ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року Справа № 910/3163/15-г
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Черкащенка М.М. - головуючого (доповідач),
Вовка І.В., Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуДочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
на постанову та на рішенняКиївського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 року господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року
у справі господарського судуміста Києва
за позовомпублічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
доДочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 5 160,10 грн.,
в судовому засіданні взяли участь представники:

- від позивача:Сорохан Д.М.,
- від відповідача:Старик Я.І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - ПАТ "Укртрансгаз") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України") про стягнення 3058,37 грн. основного боргу, 795,72 грн. пені, 214,09 грн. - 7% штрафу, 305,92 грн. -3 % річних та 786,00 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов"язань за договором купівлі-продажу №254-К/267/11-К від 15.09.2011 року в частині оплати вартості отриманої за цим договором продукції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року (суддя Мандриченко О.В.) позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" на користь ПАТ "Укртрансгаз" 3058,37 грн. основного боргу, 305,92 грн. - 3% річних, 786,00 грн. інфляційних втрат та 1469,46 грн. судового збору. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 року (колегія суддів у складі: Мальченко А.О. (головуючий), Жук Г.А., Суховий В.Г.) рішення місцевого господарського суду від 31.03.2015 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" - без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" подало касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 року та рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 ГК України) і сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору (стаття 627 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 15.09.2011 року між ПАТ "Укртрансгаз" (продавець) та ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №254-К/267/11-К, відповідно до умов якого продавець зобов"язується продати, а покупець прийняти та оплатити вироби металеві (далі - продукція), відповідно до специфікації, яка є невід"ємною частиною цього договору.

Згідно з п.3.1, п.3.2 договору, ціна продукції визначена у специфікації; загальна сума договору становить 3058,37 грн.

Пунктом 3.5 договору передбачено, що покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору позивач передав, а відповідач отримав продукцію, визначену у специфікації, на загальну суму 3058,37 грн., що підтверджується видатковою накладною №25р/9/254-К від 27.09.2011 року, проте відповідач вартість отриманої продукції не оплатив, у зв"язку з чим виникла заборгованість.

Приписами ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання.

Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, а саме неналежне виконання відповідачем своїх зобов"язань за договором, щодо оплати вартості отриманої за договором продукції та приписи зазначених вище статей, колегія суддів погоджується з висновками попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3058,37 грн. основного боргу.

Посилання скаржника на те, що у нього не виникло обов"язку здійснити розрахунок за поставлену продукцію, у зв"язку з неотриманням ним відповідного рахунку, не беруться судом до уваги, оскільки ненадання рахунків-фактур не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність чи відсутність рахунків-фактур не звільняє відповідача від обов"язку оплатити вартість поставленої позивачем продукції.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи приписи зазначеної статті, а також те, що між сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків від 14.10.2013 року, за яким до загальної суми заборгованості було включено і заборгованість за вказаним вище договором і цей акт, як встановлено судами попередніх інстанцій, підписаний уповноваженими посадовими особами сторін, без будь-яких зауважень, то позовна давність за вказаною поставкою за договором перервалась і її перебіг розпочався заново і на момент звернення позивача до суду із вимогами про стягнення заборгованості -10.02.2015 року не спливла, у зв"язку з чим доводи скаржника про пропуск позивачем позовної давності щодо заявлених позовних вимог і про застосування якого заявлено відповідачем, як на підставу для відмови у позові, колегія суддів вважає необґрунтованими, не підтвердженими відповідними доказами та такими, що спростовуються обставинами справи, які встановлені судами попередніх інстанцій.

Що стосується позовних вимог про стягнення 795,72 грн. пені та 214,09 грн. штрафу, заявлених позивачем до стягнення на підставі ч.2 ст. 231 ГК України, у зв"язку з порушенням відповідачем своїх зобов"язань, то колегія суддів відзначає, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відмову у їх задоволенні, враховуючи приписи ст. 230, ч.2 ст. 231 ГК України, а також те, що зобов"язання відповідача за договором купівлі-продажу №254-К/267/11-К від 15.09.2011 року є грошовим і на які дія ч.2 ст. 231 ГК України не поширюється.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновками попередніх інстанцій про стягнення 305,92 грн. - 3% річних та 786,00 грн. інфляційних втрат, у зв"язку з наявністю прострочення відповідачем грошового зобов"язання та правових підстав, передбачених ст. 625 ЦК України для їх задоволення.

Відповідно до приписів ст. 1117, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

На підставі викладеного, оскаржувані судові рішення є повними, законними та обґрунтованими, прийнятими при дослідженні всіх обставин справи із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому, судова колегія не вбачає підстав для їх зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 25.05.2015 року та рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2015 року у справі №910/3163/15-г залишити без змін.

Головуючий суддя М.М.Черкащенко

Судді І.В.Вовк

Н.М.Нєсвєтова