ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2015 р. Справа № 922/1010/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача - Михайлова Є.Б., довіреність№08-11/4840/2-14 від 29.12.14р.

відповідача - ОСОБА_2, довіреність б/н від 03.03.15р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Харківської міської ради (вх. №3060 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 05.05.15 у справі № 922/1010/15

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до ФОП ОСОБА_3, АДРЕСА_1

про повернення майна та відшкодівання доходів у розмірі 703 251,50 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Харківська міська рада звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якій просила суд: зобов'язати відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,1427 га, яка розташована по АДРЕСА_2; стягнути з відповідача на користь позивача доходи, отримані від безпідставно набутого майна, в розмірі 703251,50 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.05.2015 у справі № 922/1010/15 (суддя Суслова В.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач звернувся до господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна в розмірі 703251,50 грн., та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування викладених вимог позивач посилається на те, що права відповідача на спірну земельну ділянку не зареєстровані, останній не набув належних прав власності або користування щодо спірної земельної ділянки, а відтак використовує її без достатніх правових підстав. На думку позивача, не здійснення відповідачем плати за використання земельної ділянки призвело до безпідставного одержання ним доходів від земельної ділянки за період з 01.01.2012 по 30.12.2014 у вигляді суми належної до внесення орендної плати. Підставою для задоволення заявлених вимог позивач зазначає положення ст.ст. 1212 - 1214 ЦК України.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу з наведеними позивачем доводами не погоджується, вказує на неможливість застосування до спірних правовідносин ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, оскільки на момент переходу права власності на нерухоме майно земельна ділянка належала на праві користування попередньому власнику нерухомого майна.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 розгляд справи відкладено на 07.07.2015.

В судовому засіданні 07.07.2015 оголошено перерву до 27.05.2015.

Харківська міська рада надала додаткові пояснення по справі щодо відсутності достатніх підстав для користування відповідачем земельною ділянкою, сплати відповідачем земельного податку за користування земельною ділянкою. Позивач також вважає, що вчинення відповідачем окремих дій по оформленню правовстановлюючих документів на земельну ділянку не є достатньою правовою підставою для набуття, збереження майна (земельної ділянки), в контексті ст. 1212 ЦК України.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши пояснення уповноважених представників позивача та відповідача, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 04.03.2005 року відповідач набув права власності на нежитлову будівлю літера "Б-2, Б-1", загальною площею 1299,00 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 715.

05 вересня 2014 року Департаментом самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки та встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "Б-2", "Б-1". За результатами обстеження складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, в якому вказано, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 з 04.03.2005 року та по день складання акту використовує земельну ділянку без оформлення документів на право власності або користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 Земельного кодексу України.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що дії відповідача з набуття земельної ділянки та її використання внаслідок придбання у власність будівлі не є протиправними, так як ці дії вчинені без порушення певних правових норм. Проте, позивач вказує на те, що відсутність зареєстрованих речових прав на земельну ділянку у цієї особи вказує на відсутність достатніх правових підстав для її набуття.

Як зазначає позивач, у період з 01.01.2012 по 31.12.2014 відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розміріё що призвело до одержання ним доходів. В зв'язку з чим, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню доходи, отримані ним від безпідставно набутого майна в розмірі 703 251,50 грн. При цьому, розмір такого доходу розрахований позивачем, виходячи з розміру орендної плати за землю та на підставі Земельного кодексу України, Податкового кодексу України, відповідних Положень про впровадження нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2007 та на 01.01.2013, а також рішень Харківської міської ради «Про затвердження «Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова» від 25.12.2007 та від 03.07.2013.

Таким чином, на думку позивача, не здійснення відповідачем плати за землю у законодавчо встановленому розмірі за використання земельної ділянки призвело до фактичного безоплатного отримання ФОП ОСОБА_3 послуг з користування земельною ділянкою та, як наслідок - одержання доходів в результаті використання цієї земельної ділянки, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідною позовною заявою.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з обставин, за якими встановив, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належать будівля літера "Б-2, Б-1", загальною площею 1299,00 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1. Таким чином, суд вважав, що будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення, а зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині. Суд встановив, що спірна земельна ділянка не є безпідставно набутим майном у розумінні приписів ст.ст. 1212-1215 ЦК України, а тому відсутні підстави для її повернення та стягнення доходів від безпідставно набутого майна..

Повторно переглядаючи справу, здійснивши оцінку обставинам справи та правомірності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права до даних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в рішенні суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Встановлені судом обставини справи свідчать, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04.03.2005 року відповідач набув права власності на нежитлову будівлю літера "Б-2, Б-1", загальною площею 1299,00 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 715.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічна позиція відображена і в п. 3.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Таким чином, отримавши у приватну власність нежитлову будівлю літера "Б-2, Б-1", загальною площею 1299,00 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1, відповідач одночасно отримав право користування земельною ділянкою, на якій зведені ці нежитлові будівлі в обсязі, необхідному для належного доступу до них та їх утриманні.

Подальша реєстрація земельної ділянки передбачена ст. 202 Земельного кодексу України. Право на земельну ділянку здійснюється згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Відповідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі», невід'ємною частиною договору оренди землі є: план схема земельної ділянки; кадастровий план з відображенням обмежень; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі земельної ділянки; проект відведення земельної ділянки.

За ст. 123 Земельного кодексу України надання земельної ділянки державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймаються на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, для отримання земельної ділянки в оренду відповідач замовив та погодив технічну документацію по встановленню в натурі меж земельної ділянки, а також висновок державної землевпорядної експертизи.

Крім того, 01.09.2006 року відповідач звернувся до позивача з листом, в якому просив виконати розрахунок орендної плати та укласти договір оренди.

28 вересня 2005 року рішенням Харківської міської ради № 180/05 земельна ділянка, на якій знаходиться нерухоме майно, була надана відповідачу в оренду на строк до 28.09.2030 року.

02 жовтня 2006 року позивач виконав розрахунок орендної плати та погодив її з відповідачем.

26 жовтня 2006 року відповідач звернувся до позивача з листом, в якому просив направити його на адресу договір оренди землі для підписання, та не отримавши від позивача відповіді на попередній лист та не отримавши проекту договору оренди землі, 22.01.2007 року відповідач звернувся з повторним, в якому просив направити відповідачу договір оренди землі для підписання.

15 лютого 2007 року позивач надав відповідачу відповідь за № 899, в якому відповідач був повідомлений про те, що проект договору оренди землі проходить процедуру погодження у Харківському управлінні земельних ресурсів. Проте, в подальшому позивачем на адресу відповідача не було направлено жодного листа з пропозицією з'явитися до позивача для підписання договору оренди земля, проекту договору оренди землі для підписання на адресу відповідача також направлено не було.

03 липня 2013 року рішенням Харківської міської ради № 1202/13 був відмінений пункт 1.13 додатку № 2 до рішення Харківської міської ради від 28.09.2005 року № 180/5 та надано відповідачу в оренду земельну ділянку строком до 01.07.2018 року (але не пізніше реконструкції району).

11 вересня 2013 року відповідачем була подана заява позивачу про виконання розрахунку орендної плати та оформлення договору оренди земельної ділянки (разом з проектною документацією на земельну ділянку).

Однак, як вказує відповідач, до теперішнього часу відповідачем не було отримано від позивача жодних документів, листів чи вказівок для оформлення договору оренди.

Крім того слід звернути увагу, що 08.08.2014 року відповідачем в Управлінні Держкомзему у місті Харків був отриманий витяг № 1726/14 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки для сплати земельного податку. З метою сплати земельного податку, відповідач у 2014 році звернувся до Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області із проханням про видачу податкового повідомлення - рішення (згідно п.п. 54.3.3. п. 54. ст.54 та п. 286.5. ст. 586 Податкового кодексу України). 29 серпня на підставі податкового повідмлення-рішення № 6187-15 відповідачем був сплачений земельний податок за 2014 рік в сумі 25652,18 грн. (1 відсоток від нормативної грошової оцінки землі).

Отже, із викладеного вбачається, що відповідач вжив всіх заходів щодо укладення договору оренди земельної ділянки під належним йому нерухомим майном.

Проте, в той же час, позивач посилається на безпідставне використання відповідачем спірної земельної ділянки у зв'язку з чим, для відновлення свого порушеного права обрав спосіб захисту - зобов'язання відповідача звільнити відповідну земельну ділянку.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою (Лист Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Так, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття (Лист Вищого господарського суду від 01.01.2010 "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами").

Так, в якості підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача доходів, отриманих від безпідставно набутого майна, в розмірі 703251,50 грн. позивач посилається на положення ст.ст. 1212-1215 ЦК України.

Відповідно до приписів статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (стаття 1213 цього ж Кодексу).

Згідно з приписами статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Порядок набуття прав на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду унормований статтею 30 Земельного кодексу України (в редакції 1994 р., чинного на час придбання спірного майна). За приписами наведеної норми при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

В процесі розгляду спору судом встановлено, що відповідач набув право власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці; що відповідач, у відповідності до вимог земельного законодавства, набув і право на земельну ділянку під такою нерухомістю на тих же умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Таким чином, спірна земельна ділянка не є безпідставно набутим майном у розумінні приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.

Враховуючи положення статті 116 вказаного кодексу про те, що набуття права на землю юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у користування (ч.2), та виходячи із наведених норм права у їх сукупності і встановлених судами фактичних обставин справи вбачається, що із набуттям у власність нерухомого майна земельна ділянка, на якій воно розміщено, із володіння позивача не вибувала, позивач не позбавлявся права розпоряджатись нею відповідно до приписів чинного законодавства, зокрема і укладати відповідні угоди щодо користування нею.

Отже відсутні правові підстави вважати, що відповідач є набувачем майна або зберігачем його у себе без достатньої правової підстави у розумінні статті 1214 Цивільного кодексу України, а оскільки дохід у розумінні цієї норми має бути отриманий саме стосовно майна, набутого або збереженого без достатньої правової підстави, вказані позивачем результати його розрахунків неможна вважати доходом у розумінні вказаної норми права.

Аналогічна позиція викладена Вищим господарським судом України в постанові від 15.07.2015 у справі № 922/111/15.

Разом з тим, оскільки земельна ділянка, яка є предметом спору, не є такою, що набута безпідставно, то місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про необґрунтованість позову також і в частині стягнення з відповідача доходів, отриманих від такого майна.

Водночас, згідно з приписами статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 156 цього Кодексу, передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно зі статтею 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів.

Отже, власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284.

При розгляді даного господарського спору колегія суддів враховує правову позицію, викладену Вищим господарським судом України в постановах від 27.05.2015 у справі № 922/4930/14, від 20.05.2015 у справі № 922/4911/14, від 13.05.2015 у справі № 922/5461/14, від 14.05.2015 у справі № 922/1087/14, від 14.05.2015 у справі № 922/5463/14, від 14.05.2015 у справі № 922/5213/14, від 15.07.2015 у справі № 922/111/15, від 21.07.2015 у справі № 922/209/15.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що обставини справи були всебічно і повно досліджені господарським судом, а тому рішення господарського суду Харківської області від 05.05.2015 у справі № 922/1010/15 відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, а доводи заявника, з яких подана апеляційна скарга про скасування рішення, не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

На підставі викладеного та керуючись статтями статями 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.05.2015 у справі № 922/1010/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови підписано 31 липня 2015 року.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.