ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.07.15р. Справа № 904/5255/15
За позовом Іноземного підприємства "Геотранс", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАКО Україна", с. Проліски Бориспільського району Київської області

про визнання недійсними пункту 2.1, частини 2 пункту 2.2, пунктів 5.1, 5.1.1-5.1.11, пункту 8.2 Договору від 12.08.2013р. №7904/018152

Суддя ЗАГИНАЙКО Т.В.

Представники:

від позивача: не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином;

від відповідача: Дацко В.А. - юрисконсульт, дов. від 04.06.2015р. №51.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить визнати недійсними з моменту укладення пункт 2.1, частину 2 пункту 2.2, пункти 5.1, 5.1.1-5.1.11, пункт 8.2 Договору від 12.08.2013р. №7904/018152, укладеного між відповідачем та позивачем.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що договір не відповідає нормам Цивільного кодексу України, а тому підлягає визнанню недійсним.

Відповідач у відзиві (вх. №44962/15 від 10.07.2015р.) на позовну заяву проти задоволення позову заперечує та просить визначити належну територіальну підсудність справи, посилаючись на наступне: - твердження позивача щодо порушення сторонами договору вимога Цивільного кодексу України щодо виконання грошового зобов'язання в гривні є помилковим, оскільки у пунктах 2.1 та 2.2 договору визначено вартість товару, а не порядок оплати, а визначення сторонами господарського обороту грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті не суперечить законодавству України; - визначення в договорі обов'язку позивача сплатити 25% річних від простроченої суми не суперечить положенням Цивільного кодексу України; - справа територіально підсудна господарському суду Київської області.

Суд не вбачає підстав для передачі справи господарському суду Київської області за підсудністю, оскільки:

- відповідно до частини 1 статті 15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо;

- як вбачається спірними є пункт 2.1, частина 2 пункту 2.2, пункти 5.1, 5.1.1-5.1.11, пункт 8.2 Договору від 12.08.2013р. №7904/018152;

- спірними пунктами Договору від 12.08.2013р. №7904/018152 визначено вартість товару (пункт 2.1, частина 2 пункт 2.2) та умови оплати (пункт 5.1, 5.1.1 - 5.1.11);

- за спірними пунктами Договору від 12.08.2013р. №7904/018152 зобов'язаною особою є позивач - Іноземне підприємство "Геотранс", як покупець, місцезнаходження якого згідно Спеціального витягу від 30.07.2015р. з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - м. Дніпропетровськ;

- отже, даний спір підсудний господарському суду Дніпропетровської області.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу за допомогою технічних засобів представником відповідача заявлено не було.

У судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

12.08.2013р. між відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "АМАКО Україна", як продавцем, та позивачем - Іноземним підприємством "Геотранс", як покупцем, було укладено Договір №7904/018152 (надалі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого продавець поставляє на умовах розстрочки кінцевого розрахунку, а покупець приймає та зобов'язується оплатити будівельну техніку, а саме: гусеничний екскаватор New Holland Е305В - 1 одиниця.

Згідно з пунктом 2.1 Договору загальна вартість товару, з урахуванням ПДВ, складає гривневий еквівалент 170 000 Євро 00 центів, що підлягає сплаті по курсу перерахунку: з них вартість товару, без ПДВ, складає гривневий еквівалент 141 666 Євро 67 центів, сума ПДВ складає гривневий еквівалент 28 333 Євро 33 центів. За умовами даного договору «Курс перерахунку» - курс продажу (ASK курс) євро на момент закриття торгів на міжбанківському ринку на день, що передує дню перерахування коштів по даному договору, опублікований на сайті http://mezhbank.org.ua. Курс перерахунку, за яким розраховується гривневий еквівалент відповідного платежу, не може бути нижчим за курс перерахунку на дату укладення даного договору, а саме: 10,7193 грн. за 1 євро. В разі відсутності доступу на сайт http://mezhbank.org.ua для визначення курсу перерахунку сторони використовуватимуть курс євро, встановлений Національним банком України на день перерахування коштів по даному договору, збільшений на 1%. Сума фактично перерахованих платежів не може бути нижчою за гривневий еквівалент, зафіксований на дату підписання договору та визначений у пункті 2.2 Договору.

У пункті 2.2 Договору сторони визначили, що на дату підписання договору гривневий еквівалент вартості товару без ПДВ складає 1 518 567 грн. 50 коп., гривневий еквівалент суми ПДВ складає 303 713 грн. 50 коп., гривневий еквівалент вартості товару з ПДВ складає 1 822 281 грн. 00 коп. У зв'язку з можливою зміною гривневого еквіваленту вартості товару через коливання валютного курсу євро, остаточний гривневий еквівалент вартості товару визначається сумою гривневих платежів, що підлягають здійсненню за договором.

Відповідно до пункту 5.1 Договору покупець зобов'язується здійснити оплату товару на умовах розстрочки за наступним графіком:

5.1.1 Гривневий еквівалент 34 000 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 10.09.2013 року.

5.1.2 Гривневий еквівалент 13 600 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 30.10.2013 року.

5.1.3 Гривневий еквівалент 13 760 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 31.11.2013 року.

5.1.4 Гривневий еквівалент 13 760 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 29.12.2013 року.

5.1.5 Гривневий еквівалент 13 760 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 31.01.2014 року.

5.1.6 Гривневий еквівалент 13 760 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 28.02.2014 року.

5.1.7 Гривневий еквівалент 13 760 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 31.03.2014 року.

5.1.8 Гривневий еквівалент 13 760 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 30.04.2014 року.

5.1.9 Гривневий еквівалент 13 760 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 30.05.2014 року.

5.1.10 Гривневий еквівалент 13 760 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 30.06.2014 року.

5.1.11 Гривневий еквівалент 12 160 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку, до 30.07.2014 року.

У пункті 8.2 Договору сторони узгодили, що у випадку порушення покупцем умов оплати товару, визначених в пункті 5.1 даного договору, або іншої умови договору, покупець зобов'язаний сплатити продавцю штраф у розмірі 10% від суми прострочки та 25 процентів річних від простроченої суми, що підлягають сплаті в гривнях по курсу перерахунку, дійсному в день виникнення у покупця заборгованості, але не нижчому за курс перерахунку на дату укладення даного договору.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Позивач вважає, що при укладенні Договору сторони порушили вимоги Цивільного кодексу України щодо виконання грошового зобов'язання у гривні, ціна договору залежить від курсу Євро/Гривня, що суперечить нормам цивільного законодавства, положення договору визначають завищений розмір цивільної відповідальності покупця; відповідач проти цього заперечує, що і є причиною спору.

Враховуючи викладене суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України).

Отже, цивільно-правовий договір є правовою формою узгодження волі сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і з моменту укладення договору всі його умови стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що можливість зміни ціни після укладення договору виходячи з курсу коливання іноземної валюти є підставою для визнання Договору недійсним.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (частина 3 статті 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом; зміна ціни в договорі після його виконання не допускається; якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно з частиною 2 статті 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору; ціна зазначається в договорі у гривнях; ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (стаття 524 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Як зазначено в листі від 21.12.2007 р. N 9563 Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, при визначенні ціни у договорі слід враховувати положення частини 2 статті 524 Цивільного кодексу України про те, що сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті; отже, сторонам надано право визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що поряд із застосуванням індексації суми зобов'язання дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їхніх грошових зобов'язань.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Відтак, коригування вартості товару, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно Євро), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 07.10.2014р. у справі №910/763/13.

Також позивач вважає, що умовами Договору визначено завищений розмір цивільної відповідальності покупця, ніж той, який передбачений законом.

Як вбачається пунктом 8.2 Договору передбачено за порушення покупцем умов оплати товару або іншої умови договору штраф у розмірі 10% від суми прострочки та 25 відсотків річних від простроченої суми.

Відповідно до частин 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України).

Отже, розмір штрафу - 10% від суми прострочки сторони узгодили у Договорі, що не суперечить вимогам закону.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається сторонами у Договорі узгоджено інший ніж передбачено положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України розмір відсотків річних, що також не суперечить вказаній правовій нормі.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку про відповідність вимогам чинного законодавства пункту 2.1, частини 2 пункту 2.2, пунктів 5.1, 5.1.1-5.1.11, пункту 8.2 укладеного Договору, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання їх недійсними.

З урахуванням викладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

СУДДЯ Т.В. ЗАГИНАЙКО

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 84 ГПК України,

„04„ серпня 2015р.