РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2015Справа №910/8277/15-г

За позовом Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" в особі Черкаського району електричних мереж

до Публічного акціонерного товариства "Енергобанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 170 937,69 грн.

Суддя Нечай О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Колянчук А.І., за довіреністю

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» в особі Черкаського району електричних мереж звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про стягнення 170 937,69 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.03.2015 р. порушено провадження у справі №910/8277/15-г.

12.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача був поданий відзив на позовну заяву.

13.05.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача була подана заява про збільшення розміру позовних вимог, заява про відсутність аналогічного спору та заява про залучення до участі у справі третьої особи.

У судове засідання 13.05.2015 р. представники сторін з'явились, подали клопотання про продовження строків розгляду справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2015 р. було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 10.06.2015 р.

20.05.2015 р. до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача та про направлення копії рішення представнику позивача.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва № 04-23/648 від 05.06.2015 р., у зв'язку з неможливістю здійснення правосуддя суддею Пригуновою А.Б., призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/8277/15-г, за результатом якого справу № 910/8277/15-г передано на розгляд судді Нечаю О.В.

10.06.2015 р. судове засідання не відбулось.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.06.2015 р. справа № 910/8277/15-г була прийнята до свого провадження суддею Нечаєм О.В., розгляд справи призначено на 29.07.2015 р.

24.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача був поданий відзив на позовну заяву.

Зі змісту поданої представником позивача заяви про збільшення розміру позовних вимог вбачається, що зазначена заява за своїм змістом є заявою про зміну предмету позову.

Дослідивши у судовому засіданні заяву представника позивача про зміну предмету позову, суд дійшов висновку про те, що вона підлягає поверненню позивачу без розгляду, з наступних підстав.

Відповідно до п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України позовна заява і додані до неї документи повертаються позивачу без розгляду, якщо не подано доказів надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

До заяви про зміну предмету позову, поданої позивачем до господарського суду міста Києва, не додано доказів надсилання відповідачеві копії вищезазначеної заяви і доданих до неї документів.

У судове засідання 29.07.2015 р. представник позивача не з'явився.

Представник відповідача у судове засідання 29.07.2015 р. з'явився, проти позову заперечував, з підстав викладених у відзиві.

Представник третьої особи у судове засіданні 29.07.2015 р. не з'явився.

Відповідно до п. 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі, коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Слід також зазначити, що вищезгаданий інформаційний лист містить посилання на пункт 4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році» (із змінами від 08.04.2008 р.), в якому зазначається, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду її судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (роз'яснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.07.1997 р. № 02-5/289 із змінами «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України»).

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

24.09.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Енергобанк» (далі - банк, відповідач) та Черкаським районом електричних мереж Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" (далі - клієнт, позивач) було укладено Договір банківського рахунку № 77777 (далі - Договір), відповідно до умов якого банк зобов'язується відкрити клієнту поточний рахунок № 701 (далі - рахунок) та здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку відповідно до чинного законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України, та умов цього Договору, а також надавати Клієнту інші послуги передбачені чинним законодавством України та Тарифами для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - Тарифи Банку).

Відповідно до п. 1.3 Договору відповідач приймає і зараховує на рахунок Клієнта грошові кошти, що йому надходять, виконує розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум в межах залишків коштів на рахунку, надає довідки та здійснює інші операції за рахунком у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України, цим Договором та тарифами Банку.

В подальшому сторонами було укладено Додатковий договір про відкриття окремого поточного рахунку № 1 від 24.09.2014 р., відповідно до умов якого банк відкриває клієнту окремий поточний рахунок № 702.980 (далі - окремий рахунок) для зарахування страхових коштів для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам (плаї - страхові кошти) та здійснює його обслуговування відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до тверджень позивача, ним було направлено відповідачу для виконання платіжне доручення № 202 від 23.02.2015 р. на суму 123 438,74 грн., яке відповідачем виконано не було.

Крім того, позивач зазначає, що згідно службової записки головного бухгалтера позивача на окремий рахунок надійшли кошти від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у сумі 41 399,92 грн., на підтвердження чого позивачем надано копії платіжних доручень № 1055 від 22.01.2015 р., № 26 від 14.01.2015 р., № 407 від 16.01.2015 р. та № 764 від 16.01.2015 р.

Листами № 542 та № 543 від 11.03.2015 р. направленими ПАТ «Енергобанк» та Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Енергобанк» Ільчук О.П., позивач наполягав на поверненні коштів Фонду соціального страхування та відповідно просив посприяти у вирішенні питанні щодо повернення цих коштів.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 164 838,66 грн.

Відповідно до частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Відповідно до частини 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, у своєму відзиві зазначає про те, що у зв'язку із запровадженням у відповідача тимчасової адміністрації, жодні вимоги кредиторів у цей період, в тому числі і вимоги позивача, не підлягають задоволенню.

Суд погоджується з даною позицію відповідача, з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 12.02.2015 р. № 96 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду 12.02.2015 р. прийнято рішення № 29 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк», згідно з яким у відповідача з 13.02.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Однак, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Відтак, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Даний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень частини 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

З аналізу вищенаведених положень та положень статті 509 ЦК України вбачається, що позивач є кредитором банку за Договором банківського рахунку, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому вимога позивача про стягнення з відповідача коштів, що містяться на рахунку позивача, відкритого у відповідача, є вимогою кредитора банку та не може бути задоволена в силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у відповідача тимчасової адміністрації до 11 червня 2015 року.

Зазначене є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 164 838,66 грн. коштів позивача.

Що ж до вимог позивача про стягнення пені з відповідача, то оскільки пеня є похідною вимогою від основної вимоги, а суд відмовляє в задоволенні основної вимоги, вимога про стягнення з відповідача 6 099,03 грн. пені також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір за подання позовної заяви покладається на позивача.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 03.08.2015 р.

Суддя О.В. Нечай