ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року Справа № 910/216/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого-судді суддів:Демидової А.М., Воліка І.М. (доповідача), Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"
на рішеннявід 16.02.2015
господарського суду міста Києва
та на постанову від 18.05.2015
Київського апеляційного господарського суду
у справі№ 910/216/15-г
господарського суду міста Києва
за позовом Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України"
доПублічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачаПредставництво "Інтернешнл Ейр Транспорт Асосіейшн"
пророзірвання договору та стягнення грошових коштів
В судове засідання прибули представники сторін:
позивачаПовар О.М. (дов. від 05.01.2015 № б/н); Ткаченко К.В. (дов. від 04.02.2015 № б/н);
відповідачаКонопка І.В. (дов. від 18.05.2015 № 3-131100/9817);
третьої особиЧорноус А.Г. (дов. від 02.07.2015 № 1789);
ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року позивач - Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (надалі - ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ") звернулося до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (надалі - ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Представництво "Інтернешнл Ейр Транспорт Асосіейшн" (надалі - ІАТА Україна), про розірвання Договору на розрахунково-касове обслуговування № 0213/FA-05 від 02.06.2005, з наступними змінами та доповненнями, укладеного між сторонами, та стягнення коштів розміщених на рахунках ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ" відкритих у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", залишок яких станом на 03.02.2015 складає 179 957 973,44 грн., 3 567,94 доларів США, 753,06 Євро, 1 411 973,24 російських рублів (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 06.02.2015).

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.02.2015 у справі № 910/216/15-г (суддів Сівакова В.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 (колегія суддів: Зеленін О.В. - головуючий, судді - Шевченко Е.О., Ткаченко Б.О.), позовні вимоги задоволено повністю; розірвано Договір на розрахунково-касове обслуговування № 0213/FA-05 від 02.06.2005, з наступними змінами та доповненнями, укладений між ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ" та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит"; стягнуто з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" на користь ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ" залишок коштів на рахунках ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ", відкритих у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", що станом на 03.02.2015 складає 179 957 973,44 грн., 3 567,94 доларів США, 753,06 Євро, 1 411 973,24 російських рублів; стягнуто з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" на користь ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ" 74 298,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з постановленими судовими актами судів попередніх інстанцій, відповідач - ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015 скасувати, і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами попередніх інстанцій порушено норми процесуального та матеріального права, оскільки надано невірну юридичну оцінку правовідносинам сторін з урахуванням вимог частини 1 та 2 ст. 651, ст. ст. 179, 190, 192, 1073 Цивільного кодексу України, ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст. ст. 25, 27 ГПК України, що є підставою для скасування оскаржуваних судових актів.

Позивач - ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ" у відзиві на касаційну скаргу заперечив проти її доводів та просив залишити оскаржувані судові акти без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України, заслухавши представників сторін та третьої особи та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 02.06.2005 між Спільним закритим акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України" (яке перейменовано в Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні Авіалінії України") (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Банк "Фінанси та Кредит" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит") (Клієнт), укладений Договір № 0213/FA-05 на розрахунково-касове обслуговування (із змінами та доповненнями), відповідно до умов якого Банк відкриває Клієнту поточний рахунок в національній та поточний рахунок іноземній валюті та зобов'язується здійснювати їх розрахунково-касове обслуговування в операційний день Банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами (п.п. 1.1., 1.2. Договору).

Позивач зертаючись до суду з позовом про розірвання Договору № 0213/FA-05 на розрахунково-касове обслуговування від 02.06.2005 (із змінами та доповненнями) та стягнення залишків коштів з рахунків відкритих у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" свої вимоги обгрунтовує тим, що Банк, всупереч умовам Договору та положенням чинного законодавства України, тривалий час безпідставно не виконує розрахункових документів позивача, що є істотним порушенням умов договору та завдає позивачу значної шкоди, у зв'язку з чим наявні правові підстави, передбачені частиною 1 ст. 651, ст. 1068 Цивільного кодексу України для розірвання договору в судовому порядку та стягнення з банку залишків коштів з рахунків позивача.

Приймаючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що за умовами Договору № 0213/FA-05 від 02.06.2005 та відповідно до частини 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України, ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", відповідач зобов'язаний приймати платіжні документи позивача і виконувати протягом операційного дня, а у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення. За період з 19 по 29.12.2014 позивач з використанням системи "Клієнт-Банк" ініціював відповідачу понад 50 (п'ятдесят) платежів в національній валюті на загальну суму близько 22 млн. грн. та низку платежів в іноземній валюті на користь своїх іноземних контрагентів на загальну суму понад 3 млн. доларів США. які не виконання відповідачем та не повернути ініціатору платежу.

За період з 18 по 22.12.2014 банком за заявками позивача було придбано 2221894,77 доларів США та 96927,58 Євро, на що позивач спрямував 37132387,23 грн. та додатково сплатив 185661,94 грн. пенсійного збору, 1160377,36 грн. комісії банку, і що свідчить про наявність достатніх коштів на рахунках позивача.

Не здійснюючи перерахування придбаної впродовж 18-22.12.2014 іноземної валюти контрагентам позивача, Банк після спливу встановленого законодавством строку використання іноземної валюти, придбану валюту продав, що підтверджується виписками з рахунків позивача у Банку за 08, 09 та 12.12.2015, та стягнув з позивача за її продаж комісію у розмірі 36747,55 грн. За операціями з купівлі-продажу іноземної валюти позивач на курсовій різниці втратив 384839,53 грн., про що повідомив Банк листом за вих. № 05.6.18/1-009 від 13.01.2015.

Позивач звернувся до відповідача з листами (за вих. №1.1.19-446 від 19.12.2014 та за вих. № 1.1.19-453 від 30.12.2014) щодо належного виконання умов Договору № 0213/FA-05 від 02.06.2005, які отримані Банком 22 та 30 грудня відповідно, проте залишені без відповіді та виконання.

В силу приписів ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами договору банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (частина 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 ст. 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (частина 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 1075 Цивільного кодексу України передбачена можливість розірвання договору банківського рахунка на вимогу клієнта у будь-який час.

За встановлених обставин та враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, суд дійшов висновку, що неналежне розрахунково-касове обслуговування рахунків позивача та обмеження у розпорядженні розміщеними на них коштів, є істотним порушенням умов договору та підставою для розірвання договору у судовому порядку.

Також, з посиланням на частину 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (право власності є непорушним), та частину 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України (банк не має права встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження права позивача розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд), суд дійшов висновку щодо обгрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача залишків коштів на рахунках позивача, що станом на 03.02.2015 (згідно з наявними в матеріалах справи банківськими виписками) становлять 179 957 973,44 грн., 3 567,94 доларів США, 753,06 євро, 1 411973,24 російських рублів, задовольнивши позов у повному обсязі.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасними, оскільки зроблені з порушенням приписів ст. 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно з пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі ст. 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст. 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову є дві матеріально-правові вимоги про: 1) розірвання Договору на розрахунково-касове обслуговування № 0213/FA-05 від 02.06.2005, з наступними змінами та доповненнями, укладеного між сторонами; 2) стягнення коштів розміщених на рахунках ПрАТ "Авіакомпанія "МАУ" відкритих у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит".

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, на підставі переписки позивача з відповідачем, електронних роздруківок з системи Клієнт-Банк, платіжних доручень на суму 18 725 562,25 грн. та на суму понад 3 млн. доларів США, констатував, що невиконання платіжних документів є істотним порушення умов Договору № 0213/FA-05 від 02.06.2005, тому розірвав договір та стягнув залишок коштів з разунків позивача відкритих у відповідача.

Разом з тим, частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

За загальними положеннями ГПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Указане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13.

При прийнятті оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій не врахували вищезазначеного, зокрема, не з'ясували, які рахунки були відкриті позивачу на підставі Договору № 0213/FA-05 від 02.06.2005, із змінами і доповненнями; не дослідили істотність порушення через співрозмірність невиконаних платіжних доручень та наявність (достатність) грошових коштів на цих рахунках на момент надання розпорядження клієнтом; не визначили розмір шкоди, завданої вищевказаним порушенням, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; також не встановили, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати; при цьому застосувавши як наслідок розірвання договору стягнення грошових коштів з рахунків позивача, суд взагалі не дослідив обставин справи щодо залишків коштів на рахунках відкритих на підставі Договору № 0213/FA-05 від 02.06.2005, із змінами і доповненнями.

Крім того, в порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України позивач не довів, а суд, в порушення ст. 43 ГПК України, не встановив на підставі якого договору відкриті рахунки з яких судом стягнуто залишки коштів у сумі 179 957 973,44 грн., 3 567,94 доларів США, 753,06 Євро, 1 411 973,24 російських рублі.

Враховуючи, що вказані обставини мають суттєве значення для правильного вирішення справи та не були в повному обсязі досліджені як судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції, тому рішення та постанову попередніх судових інстанцій не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону і вони підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду належить врахувати вище викладене та у відповідності до вимог закону постановити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 та рішення господарського суду міста Києва від 16.02.2015 у справі № 910/216/15-г скасувати.

Справу № 910/216/15-г направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий, суддя А.М. Демидова

Судді : І.М. Волік

С.Р. Шевчук