РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"27" липня 2015 р. Справа № 902/491/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке"

на рішення господарського суду Вінницької області від 22.06.2015р.

у справі №902/491/15 (суддя Грабик В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке"

про стягнення 3 073 264,46 грн.

за участю представників сторін:

позивача: Мишковська Т.М., Нагірняк О.А.;

відповідача: Гребенюк О.В., Бонтлаб В.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 22.06.2015р. у справі №902/491/15 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке"про стягнення 3 073 264,46 грн. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" борг в сумі 2 054 107,80 грн., 28% річних в сумі 21 895,70 грн., 20% штрафу в сумі 427 621,60 грн., пеню в сумі 288334,70грн., інфляційні втрати в сумі 281304,66 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 61 465,28 грн.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 07.05.2014 р. між ТОВ "Агросолюшин" (постачальник) та ТОВ "Іллінецьке" (покупець) укладено договір поставки №07/05-01, на виконання якого постачальник поставив покупцю товар на суму 2 465 966, 95 грн., що підтверджується видатковими накладними, а ТОВ "Іллінецьке" за отриманий товар розрахувалось частково в сумі 411 859,13 грн. по протоколу взаємозаліку від 08.10.2014 р. З огляду на вказане, з урахуванням заяви позивача, суд дійшов висновку, що сума боргу, яка підлягає стягненню, становить 2 054 107,82 грн.

В обґрунтування своїх висновків, суд першої інстанції вказав на те, що відповідач не провів розрахунок за отриманий товар в строк, передбачений п. 2.6 договору, додатками до договору, а тому відповідно до вимог ст. 612 ЦК України прострочив виконання грошового зобов'язання, у зв'язку з чим наявні підстави для задоволення вимог про стягнення пені в сумі 288 334,70 грн. за період з 11.09.2014р. по 20.03.2015р., інфляційних нарахувань в сумі 281 304,66грн. за період з жовтня 2014р. по лютий 2015р., 20% штрафу в сумі 427 621,60грн. та 28% річних.

При цьому, суд першої інстанції зауважив, що згідно наданого позивачем розрахунку, відповідачу нараховані 28% річних в сумі 249 895,70 грн. за період з 11.09.2014р. по 20.03.2015р. Відповідачем сплачено 228 000 грн. після настання строку оплати, а тому суми платежів були недостатніми для виконання договірних зобов'язань в повному обсязі, у зв'язку з чим вказані кошти позивачем зараховані в рахунок погашення 28% річних відповідно до п. 2.10 договору. З огляду на вказане, місцевий господарський суд дійшов висновку, що стягненню підлягає 28% річних на суму 21 895,70 грн.

При вирішенні спірних правовідносин, судом першої інстанції було враховано відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України, а також роз'яснення, наведені у п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ураховуючи встановлені обставини у даній справі та положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Вінницької області від 22.06.2015р. у справі №902/491/15 скасувати у частині стягнення 20% штрафу в сумі 427 621 грн., пені в сумі 288 334,70грн., у частині зарахування 228 000,00 грн. у якості сплати % річних та прийняти нове рішення, яким задоволити заяву ТОВ "ІЛЛІНЕЦЬКЕ" та зменшити розмір штрафу на 90% (з 427 621,60 грн. до 42 762,16 грн.), зменшити розмір пені на 90% (з 288 334,70 грн. до 28 833,47 грн.); розстрочити виконання рішення господарського суду Вінницької області на 12 місяців, зі сплатою заборгованості рівними частинами до 30 числа кожного наступного місяця.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує, зокрема, наступне:

дії суду щодо прийняття до розгляду додаткових письмових пояснень позивача як заяви про зменшення розміру позовних вимог без доказів надіслання останніх на адресу відповідача вчинено з порушенням норм процесуального права, а саме ст. 22, ч. 1 ст. 56, п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України;

відповідач, здійснюючи оплати 13.02.2015 р. та 27.02.2015 р. на загальну суму 150 00 грн., ТОВ "Іллінецьке" у призначенні платежу вказало, що сплачуються засоби захисту рослин; п. 3.2.2. договору сторони погодили, що у разі порушення покупцем строків оплати, постачальник незалежно від вказаного покупцем призначення платежу, має право зарахувати кошти в рахунок оплати простроченої заборгованості перед постачальником, а тому, з урахуванням вказаного, позивач повинен був зарахувати 150 000 грн. саме в якості погашення суми основного боргу;

як убачається з норми ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються втрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу, а тому, ТОВ "Іллінецьке" без відповідного на те рішення суду, без повідомлення відповідача, передчасно зарахувало 150 000 грн. у якості погашення відсотків річних, зазначених ст. 625 ЦК України, можливість чого не предбачена жодною нормою чинного законодавства;

ТОВ "Іллінецьке" також повідомило суд першої інстанції, що після порушення провадження у справі за період з 13.05.2015 р. по 29.05.2015 р. відповідачем сплачено на користь позивача 74 000 грн., доказом чого є наявні в матеріалах справи платіжні доручення, а тому, з урахуванням п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", провадження у справі, у частині стягнення суми основного боргу у розмірі 74 000 грн., підлягає припиненню;

господарським судом першої інстанції не вжито належних заходів та не досліджено у повному обсязі, як того вимагають норми ГПК України, матеріали та обставини справи, що призвело до винесення незаконного рішення, яке суперечить дійсним обставинам справи та Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

З огляду на викладені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, відповідач вважає, що судом першої інстанції було задоволено позов за відсутності на те визначених законом підстав, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції слід скасувати.

Позивач не скористався своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

27 липня 2015 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представники скаржника підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджують, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважають, що рішення господарського суду Вінницької області від 22.06.2015р. у справі №902/491/15 слід скасувати в частині стягнення штрафу, пені та % річних.

Представники позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" в судовому засіданні заявили, що з доводами апелянта не погоджуються, вважають їх безпідставними, а оскаржуване рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просять суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення змінити, задоволивши позов частково та, припинивши провадження у справі в частині стягнення 28% річних в сумі 78 000 грн., виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 07.05.2014р. ТОВ "Агросолюшин" (постачальник) та ТОВ "Іллінецьке" (покупець) укладено договір поставки №07/05-01 на умовах товарного кредиту (далі по тексту - Договір) (Т.1, а.с. 15-16).

За умовами п. 1.1 Договору в строки, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Згідно з п. 2. 6. Договору, покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару, визначено з врахуванням вимог п.п. 2.2- 2.5 у вигляді авансової частини та відстроченого платежу, в розмірах, вказаних в додатках до договору, шляхом перерахування коштів в національній валюті на банківський рахунок постачальника.

За користування товарним кредитом, покупець сплачує на користь постачальника відсотки, розмір яких передбачений додатком до договору (п. 2.7. Договору); строк користування товарним кредитом починається з дня, передбаченого додатком до договору, але не раніше дня, наступного за днем отримання товару покупцем, та закінчується в день повного розрахунку покупцем за поставлений товар (п.2.8. Договору).

У п. 2.10. Договоору сторони погодили, що у випадку недостатності коштів, отриманих від покупця на виконання в повному обсязі його зобов'язань по цьому договору постачальник має право провести зарахування коштів в наступному порядку: в першу чергу- в рахунок оплати нарахованих відсотків за користування товарним кредитом; в другу чергу - в рахунок оплати за користування товарним кредитом, передбаченої п.2.4. договору; в третю чергу - в рахунок сплати відсотків за неправомірне користування коштами та індексу інфляції в порядку , передбаченому п.7.2. (в) договору; в четверту чергу - в рахунок сплати пені за кожен день прострочення, передбаченої п.7.2. (а) договору; в п'яту чергу - в рахунок сплати штрафу, передбаченого п.7.2. (б) договору; в шосту чергу - в рахунок оплати вартості (ціни) товару.

У п. 2.11. Договору сторони погодили, що відсотки за користування товарним кредитом, нараховуються постачальником щомісячно. До 5 (п'ятого) числа місяця наступного за розрахунковим, сторони підписують акт надання (приймання-передачі) послуг товарного кредитування. Акт про надання послуг товарного кредитування надсилається постачальником на адресу покупця, що вказана в тексті цього договору. Покупець зобов'язується підписати акт та повернути його протягом 1 дня з дати отримання. У разі якщо підписаний акт не повертається постачальнику, акт вважається схваленим та підписаним покупцем. Сплата нарахованих відсотків відбувається одночасно з оплатою вартості (ціни) товару, відповідно до затвердженого графіку оплати товару покупцем в додатку до даного договору.

Згідно з п. 2.12. Договору моментом переходу права власності на товар від постачальника до покупця є дата виписки видаткової накладної на товар.

Відповідно до п. 3.2.1. Договору покупець зобов'язаний, окрім іншого, провести оплату за товар та сплатити відсотки за користування товарним кредитом з дотриманням порядку та термінів передбачених п. 2 договору та додатку до договору.

Пунктом 5.1. Договору визначено, що господарські зобов'язання сторін цього договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, крім зобов'язань покупця по оплаті вартості товару, процентів за користування товарним кредитом та відповідальності, які припиняються лише їх належним виконанням (крім випадку, передбаченого п. 9.1. договору), а в частині проведення розрахунків за товар, по штрафним санкціям - до повного їх виконання.

У випадках порушення умов даного договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків за користування товарним кредитом. За порушення даних умов договору покупець: сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення (п.7.2.(а); сплачує штраф в розмірі 20% від несплаченої суми, яка склалась на наступний день після прострочення виконання грошового зобов'язання (п.7.2. (б); сплачує на користь постачальника 28 (двадцять вісім) відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України) (п.7.2.(в); керуючись ст. 259 Цивільного кодексу України сторони дійшли згоди про збільшення строку позовної давності по всім зобов'язанням (сплата заборгованості, пені, штрафу, відсотків та індексу інфляції), що виникли на підставі цього договору до 3 років. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань здійснюється без застосування ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (п.7.3.).

Як стверджується наявними в матеріалах справи доказами, ТОВ "Агросолюшин" виставило ТОВ "Іллінецьке" рахунки-фактури на оплату товару, а саме: №СФ-0000012 від 07.05.2014р. на суму 629 467,20 грн., №СФ-0000018 від 22.05.2014р. на суму 130 752 грн., №СФ-0000030 від 30.06.2014р. на суму 443 774,16 грн., №СФ-0000031 від 05.07.2014р. на суму 334 175,76 грн., №СФ-0000030 від 07.07.2014р. на суму 127 177,20 грн., №СФ-0000028 від 17.07.2014р. на суму 25 441,20 грн., №СФ-0000032 від 29.07.2014р. на суму 135 651,60 грн., №СФ-0000033 від 29.07.2014р. на суму 65 873,89 грн., №СФ-0000037 від 05.08.2014р. на суму 19 278 грн., №РФ-0000045 від 28.08.2014р. на суму 33 470,40 грн., №СФ-0000048 від 29.08.2014р. на суму 34 560 грн., №СФ-0000049 від 29.08.2014р. на суму 49 440 грн., №СФ-0000045 від 29.09.2014р. на суму 249 369,60 грн., №СФ-0000059 від 31.10.2014р. на суму 187535,94 грн. (Т.1, а. с. 17, 20, 23, 26, 28, 30, 33, 35, 38, 40, 42, 44, 46, 48, 50).

Факт виконання умов договору ТОВ "Агросолюшин" щодо поставки ТОВ "Іллінецьке" товару на суму 2 465 966,95 грн. стверджується наявними в матеріалах спарви видатковими накладними: №РН-0000014 від 16.05.2014р. на суму 629 467,20 грн., №РН-0000028 від 06.06.2014р. на суму 130 752 грн., №РН-0000030 від 30.06.2014р. на суму 443 774,16 грн., №РН-0000047 від 29.08.2014р. на суму 334 175,76грн., №РН-0000042 від 26.08.2014р. на суму 127 177,20 грн., №РН-0000037 від 18.07.2014р. на суму 25 441,20 грн., №РН-0000040 від 22.08.2014р. на суму 135 651,60 грн., №РН-0000038 від 01.08.2014р. на суму 65 873,89 грн., №РН-0000044 від 27.08.2014р. на суму 19 278 грн., №РН-0000045 від 28.08.2014р. на суму 33 470 грн., №РН-0000048 від 29.08.2014р. на суму 34 560 грн., №РН-0000049 від 29.08.2014р. на суму 49 440 грн., №РН-0000058 від 29.10.2014р. на суму 29 376 грн., №РН-0000055 від 30.09.2014р. на суму 146 880 грн., №РН-0000059 від 31.10.2014р. на суму 187535,94 грн., №РН-0000060 від 30.11.2014р. на суму 73 113,60 грн. (Т.1, а.с.18, 21, 24, 27, 29, 31, 34, 36, 39,41, 43, 45, 47, 48, 51, 53).

Згідно додатку №1 від 16.05.2014р. ціна товару становить 629 467,20грн., з яких авансова частина - 188 840,16 - строк оплати до 10.09.2014р., відстрочений платіж 440627,04грн. - строк оплати до 10.10.2014р. (Т. 1, а.с.19).

Згідно додатку №1/0000009 від 02.06.2014р. ціна товару становить 130 752 грн., з яких авансова частина - 39 225,60 - строк оплати до 10.09.2014р., відстрочений платіж 91526,40 - строк оплати до 10.10.2014р. (Т.1, а.с.22).

Згідно додатку №1/0000009 від 02.06.2014р. ціна товару становить 443 774,16 грн., з яких авансова частина - 133132,25 - строк оплати до 10.09.2014р., відстрочений платіж 310 641,91 - строк оплати до 10.10.2014р. (Т.1, а.с.25).

Згідно додатку №1 від 18.07.2014р. ціна товару становить 25 441,20грн., з яких авансова частина - 7 632,36 - строк оплати до 10.09.2014р., відстрочений платіж 17 808,84 - строк оплати до 10.10.2014р. (Т.1, а.с.32).

Згідно додатку №1 від 01.08.2014р. ціна товару становить 65 873,89грн., з яких авансова частина - 19 762,17 - строк оплати до 10.09.2014р., відстрочений платіж 46 111,72 - строк оплати до 10.10.2014р. (Т.1, а.с.37).

Згідно додатку №1 від 22.08.2014р. ціна товару становить 733 752,96грн., з яких авансова частина - 220 125,89 - строк оплати до 10.09.2014р., відстрочений платіж 513 627,07 - строк оплати до 10.10.2014р. (Т.1, а.с.54).

Згідно додатку №1 від 30.09.2014р. ціна товару становить 249 369,60грн., з яких авансова частина - 74 810,88 - строк оплати до 10.11.2014р., відстрочений платіж 174 558,72 - строк оплати до 30.11.2014р. (Т.1, а.с.49 на звороті).

Згідно додатку №1 від 31.10.2014р. ціна товару становить 187 535,94грн., з яких авансова частина - 56 620,78 - строк оплати до 10.11.2014р., відстрочений платіж 131 275,16 - строк оплати до 30.11.2014р. (Т.1, а.с.52).

Натомість, відповідач виконав договірні зобов'язання частково. Відповідач провів оплату поставленого товару в частині суми, яка становить 411 859, 13 грн. Вказаний факт стверджується протоколом взаємозаліку однорідних вимог від 08.10.2014р. на суму 227 859,13 грн. (Т.1, а.с. 144) та платіжними дорученнями на суму 184 000 грн., а саме: №115 від 21.11.2014р. на суму 50 000 грн., №135 від 01.12.2014р. на суму 50 000 грн., №128 від 02.12.2014р. на суму 6 000 грн., №176 від 05.12.2014р. на суму 28 000 грн., №211 від 22.12.2014р. на суму 10 000 грн., №218 від 24.12.2014р. на суму 10 000 грн., №228 від 26.12.2014р. на суму 10 000 грн., №27 від 23.01.2015р. на суму 20 000 грн. (Т.1, а.с.81-88).

В матеріалах справи міститься копія акта звірки взаємних розрахунків, підписаного представниками сторін, відповідно до якого станом на 27.01.2015р. заборгованість ТОВ "Іллінецьке" перед ТОВ "Агросолюшин" становить 2 054 107,82 грн. (Т.1, а.с.55).

Окрім того, позивачем надано суду першої інстанції додаткові пояснення від 18.06.2015р., з яких вбачається, що позивач підтверджує факт здійснення відповідачем сплати коштів у розмірі 78 000 грн. після розрахунку суми боргу, що не зменшує суми основного боргу, оскільки платежі, здійснені після настання строку виконання зобов'язань, в першу чергу зараховуються в рахунок сплати відсотків. З урахуванням наведеного, позивач зазначає, що враховуючи сплату відповідачем коштів на суму 78 000 грн., розмір заборгованості відповідача становить 3073264, 46 грн., з яких: 2 054 107,80 грн. борг за товар, 21 895,7 грн. (249 895,70 - 150 000 - 78 000 = 21 895,70) - 28% річних; 427 621,60 грн. - 20 % штрафу; 288 334, 70 грн. - пеня; 281 304, 66 грн. інфляційні нарахування (Т.1, а.с. 215 - 218).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

В силу дії ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як убачається із встановлених обставини у даній справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладення договору поставки №07/05-01 на умовах товарного кредиту від 07.05.2014р.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 534 ЦК України передбачено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Судом встановлено, позивач на виконання умов Договору поставив відповідачу товар на загальну суму 2 465 966,95 грн., що підтверджується видатковими накладними, проте відповідач договірні зобов'язання не виконав у повному обсязі. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту проведення відповідачем оплати товару на суму, що залишилася несплаченою (2 054 107,80 грн.).

Отже, всупереч наведеним вище положенням чинного законодавства та умовам Договору, відповідач частково не виконав свого обов'язку щодо оплати поставленого товару, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем на суму 2 054 107,80 грн.

Також судова колегія зважає й на ту обставину, що відповідач підтвердив отримання товару на суму 2 465 966,95 грн. та факт наявності заборгованості за останнім на суму 2 054 107,82 грн. шляхом засвідчення своїм підписом акту звірки взаєморозрахунків сторін станом на 27.01.2015р.

За таких обставин, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що на момент розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій відповідачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження факту погашення основної суми боргу, з урахуванням пояснень позивача, в розмірі 2 054 107,80 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу як таким, що узгоджуються з нормами закону та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Приймаючи до уваги положення ст. 231, ст. 232 ГК України, ст. 625 ЦК України, наведені вище умови Договору, зокрема визначені п.п. 2.6, 7.2. Договору, та, зважаючи на встановлений факт прострочення відповідачем виконання зобов'язання в обумовлений п. 2.6. Договору строк, перевіривши розрахунки позивача щодо нарахування пені, 20 % штрафу та інфляційних, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що пеня в сумі 288 334,70 грн. за період з 11.09.2014р. по 20.03.2015р., інфляційні в сумі 281304,66 грн. за період з жовтня 2014р. по лютий 2015р. та 20% штрафу в сумі 427621,60 грн. нараховані позивачем цілком правомірно із урахуванням наведених вище положень чинного законодавства та умов Договору, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

З'ясовуючи питання про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 28% річних в сумі 99 859, 7 грн. (без урахування проведеної відповідачем проплати в сумі 78 000 грн. на момент порушення провадження у справі), суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Грошові зобов'язання можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу тощо).

Сторони у п.п. «в» п. 7.2. Договору погодили, що у випадках порушення умов даного договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків за користування товарним кредитом. За порушення даних умов договору покупець сплачує на користь постачальника 28 (двадцять вісім) відсотків річних від простроченої суми.

Ураховуючи встановлений та підтверджений наявними в матеріалах справи доказами факт неналежного виконання боржником свого грошового зобов'язання за Договором, та з урахуванням проведеної перевірки розрахунку позивача 28 % річних, судова колегія погоджується з тим , що позовні вимоги в частині стягнення 28% річних є правомірними.

При цьому, з'ясовуючи питання щодо суми 28 % річних, які підлягають до стягнення з відповідача, колегія суддів приймає до уваги додаткові пояснення позивача від 18.06.2015р., згідно яких позивач повідомив про те, що відповідач сплатив кошти у розмірі 78 000 грн. після розрахунку суми боргу.

З урахуванням положень ст. 534 ЦК України, умов Договору, визначених п. 2.10., та виходячи з пояснень позивача, сума коштів у розмірі 78 000 грн., на яку відповідачем проведено оплату, після розрахунку основного боргу, зараховується в рахунок сплати відсотків річних.

Відтак, сума відсотків річних, яка підлягає до стягнення становить 21 895,70 грн.

Досліджуючи додаткові пояснення позивача від 18.06.2015р. на предмет з'ясування підстав для прийняття судом до уваги таких пояснень як заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

В силу дії ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Проте, позивач не оформив подані пояснення як заяву про зменшення позовних вимог, у зв'язку з чим колегія суддів констатує, що подані позивачем додаткові пояснення від 18.06.2015р. за своєю процесуальною формою та змістом не є у розумінні ГПК України заявою про зменшення розміру позовних вимог. Адже такі пояснення не містять конкретної вимоги позивача щодо зменшення розміру позовних вимог, а лише інформують про факт проведення відповідачем оплати позивачеві за договором на суму 78 000 грн. після порушення провадження у справі. Окрім того, позивачем не наведено жодних аргументів в обгрунтування наявності позиції в останнього щодо відмови від позову в частині стягнення 78 000 грн. За таких умов, у суду відсутні також підстави розцінювати наведені пояснення як такі, що свідчать про відмову позивача від позовних вимог в цій частині.

Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору (п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України).

В абз. 1, 3 п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З урахуванням того факту, що ухвалою суду першої інстанції провадження у справі №902/491/15 порушено 08.04.2015р., а станом на 18.06.2015р. (на момент подання позивачем додаткових пояснень) позивач підтвердив факт проведення відповідачем розрахунків на суму 78 000 грн., судова колегія відзначає, що у даному випадку має місце погашення суми заборгованості (28 % річних) у розмірі 78 000 грн. у процесі здійснення судового провадження у даній справі судом першої інстанції, тобто після порушення провадження. Вказане зумовлює наявність підстав, за яких провадження у даній справі в частині стягнення заборгованості (28 % річних) у розмірі 78 000 грн. слід припинити у порядку п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Натомість, суд першої інстанції внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, дійшов помилкового висновку щодо зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення 28 % річних на суму, яка становить 78 000 грн., тоді як у частині стягнення 28 % річних на суму 78 000 грн. провадження підлягає припиненню.

Отож, за наведених підстав, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення 28% річних слід змінити, задоволивши позов частково та припинивши провадження у справі в частині стягнення 28 % річних на суму 78 000 грн.

В частині з'ясування питання щодо наявності підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, колегія суддів зважає на таке.

В силу приписів статті 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

У п. 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 року № 9 (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

З урахуванням наведеного вище. колегія суддів відзначає, що визначальним фактором при вирішенні питання про надання розстрочки виконання рішення суду є підставність цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення, проте відповідач не надава переконливих доказів наявності саме таких виняткових обставин.

Виходячи з підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення, колегія суддів зауважує, що надання розстрочки за відсутності обґрунтованих на те мотивів, дотримання балансу інтересів стягувана та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

За таких обставин, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін. Крім того, в судових актах повинні бути наведені мотиви задоволення такої заяви про розстрочку з посиланням на відповідні документи.

При цьому, доводи відповідача щодо сезонності роботи підприємства і збору врожаю лише у жовтні 2015 року не заслуговують на увагу, оскільки поняття розстрочення передбачає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі, при цьому відповідач просить суд розстрочити виконання рішення суду на 12 місяців зі сплатою боргу рівними частинами. Вказане свідчить про те, що сезонний характер роботи не дозволить відповідачеві сплачувати борг рівними частинами, оскільки як останній зазначає, кошти від збору урожаю надійдуть не раніше жовтня 2015 року.

Окрім того, відповідач в обґрунтування необхідності надання розстрочки посилається на необхідність виплати заробітної плати та виконання податкових зобов'язань перед державою, при цьому не зважає на те, що такі ж зобов'язання по виплаті заробітної плати та сплаті податків існують й у позивача.

З огляду на період, починаючи з жовтня 2014 року, протягом якого відповідач не сплачує за поставлений товар, сума боргу в останнього перед позивачем є значною, у зв'язку з чим позивач несе збитки та має невиконані зобов'язання перед іншими контрагентами, зокрема, перед ТОВ "Спектр - Агро" на суму 844 080, 83 грн., ТОВ "Агропромислова торгівельне компанія" на суму 1 523 926, 10 грн., з якими укладено договори. На пітвердження вказаних фактів, позивачем долучено до матеріалів справи копії відповідних договорів та акти звірки (Т.1, а.с. 221-230).

Разом з тим, колегія суддів зважає на умови Договору поставки № 07/05-01 від 07.05.2014р., визначені п. 2, згідно яких позивачу надано право на дату проведення оплати товару здійснити уточнення суми з урахуванням комерційного курсу гривні до іноземної валюти. Натомість, позивач не скористався таким правом, що додатково свідчить про створення зі сторони позивача належних умов для відповідача в частині проведення розрахунків та про відсутність додаткового фінансового навантаження на відповідача.

За наведених вище підстав та з метою дотримання балансту інтересів сторін, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви про розстрочку виконання рішення.

З'ясовуючи питання щодо наявності правових підстав для зменшення розміру штрафу та пені, заявлених позивачем до стягнення з відповідача, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з врахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З огляду на наведене вище, колегія суддів не встановила підстав вважати, що позивач зловживає своїм правом нарахування пені, оскільки її нараховано у відповідності до вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ.

Окрім того, наявність збитків у позивача від прострочення виконання зобов'язань відповідачем стверджується, зокрема, долученими до матеріалів справи актами звірки, згідно яких у позивача наявна заборгованість перед іншими контрагентами на суму 2368006 грн.

Доводи відповідача про його скрутне матеріальне становище колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідно до п. 1.10 Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» роз'яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

При цьому, суд апеляційної інстанції також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним з загальнолюдських вимірів права. Добросовісність є наміром належним чином захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність є вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів всіх учасників.

За таких обставин, зокрема, ураховуючи вкрай незадовільний стан проведення розрахунків боржником за основним зобов'язанням (з наявної заборгованості у розмірі 2465966,95 грн. відповідач провів розрахунки грішми лише на суму 408 000 грн.), та з огляду на недоведення відповідачем наявності винятоких обставин для зменшення штрафних санкцій, судова колегія не вбачає правових підстав для задоволення заяви про зменшення штрафу та пені, а тому вважає висновок суду першої інстанції в цій частині цілком законним.

Відповідно до п. 4 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення.

В силу вказаної норми зміна рішення може полягати у внесенні деяких поправок до резолютивної частини рішення (зменшити чи збільшити суму, що підлягає стягненню, змінити розмір судового збору, що підлягає стягненню, тощо), не змінюючи при цьому викладеного в рішенні головного висновку місцевого господарського суду щодо прав та обов'язків позивача та відповідача у спірних правовідносинах.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В силу приписів ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі, та на спростування висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що доводи апелянта не віднайшли свого підтвердження в наявних в матеріалах справи доказах, а рішення господарського суду Вінницької області від 22.06.2015 р. у справі №902/491/15 слід змінити, задоволивши позов частково та припинивши провадження у справі в частині стягнення 28 % річних на суму 78 000 грн.

Керуючись п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляціійну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 22.06.2015 р. у справі №902/491/15 змінити, виклавши п. 1, 2 резолютивної частини рішення в наступніій редакції:

"1. Позов задоволити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" (код ЄДРЮОФОП 38373353, 22712, вул. Леніна, 15, смт. Іллінці, Іллінецький район, Вінницька область, р/р 401 у ПАТ "Енергобанк") на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" (код ЄДРЮОФОП 38635245, 21027, вул. Келецька, буд. 53, офіс 214А, м. Вінниця, р/р 6695 у ПАТ КБ "Приватбанк", МФО 302689) борг в сумі 2 054 107,80 грн., 28% річних в сумі 21 895,70 грн., 20% штрафу в сумі 427 621,60 грн., пеню в сумі 288 334,70 грн., інфляційні втрати в сумі 281 304,66 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 63 025, 28 грн.

2.Провадження у справі в частині стягнення 78 000 грн. 28% річних - припинити."

3. Господарському суду Вінницької області видати накази на виконання даної постанови.

4. Справу 902/491/15 повернути в господарський суд Вінницької області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.