РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2015Справа №910/14583/15

За позовом Приватного підприємства «Укрпалетсистем»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Геокс»

про стягнення 530 227,09 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача: Гонік О.С. - представник за довіреністю від 04.08.15

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 05.08.2015 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Приватного підприємства «Укрпалетсистем» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Геокс» про стягнення 530 227,09 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зазначив, що між сторонами 13.06.2012 року було укладено договір № 22/06/12 купівлі-продажу нафтопродуктів, на підставі якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача нафтопродукти, а відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його. За доводами позивача, останнім належним чином виконано договірні зобов'язання та поставлено відповідачу нафтопродукти, а саме: паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С в кількості 37 940,00 літрів на загальну суму 504 981,40 грн, що підтверджується накладною на відпуск ПММ № 053-3510 від 02.07.2014 р. Відповідачем в сувою чергу, 02.07.20154 р. було здійснено попередню оплату за поставлений товар на суму 200 000,00 грн, 15.07.2014 р. - внесено оплату у сумі 40 000,00 грн та 22.04.2014 р. - 10 000,00 грн, тобто відповідачем оплачено товар на загальну суму 250 000,00 грн, а тому у відповідача утворився борг перед позивачем у розмірі 254 981,40 грн. За не належне виконання договірних зобов'язань щодо повноти та вчасності оплати за поставлений товар, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 55 663,04 грн, 30 % річних від простроченої суми у розмірі 39 181,61 грн; 19 % річних за користування чужими коштами у розмірі 40 308,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 140 092,55 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.06.2015 порушено провадження у справі № 910/14583/15 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 05.08.2015.

У судове засідання 05.08.2015 з'явився представник позивача, вимоги ухвали суду виконав, позовні вимоги підтримав та проси суд задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, оскільки ухвала суду направлялись на юридичну адресу відповідача - 01004, м. Київ, вул. Крутий узвіз, буд. 6/2, літ. А, що зазначена у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача та його відзиву на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

13 червня 2012 року між Приватним підприємством «Укрпалетсистем» (надалі - позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Геокс» (надалі - відповідача, покупець) було укладено договір № 222/06/12 купівлі-продажу нафтопродуктів (надалі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю нафтопродукти (товар), а покупець зобов'язався своєчасно прийняти товар і оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п. 2.1. договору продавець зобов'язаний своєчасно та у повному обсязі поставити покупцю товар протягом строків, зазначених в заявках на відвантаження товару.

У п. 3.1. договору зазначено, що товар поставляється покупцю партіями, в кількості і по ціні, зазначеній в заявках, на умовах EXW (нафтобаза продавця, надалі - пункт поставки), СРТ (пункт призначення покупця), FCA або ін.

Вартість товару зазначається з урахуванням ПДВ, наливу та з урахуванням транспортних витрат (п. 4.1. договору).

Згідно з п. 4.3. договору покупець здійснює 100% попередню оплату товару.

За доводами позивача, ПП Укрпалетсистем» поставило відповідачу нафтопродукти, а саме: паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С в кількості 37 940,00 літрів на загальну суму 504 981,40 грн, що підтверджується накладною на відпуск ПММ № 053-3510 від 02.07.2014 р. та довіреністю на отримання цінностей № 3 від 02.07.2014 р. Відповідачем в сувою чергу, 02.07.20154 р. було здійснено попередню оплату за поставлений товар на суму 200 000,00 грн, 15.07.2014 р. - внесено оплату у сумі 40 000,00 грн та 22.04.2014 р. - 10 000,00 грн, тобто відповідачем оплачено товар на загальну суму 250 000,00 грн, а тому у відповідача утворився борг перед позивачем у розмірі 254 981,40 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 565 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України на продавця покладено обов'язок передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Обов'язок продавця передати товар покупцеві згідно з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

У п. 3.5. договору сторонами встановлено, що днем виконання обов'язку по поставці товару вважається дата, зазначена у видатковій накладній.

Як свідчать матеріали справи позивач постави відповідачу нафтопродукти, а саме: паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С в кількості 37 940,00 літрів на загальну суму 504 981,40 грн, що підтверджується накладною на відпуск ПММ № 053-3510 від 02.07.2014 р., підписаною уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 4.3. договору покупець здійснює 100% попередню оплату товару

Як свідчать матеріали справи, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 504 981,40 грн, що підтверджується накладною на відпуск ПММ № 053-3510 від 02.07.2014 р., підписаною уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Проте відповідачем в порушення умов договору вартість отриманого товару оплачено частково на суму 250 000,00 грн, у зв'язку з чим виник борг у розмірі 254 981,40 грн.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 4.3. договору виконання грошового зобов'язання відповідача по сплаті за отриманий товар за договором на момент розгляду справи настав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем був поставлений товар, що підтверджується видатковою накладною підписаною сторонами, копія якої містяться в матеріалах справи. Проте відповідач, в порушення дійсних домовленостей, не розрахувався за поставлений товар, у зв'язку з чим його заборгованість складає на момент вирішення спору 254 981,40 грн.

Враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в сумі 254 981,40 грн.

Крім іншого, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 55 663,04 грн, 30 % річних від простроченої суми у розмірі 39 181,61 грн; 19 % річних за користування чужими коштами у розмірі 40 308,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 140 092,55 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 р. № 3-88гс11.

У п. 5.2. договору сторони передбачили, що у разі прострочки покупцем строків розрахунків, зазначених у додаткових угодах, а також невиконанні умов пунктів 2.2.2., 2.2.4. даного договору покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару за кожен день прострочення виконання зобов'язань за весь період прострочення, 30 % річних з простроченої суми, а також відшкодовує інфляційні збитки.

У п. 5.3. за несвоєчасне проведення розрахунків у відповідності до умов даного договору постачальник має право стягнути з покупця проценти за користування чужими коштами в розмірі 19 % річних від неоплаченої вартості товару.

Враховуючи положення ст. 6, ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до умов яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення пені та 19 % річних за користування чужими коштами.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо сплати за отриманий товар, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат, 30% річних та 19 % річних за користування чужими коштами.

Перевіривши розрахунки позивача, суд встановив, що розмір пені, інфляційних втрат, 30% річних та 19 % річних за користування чужими коштами становить суму більшу, ніж заявлено позивачем. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягають суми у розмірах, заявлених позивачем: пеня у розмірі 55 663,04 грн, 30 % річних від простроченої суми у розмірі 39 181,61 грн; 19 % річних за користування чужими коштами у розмірі 40 308,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 140 092,55 грн

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання за договором.

За таких обставин, позовні вимоги позивача є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Геокс» (01004, м. Київ, вул. Крутий узвіз, буд. 6/2, літ. А; ідентифікаційний код 37265947) на користь Приватного підприємства «Укрпалетсистем» (22800 Вінницька область, Немирівський район, м. Немирів, вул.. Леніна, буд. 216-А; ідентифікаційний код 32285225) основну суму боргу у розмірі 254 981 (двісті п'ятдесят чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят одну) грн 40 коп.; пеню у розмірі 55 663 (п'ятдесят п'ять тисяч шістсот шістдесят три) грн 04 коп.; 30 % річних у розмірі 39 181 (тридцять дев'ять тисяч сто вісімдесят одну) грн 61 коп.; 19 % річних за користування чужими коштами у розмірі 40 308 (сорок тисяч триста вісім) грн 49 коп.; інфляційні втрати у розмірі 140 092 (сто сорок тисяч дев'яносто дві) грн 55 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 604 (десять тисяч шістсот чотири) грн 54 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.08.2015 року

Суддя Пукшин Л.Г.