РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2015Справа №910/1837/15-г

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 01033)

Відповідач 1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" (вул. Доброхотова, 5-А, м. Київ, 03142)

Відповідача 2. Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації (вул. Хрещатик, 10, м. Київ, 01001)

Відповідач 3. Київська міська рада (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044)

Предмет спору: про визнання недійсними рішення та договору

Головуючий суддя Селівон А.М.

Судді Ю.В. Цюкало

О.В. Стасюк

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_3 - представник, ордер серія КВ № 070605 від 04.03.14 р.

Від відповідача 1: Грунський Г.У. - довіреність б/н від 01.04.2015;

Від відповідача 2: Круть В.О. - представник, довіреність №062/02/07-875 від 29.01.2015;

Від відповідача 3: не з'явились;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго", Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації та Київської міської ради про визнання недійсним рішення Київської міської ради від 29.10.2009 року за №537/2606 та визнання недійсним договору оренди від 01.06.2013 року за №1204, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" та Департаментом комунальної власності м. Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскільки конкурс на право оренди відповідачем 2 не оголошувався, та у зв'язку з укладенням відповідачем 1 та відповідачем 2 договору оренди від 01.06.2013 року за №1204, було порушене право позивача на отримання в користування нежитлового приміщення загальною площею 96,34 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Доброхотова, 30 шляхом участі у конкурсі на право оренди.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.02.2015 порушено провадження у справі № 910/1837/15-г та призначено справу до розгляду на 25.02.2015р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.02.2015 розгляд справи відкладено на 18.03.15р.

Ухвалою суду від 18.03.2015р. враховуючи категорію та складність, призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

Розпорядженням заступника голови господарського суду міста Києва від 18.03.2015 року справу № 910/1837/15-г передано для розгляду колегії суддів у складі: Селівон А.М. (головуючий), Цюкало Ю.В., Стасюк С.В..

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.03.2015 справу № 910/1837/15-г прийнято до розгляду колегією суддів у визначеному складі та призначено до розгляду на 15.04.15р.

15.04.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 17.04.15 р. та 29.04.15 р. розгляд справи відкладався на 29.04.15 р. та 20.05.15 р..

У судове засідання 25.02.15 р. з'явилися уповноважені представники позивача та відповідачів 1 та 2, уповноважений представник відповідача 3 - не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 25.02.15 р. відповідач 3 повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 520.

У судове засідання 18.03.2015 з'явилися уповноважені представники позивача і відповідачів.

У судове засідання 29.04.2015 з'явилися уповноважені представники позивача і відповідача 1, уповноважені представники відповідачів 2 та 3 у судове засідання не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 29.04.15 р. відповідачі 2 та 3 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 430, 449.

У судове засідання 20.05.2015 з'явилися уповноважені представники позивача і відповідачів 1 та 2, уповноважений представник відповідача 3 у вказане судове засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи відповідач 3 повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 208.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 25.02.15р. надав суду відзив б/н від 25.02.15р., у якому просив відмовити у позові у повному обсязі, посилаючись на те, що Департамент комунальної власності м. Києва діяв у межах своїх повноважень, у відповідності до чинного законодавства України та жодним чином не порушував права позивача. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 18.03.15 р. відповідач 1 подав письмові пояснення б/н від 20.02.15р. та відзив на позовну заяву б/н від 20.02.15р., в якому просив відмовити у позові в повному обсязі, посилаючись на той факт, що конкурс не оголошувався через пролонгацію договору на підставі вчасно поданого відповідачем 1 клопотання про продовження терміну дії договору оренди. Пояснення та відзив долучені судом до матеріалів справи.

Окрім того, до початку судового засідання 18.03.15 р. відповідачем 1 подано до суду заяву б/н від 20.02.15 р. про застосування строків позовної давності, яка долучена судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 18.03.15 р. через канцелярію суду представником відповідача 1 подано пояснення до заяви про застосування позовної давності б/н від 12.03.2015, в яких відповідачем 1 доповнено обґрунтування, зазначені в заяві та стверджується про належне подання вказаної заяви. Пояснення долучено судом до матеріалів справи.

Також представником відповідача-1 подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії договору оренди майна територіальної громади м. Києва б/н від 08.08.2003 та договір №1204-1 від 26.05.2014.

Представником позивача в судовому засіданні 18.03.15 р. подано пояснення (без вихідних реквізитів) щодо поданої заяви про застосування строку позовної давності, в якому позивач зазначив що зміст рішення Київської міської ради №537/2606 від 29.10.2009 став відомий лише після надання Департаментом комунальної власності м. Києва копії вказаного рішення листом № 08/231-190вих. від 20.08.2014. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.03.15р. представник відповідача 3 подав клопотання про припинення провадження у справі б/н від 18.03.15р. в частині визнання недійсним рішення Київської міської ради "Про продовження терміну дії договору оренди майна комунальної власності територіальної громади м. Києва, укладеного 08.08.2003 між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та ТОВ Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" від 29.10.2009 №537/2606. Клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалами суду від 02.02.15, 25.02.15, 18.03.15, 17.04.15, 29.04.15, 20.05.15., сторонами надано суду не у повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Про поважні причини неявки представника відповідача 3 в судове засідання 20.05.15р. суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача 3 в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач 3 не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача 3 на час розгляду справи 20.05.15 р., а також той факт, що представники позивача та відповідачів 1 та 2 проти розгляду справи без участі представника відповідача 3 не заперечували, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача 3, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

В судовому засіданні 18.03.15 р. та 20.05.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Представники відповідачів 1 та 2 в судових засідання з 18.03.15 та 20.05.15 , представники відповідача 3 - в судовому засіданнні 18.03.15 р. заперечили проти позовних вимог, викладених у позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача та відповідачів 1 та 2, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, на підставі рішення Київради від 11 липня 2002 р. № 1479/149 «Про укладення договору оренди майна комунальної власності територіальної громади міста Києва з товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо - наукове підприємство «Київпроменерго» 08 серпня 2003 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго"» (орендар за договором, відповідач 1 у справі) та Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (орендодавець за договором, відповідач 2 у справі) укладено Договір оренди комунальної власності міста Києва строком дії до 08.08.2008 р..

Згідно зазначеного договору відповідач 2 передає, а відповідач 1 приймає у строкове платне користування майно комунальної власності територіальної громади міста Києва для здійснення статутної діяльності згідно з додатком № 1 до цього договору.

Розділами 2 - 11 вказаного Договору сторони обумовили умови передачі та повернення орендованого майна, орендну плату, використання амортизаційних відрахувань, обов'язки та права орендаря та орендодавця, особливі умови договору, відповідальність сторін, внесення змін та доповнень до договору, припинення дії договору тощо.

Строк дії Договору - протягом 5-ти років з 08 серпня 2003 р. по 08 серпня 2008р.(п.12.1 Договору).

Окрім того, судом встановлено за матеріалами справи, зокрема, зі змісту рішення господарського суду міста Києва від 29.09.2014 р. за позовом ТОВ «СВНП «Київпроменерго» до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії вбачається, що 16 лютого 2004 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в орендне користування нежитлове приміщення, що являє собою прибудову до бойлерної по вул. Доброхотова, 30, яка розташована на земельній ділянці площею 493,9 кв.м; площа прибудови - 96,34 кв.м. (далі - об'єкт оренди).

Відповідно до зазначеного рішення господарського суду орендне майно належало на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва та передане в оренду на підставі договору оренди майна комунальної власності територіальної громади міста Києва від 08.08.2003 року.

У подальшому додатковими угодами змінено розмір орендованого приміщення до 86,2 кв.м.

Пунктом 11.1 вказаного Договору встановлено, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами 16.02.2004р. та діє до 31.12.2004р., внесення плати за користування приміщенням проводиться до повного виконання обов'язків та до моменту підписання акта приймання-передавання приміщення, яке повертається орендодавцеві.

29.11.11. р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 до Договору, за змістом якої сторони вирішили, що дія Договору продовжується до моменту переукладення договору між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" та Головним управлінням комунальної власності м.Києва.

Рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року №537/2606 «Про продовження терміну дії договору оренди майна комунальної власності територіальної громади м. Києва, укладеного 08.08.2003 між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець за договором, відповідач 2 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" (орендар за договором, відповідач 1 у справі), відповідно до рішення Київради від 28.09.2006 N 34/91 "Про затвердження Порядку передачі майна територіальної громади м. Києва в оренду, Методики розрахунку орендної плати за користування майном, Типового договору про оренду майна територіальної громади м. Києва" та враховуючи клопотання товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго", а саме лист від 03.07.2008 № 38, вирішено продовжити термін дії зазначеного договору оренди майна комунальної власності територіальної громади м. Києва, укладеного 08.08.2003 між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) та товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго", на строк до 01.01.2014, встановивши орендну плату в розмірі 6 % від вартості майна, визначеної експертним шляхом, та пунктом 2 вказаного рішення затверджено перелік майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підлягає передачі в оренду ТОВ «СВНП «Київпроменерго» згідно з додатком до цього рішення.

Відповідно до пункту 12.5 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 №34/6250, з метою розгляду питання про зміну істотних умов договору оренди орендар подає заяву, три підписані ним примірники змін до договору та, у випадках, визначених законом, звіт про оцінку об'єкта оренди до Головного управління, райдержадміністрації або підприємства, яке є орендодавцем до закінчення строку дії договору.

В процесі розгляду справи судом встановлено, що ТОВ «СВНП «Київпроменерго» відповідно до підпункту 12.5 пункту 12 Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 № 34/6250, 19.11.2013 було надано до Департаменту комунальної власності м. Києва відповідну заяву.

При цьому, нормами п. 12.4 вищезазначеного Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва передбачено, що орендарю може бути відмовлено в зміні істотних умов договору оренди у випадку, якщо:

орендоване майно необхідне для власних потреб територіальної громади міста Києва;

орендар не виконував або порушував умови договору оренди, в тому числі в частині своєчасної сплати орендної плати, цільового використання об'єкта;

прийнято рішення про реконструкцію об'єкта нерухомості, у зв'язку з чим неможлива подальша експлуатація об'єкта оренди;

об'єкт оренди включений до переліку об'єктів, які зарезервовані для розміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ, організацій;

прийнято рішення про включення об'єкта до переліку об'єктів майна, які не можуть бути об'єктами оренди;

прийнято рішення про приватизацію об'єкта оренди.

Листом від 27.03.2014 № 062/7/17-2202 Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до постійної комісії Київради з питань власності з проханням розглянути на черговому засіданні постійної комісії питання щодо погодження внесення змін до істотних умов договору оренди від 01.06.2013 № 1204, укладеного з ТОВ «СВНП «Київпроменерго», строком на 2 роки 364 дні та встановити ставку орендної плати у розмірі 7 % від вартості майна, визначеним експертним шляхом, а за користування групою інвентарних об'єктів у розмірі 10 % від вартості майна, визначеної експертним шляхом та доручити Департаменту комунальної власності м. Києва видати відповідний розпорядчий документ щодо зміни істотних умов договору оренди і підписати договір щодо зміни істотних умов договору.

Постійною комісією з питань власності за результатами розгляду вказаного листа відповідача 1 від 27.03.2014 на засіданні постійної комісії з питань власності 01.04.2014 р. погоджено внесення змін до істотних умов договору від 01.06.2013 № 1204.

Судом встановлено за матеріалами справи, що позивачем було оскаржено в адміністративному порядку рішення Постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 01.04.2014 р. Про погодження внесення змін до істотних умов договору оренди від 01.06.2013 № 1204, оформленого п.1.1.11 Протоколу № 171.

За результатами розгляду зазначеного позову постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.07.2014 р. у справі № 826/7053/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014 р. позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав правомірності дій відповідача 3 та оскаржуваного протокольного рішення Постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 01.04.14 р..

Окрім того, на підставі вищевказаного рішення Київської міської ради від 29.10.09 р. № 537/2606, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго"» (орендар за договором, відповідач 1 у справі) та Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (орендодавець за договором, відповідач 2 у справі) 01 червня 2013 р. укладено спірний Договір № 1204 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (далі - Договір).

Розділами 2 - 7 вказаного Договору сторони обумовили об'єкт оренди, орендну плату, обов'язки та права сторін, їх відповідальність, відновлення об'єкта оренди та умови його повернення тощо.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу ч.6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст.759 Цивільного кодексу України.

Водночас, оскільки орендоване майно є комунальною власністю, то відносини сторін даного Договору регулюються також Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який є спеціальним законом з питань оренди комунального майна та, відповідно до частин 1 та 2 ст. 1, регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, або майна, що перебуває у комунальній власності.

У відповідності до частини 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 1.1 Договору відповідач 2 на підставі рішення Київської міської ради (відповідач 3) від 29.10.09 р. № 537-2606 передав, а відповідач 1 прийняв в оренду об'єкт оренди, визначений п.2.1 Договору - нежитлові приміщення та групу інвентарних об'єктів (41 об'єкт, в т.ч будівлі та майно) згідно з переліком, вказаним в акті приймання - передачі, у додатку № 1 до договору.

На виконання умов Договору сторонами підписано Акт приймання - передачі майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду ТОВ «Спеціалізоване виробничо - наукове підприємство «Київпроменерго» (додатку 1 до Договору), відповідно до якого загальна площа переданих в оренду нежитлових приміщень, розташованих за адресами м. Київ, проспект Вернадського 36-Б та м. Київ, вул. Доброхотова, 30, літ. В1, складає 1105,70 кв.м.

Відповідно до п.9.1 Договору цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 01 червня 2013 р. до 01 січня 2014 року. З моменту укладення цього договору Договір оренди комунальної територіальної громади м. Києва від 08 серпня 2003 року припиняє дію.

Таким чином, укладений 01.06.2013р. між ТОВ "СВНП "Київпроменерго" та Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду припинив дію договору оренди від 08.08.2003р.

Окрім цього, оскільки сторонами було визначено строк дії Договору від 16.02.04 р. до моменту укладення відповідачем 1 та відповідачем 2 нового договору оренди комунального майна, з огляду на умови п.11.7 Договору від 16.02.04 р., укладеного між ТОВ «МВНП «Київпроменерго» та ФОП ОСОБА_1, та додаткової угоди № 4 від 29.11.2011р. до даного договору оренди від 16.02.04р., строк дії останнього закінчився з укладанням ТОВ "СВНП "Київпроменерго" та Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) вказаного спірного договору оренди від 01.06.2013р.

При цьому 01.06.2013р. між позивачем та відповідачем 1 було укладено додаткову угоду № 5 до договору, якою сторони погодили подовження строку дії припиненого договору оренди від 16.02.2004 р. до дня прийняття рішення Департаментом комунальної власності міста Києва по договору суборенди.

Листом № 062/13-10018 від 16.10.2013р. Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та листом №197/10 від 18.10.2013р. повідомили позивача про відмову у переданні спірного нежитлового приміщення йому в суборенду.

Крім того, в листі № 197/10 від 18.10.2013р. відповідач 1 вказував на закінчення терміну дії договору, зазначив про відсутність договірних відносин між ними та необхідність здійснення оплати по факту користування приміщенням, а також відмовлявся від подальшого укладення з позивачем договору суборенди та вимагав повернути спірне нежитлове приміщення протягом 30 календарних днів з моменту отримання листа.

27.12.13 р. позивач, вважаючи, що термін дії оскаржуваного ним договору від 01.06.2013 р. № 1204 закінчився, звернувся до відповідача 2 із заявою про намір взяти в оренду нежитлове приміщення, розташоване за адресою м. Київ, вул. Доброхотова, 30, площею 86,2 кв.м., у відповідь на яку відповідач 2 листом № 062/7/20-240 від 14.01.2014 р. повідомив гр. ОСОБА_1 про те, що конкурс на право оренди нежитлових приміщень не оголошувався, оскільки відповідачем 1 були подані документи для продовження терміну дії договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1204 від 01.06.2013 р..

Як свідчать матеріали справи, рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/23116/13 від 14.01.14 р. відмовлено в задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 про визнання укладеним між позивачем та відповідачем 1 Договору б/н від 2013 р. про передачу в суборенду нежитлового приміщення площею 86,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Доброхотова, 30 з підстав невідповідності обраного позивачем способу захисту.

26 травня 2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" (орендар за договором, відповідач 1 у справі) та Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (орендодавець за договором, відповідач 2 у справі) укладено Договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1204-1 (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1204 від 01.06.2013 р.), терміном дії до 24.05.2017 р..

Відповідно до п.1.1 вказаного договору орендодавець на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності від 01 квітня 2014 р. № 171 передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно та групу інвентарних об'єктів, належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, для здійснення виробничої діяльності.

Розділами 2 - 8 зазначеного Договору сторони обумовили об'єкт оренди, обов'язки та права сторін, їх відповідальність, відновлення об'єкту оренди та умови його повернення, особливі умови тощо.

У відповідності до п.9.1 Договору цей Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 26 травня 2014 р. до 24 травня 2017 року. З моменту укладення цього договору Договір оренди комунальної власності територіальної громади міста Києва № 1204 від 01 червня 2013 року припиняє дію.

Оскільки позивачем (орендарем) не було повернуто спірне майно орендодавцеві за наявності відмови позивачу у переданні спірного нежитлового приміщення в суборенду, рішенням господарського суду міста Києва від 29.09.2014 р. у справі № 910/16138/14 за позовом ТОВ «СВНП «Київпроменерго» до ФОП ОСОБА_1, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 25.03.2015 р., задоволено позовні вимоги орендодавця та зобов'язано Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 повернути на користь відповідача 1 нерухоме майно, що було предметом договору суборенди шляхом його звільнення.

В подальшому, вважаючи порушеним своє право на отримання спірного нежитлового приміщення в оренду шляхом позбавлення права участі в конкурсі на право оренди спірного нежитлового приміщення загальною площею 96,34 м.кв, яке знаходиться на земельній ділянці площею 493,9 м.кв за адресою: м. Київ, вул. Доброхотова, 30, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсними рішення Київської міської ради (відповідач 3) від 29.10.09 р. № 537-2606 та договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1204 від 01.06.2013 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" (орендар за договором, відповідач 1 у справі) та Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (орендодавець за договором, відповідач 2 у справі).

За твердженням позивача, останній займав частину орендованого приміщення на підставі договору суборенди з 2004 року, при цьому свої позовні вимоги щодо визнання недійсним рішення Київської міської ради (відповідач 3) від 29.10.09 р. № 537-2606 позивач обґрунтовує невідповідністю оскаржуваного рішення нормам Закону України "Про державний бюджет України на 2009 рік" та принципу законності.

Окрім того, відповідно до змісту позовної заяви, позивач вважає, що неоголошення у 2014 році конкурсу на право оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою м. Київ, вул. Доброхотова, 30, площею 96,34 кв.м. позбавило позивача права отримати зазначене приміщення у користування шляхом участі у конкурсі на право його оренди.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 Господарського процесуального кодексу України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладені приписи законодавства, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Згідно з частиною дев'ятою статті 59 цього Закону рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до частини 2 статті 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку.

Згідно зі статтею 21 Цивільного Кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Ненормативний (індивідуальний) правовий акт державного управління - це індивідуальний юридичний акт, який розв'язує конкретну управлінську справу, персонально визначає поведінку адресата, має державновладний характер, застосовується уповноваженим органом у встановленому порядку.

У відповідності до пункту 2 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів", підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Окрім цього, згідно з п. 5 Рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Правовий аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що для визнання недійсним оскаржуваного рішення, господарському суду перш за все необхідно встановити порушення цивільних прав або інтересів позивача у зв'язку з його прийняттям.

Згідно ч.ч. 5 та 6 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Відповідно до ст. 28 Статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 № 371/1805 Київська міська рада від імені та в інтересах територіальної громади міста Києва відповідно до чинного законодавства України володіє, користується та розпоряджається об'єктами права комунальної власності, в тому числі може передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, передавати в заставу.

Посилання позивача у позовній заяві на Закон України «Про державний бюджет України на 2009 рік, відповідно до якого у 2009 році передача в оренду державного та комунального майна здійснювалась виключно на конкурсних засадах судом до уваги не приймаються зважаючи на наступне.

Так, статтею 73 Закону України «Про державний бюджет України на 2009 рік» встановлено, що у 2009 році передача в оренду державного та комунального майна здійснюється виключно на конкурсних засадах, крім державного та комунального майна, що передається в оренду бюджетним установам; музеям; підприємствам і громадським організаціям у сфері культури і мистецтв (у тому числі національним творчим спілкам та їх членам під творчі майстерні); громадським організаціям ветеранів; громадським організаціям інвалідів; центрам професійної, соціальної реабілітації інвалідів та центрам ранньої соціальної реабілітації дітей-інвалідів, а також підприємствам та організаціям громадських організацій інвалідів, яким визначена доцільність надання державної допомоги відповідно до статей 14-1, 14-2 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"; Пенсійному фонду України та його органам; державним видавництвам та підприємствам книгорозповсюдження; вітчизняним видавництвам та підприємствам книгорозповсюдження книжкової продукції, що забезпечують підготовку, випуск та (чи) розповсюдження не менш як 50 відсотків книжкової продукції державною мовою (за винятком видань рекламного та еротичного характеру); релігійним організаціям для забезпечення проведення богослужінь, релігійних обрядів та церемоній.

Порядок передачі майна територіальної громади міста Києва в оренду, Методика розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Києва, Типовий договір про оренду майна територіальної громади міста Києва станом на 29.10.09 р. регулювався рішенням Київської міської ради від 28 вересня 2006 року № 34/91.

Відповідно до п. 5.6. вказаного рішення Київської міської ради від 28 вересня 2006 року № 34/91 у разі одночасного надходження двох і більше заяв про надання в тимчасове користування щодо одного і того ж об'єкта оренди, Головне управління звертається до постійної комісії Київради з питань власності Київради з пропозицією оголосити конкурс на право оренди майна в установленому порядку, про що повідомляє заявників.

Між тим, судом встановлено, що позивачем не доведено існування на момент укладення спірного договору оренди та винесення оскаржуваного рішення, щодо яких виник спір, наявності двох або більше заяв фізичних чи юридичних осіб про оренду майна, яке є об'єктом вказаного договору (нежитлового приміщення, розташованого за адресою м. Київ, вул. Доброхотова, 30, площею 96,34 кв.м.), в тому числі жодних доказів звернення позивача у 2009 році до Київської міської ради з відповідною заявою про надання спірного приміщення в оренду, за наявності яких Київська міська рада могла б визначити орендаря на конкурсних засадах.

За таких обставин суд приходить до висновку, що непроведення конкурсу щодо визначення орендаря нежитлового приміщення, розташованого за адресою м. Київ, вул. Доброхотова, 30, площею 96,34 кв.м. у даному випадку не може бути підставою для визнання недійсним договору № 1204 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 01 червня 2013 р..

При цьому суд зазначає, що позивачем та його представником ані в позовній заяві, ані в судових засіданнях не надано жодних належних та допустимих доказів або пояснень з приводу того, яким чином оскаржуване рішення Київської міської ради від 29.10.09 р. порушує права саме позивача, зважаючи на подання останнім заяви про намір отримання у користування спірного приміщення лише 27.12.13 р., тобто через 4 роки після прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради.

За результатами вивичення матеріалів справи суд дійшов висновку, що проміжок часу між зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" з заявою щодо внесення змін до істотних умов договору оренди від 01.06.13 р. № 1204 та розглядом даного питання Київською міською радою містить ознаки бездіяльності. Проте, дана бездіяльність була вчинена відносно відповідача 1 у справі, а не позивача - ФОП ОСОБА_1, і таким чином ніяким чином не порушувала прав позивача.

Отже, оскаржуване рішення Київської міської ради визначає правовідносини між відповідачами -Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" (орендар за договором, відповідач 1 у справі) та Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (орендодавець за договором, відповідач 2 у справі) станом на 29.10.09 р., а позивач не є ані стороною договору оренди, ані учасником зазначених правовідносин.

Крім того, у своїй позовній заяві позивач зазначає про невідповідність рішення Київської міської ради (відповідач 3) від 29.10.09 р. № 537-2606 про продовження терміну дії договору оренди комунальної власності міста Києва від 08 серпня 2003 року Положенню про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 р. № 34/6250.

Суд звертає увагу сторін, що відповідно до вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і умов оскаржуваного договору оренди від 01.06.2013 року № 1204, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які передбачені цим договором. Тобто, для даного договору встановлено можливість автоматичної пролонгації.

Оскільки заяви про припинення або зміну умов договору від 01.03.13 р. сторонами не надавались, договір вважається таким, що продовжує свою дію на тих- же умовах і той- же строк. Крім цього, факти, які б могли свідчити про порушення сторонами умов договору, також відсутні.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що прийняте Київською міською радою оскаржуване рішення про продовження терміну дії договору оренди є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для сторін, оскільки захист порушеного права у разі укладання або неукладання договору оренди юридичною чи фізичною особою-підприємцем має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Враховуючи вищенаведене, позов, предметом якого є скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо продовження терміну дії договору оренди, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений в цій частині, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання.

Таким чином, прийнятий органом місцевого самоврядування ненормативний акт, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу майна в оренду); позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 у справі № 21-405а14.

Приписами статті 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

Підпунктом 1.1 пункту 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) визначено, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 Постанови № 10 зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Якщо відповідачів у справі два чи кілька, суд вправі відмовити в задоволенні позову за наявності згаданої заяви лише одного з них, оскільки позовну давність законом визначено саме для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду.

Пунктом 2.2 Постанови № 10 визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд зазначає, що реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним акт державного органу та договір оренди, не будучи стороною за цим договором, зобов'язаний довести, яким чином оспорювані ним рішення та договір порушують (зачіпають) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами). При цьому обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Аналіз змісту положень норм законодавства, зокрема, Господарського процесуального кодексу та Цивільного кодексу дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. При цьому варто враховувати, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач.

Уявлення позивача про невідповідність оспорюваного рішення Київської міської ради нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача не є підставою для визнання вказаного рішення недійсним в судовому порядку, оскільки відповідно до приписів ст. 1 ГПК України особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач всупереч наведених вище вимог не навів в чому полягає порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду.

Стаття 11 Цивільного Кодексу України встановлює, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Суд наголошує, що значення для справи мають тільки юридичні факти, тобто факти, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Таким чином, за висновками суду, оскільки позивач документально не довів, що прийняття оскаржуваного рішення Київської міської ради від 29.10.09 р. № 537/2606 як такого, що приняте правомірно, призвело до порушення його законних прав чи інтересів, заява відповідача 1 про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Також судом не приймаються до уваги заперечення позивача проти позову з тих підстав, що про рішення Київської міської ради (відповідач 3) від 29.10.09 р. № 537-2606 та його зміст позивач дізнався лише з листа Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.08.2014 р. № 08/231-190 як такі, що спростовуються матеріалами справи та наявними доказами, оскільки оскаржуване рішення Київської міської ради (відповідач 3) від 29.10.09 р. № 537-2606 про продовження терміну дії договору оренди комунальної власності міста Києва від 08 серпня 2003 року було прийнято в межах повноважень Київської міської ради та офіційно оприлюдено в засобах масової інформації, а саме в газеті «Хрещатик» від 16.12.2009 р., копія якої наявна в матеріалах справи. Отже інформація щодо вказаного рішення є загальнодоступною, та, окрім того, посилання на зазначене рішення містилося у всіх договорах оренди, укладених між відповідачем 1 та відповідачем 3, що спростовує твердження позивача на відсутність інформації щодо порушення його прав, зокрема, щодо змісту оскаржуваного рішення.

Крім того, позивач в позовній заяві просить суд визнати недійсним Договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 1204 від 01.06.2013 р. (договір), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" (орендар за договором, відповідач 1 у справі) та Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (орендодавець за договором, відповідач 2 у справі).

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства ( ч.1 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Відповідно до змісту постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

На підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Позивачем ані в позовній заяві, ані в судових засіданнях не зазначено конкретних обставин або відповідних норм чинного законодавства, яким протирічить оскаржуваний правочин.

Судом встановлено, що позовна заява містить вимогу про визнання недійсним оскаржуваного договору у зв'язку з незаконним, на думку позивача, рішенням Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року №537/2606, тобто позивач визначає зазначену позовну вимогу як похідну від вимоги про визнання недійсним рішення.

Проте, оскільки суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року №537/2606, підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання договору оренди від 01.06.2013 року за №1204, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство "Київпроменерго" та Департаментом комунальної власності м. Києва недійсним також відсутні.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст. ст. 32, 33 ГПК України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними і настання відповідних юридичних наслідків, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 27 липня 2015 року.

Головуючий суддя А.М. Селівон

Судді Ю.В. Цюкало

О.В. Стасюк