РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2015Справа № 910/14985/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні при секретарі Змієвській Т.П. справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТОРИ УКРАЇНИ» до товариства з обмеженою відповідальністю «ІТО» про стягнення 26520,05 грн, за участю представників:

від позивача: Шатіло І.С. (фінансовий директор - наказ від 01.06.2010 № 5);

Давиденко О.М. (довіреність від 15.06.2015 № б/н);

від відповідача: Криштак О.О. (довіреність від 01.07.2015 № б/н);

Можарівський С.М. (довіреність від 20.07.2015 № 272),

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року до Господарського суду міста Києва звернулося ТОВ «ПРОСТОРИ УКРАЇНИ» (далі - позивач) з позовом до ТОВ «ІТО» (далі - відповідач), яким заявлено позовну вимогу про стягнення з останнього 26520,05 грн.

Позов мотивований тим, що відповідачем поставлено товар, характеристики якого не відповідають замовленим у зв'язку із чим, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 26520,05 грн, які були сплачені останньому за вказаний товар. При цьому, позивач вважає договір розірваним.

Відповідач надав суду відзив, яким позовні вимоги відхилив у зв'язку із таким. Як зазначає відповідач, сторонами спору було погоджено усі технічні характеристики товару, про що свідчить електронна переписка, і у зв'язку із чим, відповідачем було виставлено позивачеві рахунок-фактуру, який було позивачем оплачено. Тобто, на думку відповідача, сторонами було досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору поставки. Крім того, відповідач вказує на те, що обставини, з якими закон пов'язує повернення коштів, відсутні.

Також у судовому засіданні 27 липня 2015 року представником відповідача надано суду додаткові письмові пояснення по суті спору, з яких вбачається, що відповідачем виконано зобов'язання за договором належним чином, порушень з боку відповідача не допускалося. Також відповідач зазначає, що вимога про стягнення коштів є передчасною, оскільки договір не розірвано і виконано сторонами належним чином.

Крім того, представниками сторін 27 липня 2015 року подано до суду письмові пояснення, з яких вбачається, що товар, який поставлено відповідачем позивачеві, станом на даний момент, перебуває на складі ТОВ «ПРОСТОРИ УКРАЇНИ», тобто останнім відповідачеві не повертався.

В судовому засіданні 27 липня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважних представників сторін справи, судом встановлено таке.

Як вбачається з листів електронної пошти, товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОСТОРИ УКРАЇНИ» звернулося до товариства з обмеженою відповідальністю «ІТО» за інформацією щодо наявності у відповідача Запобіжного клапану. У відповідь на запит відповідач надіслав позивачеві прайс лист (список товарів і їх цін).

18 березня 2015 року позивач надіслав відповідачеві лист, засобами електронної пошти, яким просив останнього виставити рахунок на запобіжні клапани 1/2 в кількості 12 штук.

Відповідачем виставлено позивачеві рахунок-фактуру від 18.03.2015 № СФ-0002040 на оплату товару - «Клапан запобіжний - артикул 3190 08, G1 1/2» (виробник Genebre) у кількості 12 штук (далі - товар) загальною вартістю 26520,05 грн.

Позивач, у свою чергу, платіжним дорученням від 18.03.2015 № 482 оплатив виставлений відповідачем рахунок-фактуру від 18.03.2015 № СФ-0002040 у повному обсязі.

Однак, у подальшому, позивач звернувся зі своїм листом від 08.05.2015 вихідний № 01-08 до відповідача, зі змісту якого вбачається, що товар, зазначений у рахунку-фактурі від 18.03.2015 № СФ-0002040, не відповідає технічним вимогам, які заявлені позивачем при формуванні замовлення, а саме клапан запобіжний, замість функції ручного відкриття, має функцію автоматичного відкриття. Таким чином, позивач просив у вказаному листі відповідача вважати договір розірваним та вимагав від останнього повернення грошових коштів в сумі 26520,05 грн.

У відповідь на вимогу позивача, відповідач у своєму листі від 12.05.2015 вих. № 171 зазначив, що позивачеві було надано повну технічну інформацію стосовно товару, про що свідчить електронна переписка, та за наслідками погодження сторонами усіх технічних характеристик товару було виставлено позивачеві рахунок-фактуру. Враховуючи наведене та те, що товар вже оплачено виробникові і відповідачем понесено витрати, пов'язаних з доставкою товару та його розмитненням, ТОВ «ІТО» відмовило позивачеві у поверненні коштів.

Позивач, у свою чергу, на лист відповідача від 12.05.2015 вих. № 171 своїм листом від 13.05.2015 вих. № 01-08 відповів тим, що прайс лист на товар та технічний паспорт на нього, який викладено на іспанській і англійській мовах, не є належним підтвердженням технічних даних клапану. Також у вказаному листі позивач повідомляє відповідача про те, що товар було оплачено з урахуванням усного підтвердження відповідачем відповідності клапану, що вказано у рахунку від 18.03.2015 № СФ-0002040, клапану ТМ «VALTEC» Vt. 1831. Проте, вже після оплати вказаного рахунку позивачем було виявлено факт розбіжності клапанів, про що останній повідомив відповідача та у зв'язку із чим, вимагав повернення грошових коштів. Враховуючи наведені обставини, позивач повторно просив відповідача вважати договір розірваним та повернути грошові кошти.

Отже, спір між сторонами справи виник, як стверджує позивач, у зв'язку із тим, що грошові кошти в сумі 26520,05 грн, які були перераховані на підставі рахунку-фактуру від 18.03.2015 № СФ-0002040, повернуті відповідачем на вимогу позивача не були. Таким чином, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача цих коштів.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положенням статті 205 ЦК визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ст. 181 Господарського кодексу України).

Статтею 638 ЦК та частиною 2 статті 180 ГК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що товар, визначений рахунком-фактурою від 18.03.2015 № СФ-0002040 позивачем отримано 21 травня 2015 року. Даний факт підтверджується видатковою накладною від 21.05.2015 № РН-0000441, яка підписана з обох сторін їх уповноваженими особами (зазначена накладна мітиться у матеріалах справи у вигляді засвідченої копій).

Суд звертає увагу на те, що ані видаткова накладна від 21.05.2015 № РН-0000441, ані інші письмові докази, які наявні в матеріалах справи, не містять жодної інформації щодо невідповідності поставленого товару, тим технічним характеристикам, на які вказує позивач.

З наведеного слідує, що позивач, всупереч своїм твердженням про те, що товар не відповідає його замовленню, фактично його отримав. Дана обставина підтверджується письмовими поясненнями сторін спору, які містяться в матеріалах справи.

Факт поставки відповідачем і, у свою чергу, оплати та отримання позивачем товару свідчить про виникнення між сторонами спору договірних правовідносин з купівлі-продажу товару, укладеного останніми у спрощений спосіб (далі - договір).

Статтею 655 ЦК передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що позивач своїми діями, як-то: оплата та отримання товару, фактично погодив якість товару, зазначеного у рахунку-фактурі від 18.03.2015 № СФ-0002040, та виконав зі свого боку умови договору у повному обсязі.

Водночас суд зазначає таке.

За приписами частин 1 і 2 статті 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Положеннями статті 268 Господарського кодексу України унормовано, що якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів (ч. 1 названої статті). Номери та індекси стандартів, технічних умов або іншої документації про якість товарів зазначаються в договорі. Якщо вказану документацію не опубліковано у загальнодоступних виданнях, її копії повинні додаватися постачальником до примірника договору покупця на його вимогу (ч. 2 названої статті). У разі відсутності в договорі умов щодо якості товарів остання визначається відповідно до мети договору або до звичайного рівня якості для предмета договору чи загальних критеріїв якості (ч. 3 названої статті). У разі якщо покупець (одержувач) відмовився від прийняття товарів, які не відповідають за якістю стандартам, технічним умовам, зразкам (еталонам) або умовам договору, постачальник (виробник) зобов'язаний розпорядитися товарами у десятиденний строк, а щодо товарів, які швидко псуються, - протягом 24 годин з моменту одержання повідомлення покупця (одержувача) про відмову від товарів. Якщо постачальник (виробник) у зазначений строк не розпорядиться товарами, покупець (одержувач) має право реалізувати їх на місці або повернути виробникові. Товари, що швидко псуються, підлягають в усіх випадках реалізації на місці (ч. 8 названої статті).

Так, виходячи з наведених вище норм права та доводів позивача, викладених у позовній заяві, останній повинен був попередити відповідача про конкретну мету придбання товару, тобто про кінцевого споживача товару. Однак, таких доказів матеріали справи не містять.

Також, технічні характеристики товару, які є складовими якості товару, повинні бути передбачені сторонами у договорі, тобто позивач при здійсненні замовлення у відповідача повинен був повідомити останнього про всі технічні особливості запобіжного клапану, у тому числі, про необхідність наявності у ньому функції ручного відкриття.

Доводи позивача про те, що технічна умова як наявність у приладі функції ручного відкриття сторонами узгоджувалися перед замовленням товару, судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Суд, крім викладеного, відзначає таке.

Умовами договору сторони не визначили порядку приймання товару за якістю а отже, таке приймання повинно здійснюватися за правилами встановленими в Інструкції про порядок приймання продукції виробничого-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю № П-7, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.07.1966 (далі - Інструкція № П-7) і є чинною на даний час.

Вказана інструкція підлягає застосуванню відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» (1545-12), якою передбачено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на її території застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Вказане кореспондується з вимогами Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.11.1993 № 01-6/1205 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з поставкою продукції і товарів неналежної якості та некомплектних», де зазначено, що при вирішенні такого роду господарських спорів необхідно керуватись Цивільним кодексом України, Положеннями про поставки продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання, стандартами і таке інше, договором, а також Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю (зі змінами та доповненнями), затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів України від 25.04.1966 № П-7.

Так, у відповідності до п. 14 Інструкції № П-7 приймання продукції по якості й комплектності проводиться в точній відповідності зі стандартами, технічними умовами, основними й особливими умовами поставки, іншими обов'язковими для сторін правилами, а також за супровідними документами, що засвідчують якість і комплектність продукції, що поставляється (технічний паспорт, сертифікат, свідоцтво якості, рахунок-фактура, специфікація й т.п.). Відсутність зазначених супровідних документів або деяких з них не припиняє приймання продукції. У цьому випадку складається акт про фактичну якість і комплектності, продукції, що надійшла, й в акті вказується, які документи відсутні.

Як вбачається з п. 16 Інструкції № П-7, при виявленні невідповідності якості, комплектності, маркування, що продукції, що надійшла, тари або пакування вимогам стандартів, технічних умов, кресленням, зразкам (еталонам), договору або даним, зазначеним у маркуванні й супровідних документах, що засвідчують якість продукції (п. 14 даної Інструкції), одержувач припиняє подальше приймання продукції й складає акт, у якому вказує кількість оглянутої продукції й характер виявлених при прийманні дефектів. Одержувач зобов'язаний забезпечити зберігання продукції неналежної якості або некомплектної продукції в умовах, що запобігають погіршенню її якості й змішанню з іншої однорідною продукцією. Одержувач також зобов'язаний викликати для участі у продовженні приймання продукції й складання двостороннього акту представника іногороднього виробника (відправника), якщо це передбачене в основних і особливих умовах поставки, інших обов'язкових правилах або договорі.

Таким чином, враховуючи наведені вище норми Інструкції № П-7, суд приходить до висновку, що позивач, під час отримання товару та виявленні невідповідності якості замовленого товару, був зобов'язаний зупинити його прийняття та викликати повноважного представника постачальника з метою складання двостороннього акту, який би засвідчив той факт, що відповідачем поставлено товар, який не відповідає замовленню позивача.

Проте, сторонами не надано суду жодного доказу, який би підтверджував виконання сторонами вимог Інструкції № П-7. З наведеного суд робить висновок, що жодний документ у матеріалах справи не свідчить про те, що товар поставлено відповідачем позивачеві із технічними характеристиками, які не відповідають замовленню, яке, як зазначалося вище, не було позивачем чітко сформульовано.

Водночас суд зазначає, що у матеріалах справи міститься засвідчена копія рекламаційного акту державного підприємства «КРАСИЛІВСЬКИЙ АГРЕГАТНИЙ ЗАВОД» від 28.05.2015 № 210515, у якому зазначено, що клапан запобіжний без можливості ручного відкривання. Однак, суд відзначає, що даний акт не доводить того факту, у ньому йдеться саме про той товар, який поставлено відповідачем позивачеві.

Крім того, суд акцентує увагу на тому, що поставлений товар за видатковою накладною від 21.05.2015 № РН-0000441 перебуває у позивача, що підтверджується письмовими поясненнями сторін спору. При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що позивачем вчинялися дії, спрямовані на повернення відповідачеві товару.

Таким чином, підсумовуючи сукупність наведених вище обставин справи суд приходить до висновку про безпідставність позовної вимоги, оскільки по-перше, позивач замовив, оплатив та отримав товар без точних технічних характеристик запобіжного клапану, тобто позивач прийняв від відповідача товар, який було запропоновано у прайс-листі останнього. Тим самим позивач зі свого боку погодив якість товару та виконав зобов'язання за укладеним сторонами договором у повному обсязі. До того ж, матеріали справи не містять жодного належного документу (як-то акту, складеного сторонами спору у відповідності до Інструкції № П-7), який би підтверджував те, що поставлений за видатковою накладною від 21.05.2015 № РН-0000441 товар не містить такої функції як ручне відкривання. Більш того, позивач звернувся до господарського суду із вимогою про стягнення з відповідача грошових коштів за товар, який останнім, станом на момент вирішення спору, не повернуто, тобто перебуває у позивача.

З урахуванням викладених вище фактичних обставин справи і норм права, суд не вважає, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТОРИ УКРАЇНИ» у даній справі є законним, а відтак відмовляє позивачеві у його задоволенні.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 34 ГПК).

Зважаючи на те, що позов задоволенню не підлягає, за приписами ч. 5 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31 липня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань