від відповідальності за чітко визначеними зобовязаннями та на які вказано заявником.

За змістом представленого відповідачем сертифікату №4812 засвідчено настання обставин непереборної сили з 15.05.2014р. відповідачу при здійснені господарської діяльності, які стосуються справлення екологічного податку та сплати рентної плати за спецвикористання води. Мова, про неможливість виконання договірних зобовязань, у тому числі за договорами №360 від 26.03.2014р. за тих, чи інших обставин, не йдеться.

Отже, це дає підстави стверджувати про те, що дія означеного сертифікату не поширюється на спірні правовідносини, а отже останній не можна розцінювати, як підставу для звільнення від відповідальності за невиконання/не належне виконання грошових зобовязань за наведеним правочином.

Як наслідок, позовні вимоги про стягнення інфляції в сумі 285,07 грн., трьох процентів річних в сумі 13,64 грн., штрафу в сумі 40,08 грн. та пені в сумі 91,71 грн. підлягають задоволенню.

Судовий збір підлягає віднесенню на відповідача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43, 49, 78, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства „Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства, м.Маріуполь до ОСОБА_1 відділу м.Луганськ, м.Словянськ про стягнення заборгованості в сумі 1004,61 грн., у тому числі основний борг в сумі 574,11 грн., інфляція в сумі 285,07 грн., три проценти річних в сумі 13,64 грн., штраф в сумі 40,08 грн. та пеня в сумі 91,71 грн., задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 відділу м.Луганськ, м.Словянськ на користь Комунального підприємства „Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства, м.Маріуполь основний борг в сумі 574 грн. 11 коп., інфляцію в сумі 285 грн. 07 коп., три проценти річних в сумі 13 грн. 64 коп., штраф в сумі 40 грн. 08 коп. та пеню в сумі 91 грн. 71 коп., всього заборгованість в сумі 1004 грн.61 коп., витрати по сплаті державного мита в сумі 1827 грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення оголошено повністю в судовому засіданні 18.08.2015р.

Суддя Г.В. Левшина