РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2015Справа №910/28669/14

Позивач: Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (вул. Лейпцизька, 1-А, м. Київ, 01015)

Відповідач: Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс" Деснянського району м. Києва (вул. Закревського, 15, м. Київ, 02217)

Предмет спору: про стягнення 5 873 599,68 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Драчова М.С. - представник, довіреність №266 від 20.03.2015;

Від відповідача: Тур Г.М. - представник, довіреність б/н від 12.01.2015;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс" Деснянського району м. Києва про стягнення 5 873 599,68 грн., а саме: 4 769 247,73 грн. заборгованості, 467 236,80 грн. інфляційних втрат, 50 554,12 грн. 3 % річних, 109 636,25 грн. пені, 476 924,77 грн. штрафу, а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 73 080,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами договору на послуги водопостачання та водовідведення № 00004А/2-03 від 01.02.2002 в частині оплати наданих йому послуг з постачання питної води та водовідведення, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 4 769 247,73 грн., за наявності якої позивачем нараховано пеню, штраф та 3 % річних.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.12.2014 порушено провадження у справі № 910/28669/14 та призначено до розгляду на 28.01.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.01.15 р. розгляд справи відкладено на 24.02.15р.

Через канцелярію суду 19.02.15 р. позивачем подано одинадцять клопотань про долучення до матеріалів справи б/н від 16.02.15 та три клопотання про долучення до матеріалів справи б/н від 18.02.15р. Клопотання судом задоволені, документи долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.02.15 р. за клопотанням представника позивача продовжено строк розгляду справи на 15 днів та розгляд справи відкладено на 11.03.15р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.03.15р. розгляд справи відкладено на 07.04.15р.

07.04.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.04.15р. розгляд справи відкладено на 29.04.15р.

У судове засідання 29.04.2015 з'явилися уповноважені представники позивача і відповідача.

До початку судового засідання 28.01.15 р. представником відповідача через канцелярію суду подано відзив б/н від 27.01.15 р. на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими, посилаючись при цьому, зокрема, на той факт, що теплові пункти на балансі відповідача не перебувають, а власником індивідуальних теплових пунктів є ПАТ «Київенерго». Крім того, за твердженням відповідача, у КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва відсутня ліцензія на приготування гарячої води та відповідна діяльність статутом підприємства не передбачена. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 29.04.2015 через канцелярію суду представником позивача подано додаткові пояснення №571 від 07.04.2015, в яких позивач зазначив, що ПАТ «АК «Київводоканал» щомісяця виставлялись платіжні вимоги на адресу відповідача та нараховувались штрафні санкції починаючи з шостого дня від дати виставлення останньої платіжної вимоги на оплату спожитих за попередній місяць послуг з водопостачання та водовідведення, враховуючи встановлений п.3.5 Договору № 00004А/2-03 від 01.02.02 р. на послуги водопостачання та водовідведення термін оплати.

Крім того позивач зазначив, що оскільки відповідачем КП «УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва в порушення п.3.6 Договору № 00004А/2-03 від 01.02.02 р. на послуги водопостачання та водовідведення не було направлено свого представника до ПАТ «АК «Київводоканал» з обгрунтовуючими документами в разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг та не підписано відповідного акта звіряння розрахунків, відповідні дані щодо вартості та обсягів спожитих відповідачем з 01.10.13 р. по 30.06.14 р. послуг вважаються прийнятими останнім до оплати. Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 28.04.2015 через канцелярію суду представником відповідача подано заяву про приєднання доказів б/н від 28.04.2015, якій відповідач, зокрема, зазначає про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем в частині вартості поставленої холодної води, що була використана для виготовлення гарячої води, зважаючи на те, що власником індивідуальних теплових пунктів є ПАТ «Київенерго», крім того 14.08.07 р. між КМДА та АЕК «Київенерго» укладено договір на виробництво комунальних послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення, а між КП «Житлорембудвервіс» та АЕК «Київенерго» укладено договір № 12630601 від 04.12.09 р. на постачання теплової енергії у гарячій воді, копія якого додана до заяви. Заяву судом задоволено, докази долучено судом до Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання позивачем та відповідачем суду не надано.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 29.04.15 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 29.04.2015 представник позивача виклав та підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.04.15 р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та заяві б/н від 28.04.15 р..

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

01 лютого 2002 р. між Відкритим акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (Постачальник за договором, позивач у справі) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс", найменування якого на підставі рішення Київської міської ради від 27.10.11 р. № 396/6612 «Про деякі питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності і територіальної громади м. Києва та передаються до сфери управління Деснянської районної і місті Києві державної адміністрації» змінено на Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва (Абонент за договором, відповідач у справі) був укладений Договір № 00004А/2-03 на послуги водопостачання та водовідведення (далі - Договір).

Згідно з п. 1.1. Договору Постачальник зобов'язується надавати Абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а Абонент зобов'язується розрахуватися за вищезазначені послуги згідно умов договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України 01.07.1994 № 65, які втратили чинність 18.10.2008 у зв'язку із введенням в дію нових Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 (далі - Правила користування).

Умовами п. 2.1 Договору передбачений обов'язок постачальника забезпечити постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82 «Вода питна» та приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично - допустимих концентрацій шкідливих речовин.

Розділами 2 - 4 Договору сторонами узгоджені зобов'язання сторін, облік води та порядок розрахунків, відповідальність сторін та особливі умови тощо.

Відповідно до п.5.3 Договору всі питання, не передбачені цим договором, регулюються діючим законодавством, Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, Правилами приймання стічних вод в Київську міську каналізацію

За умовами п.7.1 Договору цей Договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання, та набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Як встановлено судом за матеріалами справи, вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та засвідчений печатками підприємств.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Окрім цього, договірні правовідносини між сторонами регулюються Законом України "Про питну воду та питне водопостачання", сферу дії якого визначено статтею 2 Закону, відповідно до якої дія вказаного Закону поширюється на всі суб'єкти господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста, інші населені пункти, окремо розташовані об'єкти питною водою шляхом централізованого питного водопостачання або за допомогою пунктів розливу води (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв), інших засобів нецентралізованого водопостачання, а також на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюють регулювання, нагляд і контроль за якістю питної води, станом джерел та систем питного водопостачання, а також споживачів питної води.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.

Водовідведення визначено приписами вказаного Закону як господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

При цьому, вода питна - це вода, яка за органолептичними властивостями, хімічним і мікробіологічним складом та радіологічними показниками відповідає державним стандартам та санітарному законодавству.

Як зазначено в даній статті Закону України "Про питну воду та водопостачання" підприємство питного водопостачання - суб'єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об'єктів централізованого питного водопостачання, забезпечує населення питною водою за допомогою пунктів розливу (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв) підготовки питної води та виробництво фасованої питної води.

Споживач питної води - це юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб/послуг з постачання питної води, якість якої відповідає зазначеним ДСанПІН 2.2.4-171-10, та водовідведення.

Таким чином, Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" є виробником та постачальником послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення, а відповідач - споживачем таких послуг.

Правила користування системами водопостачання та водовідведення в містах і селищах України № 65, затверджені 01.07.1994 Державним комітетом по житлово-комунальному господарству втратили чинність з прийняттям Міністерством з питань житлово-комунального господарства України наказу № 190 від 27.06.08 р., яким затверджено Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (далі - Правила).

В силу статті 3 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" названі Правила є частиною законодавства у сфері питної води та питного водопостачання.

У відповідності до п.2.1 Правил договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України "Про питну воду та питне водопостачання" та "Про житлово-комунальні послуги", яким, згідно п.2.2 Правил, визначаються істотні умови договору між виробником та споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

У відповідності до п. 3.1 Договору кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічільників, зареєстрованих постачальником. Зняття показників водолічільників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента. Для абонентів із стабільним об'ємом водоспоживання (або незначним коливанням) зняття показників може здійснюватись один раз на квартал.

Ліміти споживання води та скидання стоків у міську каналізаційну мережу доводяться до абонента доковим повідомленням, яке є невід'ємною частиною даного Договору (п.3.4 Договору).

Пунктом 2.4 Договору визначається обов'язок Абонента забезпечувати безперешкодний доступ представника постачальника до водомірних приладів обліку, а також до контрольних каналізаційних колодязів для відбору проб на перевищення ГДК шкідливих речовин. У разі відсутності доступу до приладів обліку, нарахування за відповідний розрахунковий період можуть бути проведені за пропускною здатністю труби, відповідно до п.9.6 Правил.

З пояснень представника позивача та наданих до справи матеріалів судом встановлено, що у відповідності до Договору для обліку наданих відповідачу послуг з постачання питної води та водовідведення ПАТ «Київводоканал» було відкрито КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва особові рахунки та присвоєно абонентські коди: 3-1001, 3-1033, 3-1056, 3-1069, 3-1080, 3-1155, 3-1177, 3-1181, 3-1197, 3-1205, 3-1207, 3-1225, 3-1229, 3-1553, 3-1559, 3-1564, 3-1566, 3-1581, 3-1585 (для обліку послуг з холодного водопостачання та водовідведення) та 3-51001, 3-51033, 3-51056, 3-51069, 3-51080, 3-51087, 3-51088, 3-51155, 3-51177, 3-51181, 3-51197, 3-51205, 3-51207, 3-51225, 3-51229, 3-51553 (для обліку послуг з водопостачання та водовідведення питної води на підігрів для потреб населення).

Суд зазначає, що особові рахунки присвоюються з огляду на кількість лічильників води (на один об'єкт водоспоживання), а коди абонентів - на групу об'єктів. Для правильного відображення бухгалтерського і податкового обліку наданих послуг, складання актів звірки позивачем відкриваються особові рахунки на кожен об'єкт (групу об'єктів), по якому здійснюється водокористування. При цьому відкриття особових рахунків є особливістю ведення бухгалтерського обліку, норми чинного законодавства не передбачають узгодження його ведення з абонентами.

Отже, облік наданих послуг здійснюється за об'єктами, що включені абонентом у дислокацію, і яким присвоюються особові рахунки (на кожен лічильник), які, в свою чергу, групуються в коди абонента. Таким чином, виставлення платіжних документів за конкретним кодом здійснюється з огляду на обсяг послуг, наданих до об'єктів, що включені до певного коду абонента, й аналогічно зараховується оплата спожитих послуг відповідно до адресного переліку, включеного в абонентський код. Отже, як проведення нарахувань за спожиті послуги, так і зарахування оплат, здійснюється з огляду на об'єкт, який спожив послугу та, відповідно, сплатив за неї.

Щодо наданих позивачем послуг з приймання стічних вод гарячого водопостачання (стоки), які є однією зі складових послуг, які обліковуються за кодами 3-51001, 3-51033, 3-51056, 3-51069, 3-51080, 3-51087, 3-51088, 3-51155, 3-51177, 3-51181, 3-51197, 3-51205, 3-51207, 3-51225, 3-51229, 3-51553, що пунктом 1.4 Правил користування № 190 передбачено приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 № 37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 за № 403/6691 (далі - Правила приймання № 37), а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Згідно п. 1.2 Правил приймання № 37 останні поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - Водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - Підприємства).

Як унормовано п. 1.4 Правил приймання № 37 абонент водоканалу - це юридична особа, яка уклала договір з Водоканалом на надання послуг водопостачання та (або) каналізації.

Стічні води підприємств - це усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів).

На виконання умов вищевказаного Договору позивачем було надано послуги з водопостачання та водовідведення (приймання стічних вод) через приєднані мережі за період з 01.10.13 р. по 30.06.14 р. на суму 37 572 125,88 грн., а саме: послуг з холодного водопостачання та водовідведення на суму 24 642 408,62 грн., послуг з приймання стічних вод гарячого водопостачання на суму 5 808 338,54 грн. та послуг з постачання питної води на підігрів на суму 7 121 378,72 грн., що підтверджується відповідними підписаними та погодженими уповноваженими представниками та скріпленим печатками сторін актами про зняття показань з приладів обліку, розшифровками з рахунку Абонента за відповідний період та їх реєстрами за жовтень 2013 р. - червень 2014 р., що підтверджують виставлення рахунків до банківської установи відповідача, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Пунктом 2.3 Договору встановлено, що абонент в кінці кожного кварталу направляє до постачальника свого повноважного представника з письмовою інформацією, відповідно з додатком № 1 договору, щодо об'єму спожитих ним послуг з водопостачання (водовідведення), за останні три місяці, для проведення звірки розрахунків з постачальником та підписання відповідного акту.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у 5-ти денний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного у в цій же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом (п. 3.6 Договору).

Відповідачем у встановленому Договором порядку заперечень щодо кількості або вартості наданих послуг надано не було. Крім того, доказів направлення відповідачем у встановлений Договором строк свого представника з обґрунтовуючими документами для проведення передбаченої п. 3.6 Договору звірки відповідачем суду не надано.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів надання послуг з водопостачання та водовідведення, доказів опротестування виставлених позивачем актів про зняття показань з приладів обліку та платіжних вимог - доручень, а також наявності письмових відмов у прийнятті послуг до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ "АК "Київводоканал" умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання по наданню послуг з холодного водопостачання та водовідведення (приймання стічних вод), а також водопостачання та водовідведення питної води на підігрів для потреб населення, обумовлених Договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги без будь - яких зауважень.

Частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 2 статті 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до п. 2.4 означених Правил приймання № 37 підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих Правил, місцевих Правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки Водоканалу за надані послуги.

Так, порядок розрахунків визначений сторонами у пунктах 3.5, 3.7 Договору, зокрема, абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи. Постачальник інформує абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно до банківської установи Абонента.

Щомісячно постачальник виставляє платіжну вимогу на надані послуги згідно цього договору. Оплата проводиться відповідачем шляхом зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата може проводитись шляхом передачі векселя та іншими способами, не забороненими чинними нормативними актами.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо перерахування коштів за надані ПАТ «АК «Київводоканал» послуги з постачання питної води та приймання стічних вод, в тому числі з приймання стічних вод гарячого водопостачання, на суму 4 769 247,73 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору, відповідач в повному обсязі не виконав, в результаті чого, враховуючи здійснені відповідачем оплати в сумі 32 807 517,77 грн. (з урахуванням перерахунків в сумі 4639,62 грн.), у останнього станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у заявленому вище розмірі, яку позивач просить стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду належних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 00004А/2-03 на послуги водопостачання та водовідведення від 01.02.02 р. або його окремих положень суду не надано.

Як встановлено судом, у суму заборгованості із водопостачання та водовідведення позивачем також включено вартість води, яка використовується для виготовлення гарячої води (підігріву) та яка обліковується за кодами 3-51001, 3-51033, 3-51056, 3-51069, 3-51080, 3-51087, 3-51088, 3-51155, 3-51177, 3-51181, 3-51197, 3-51205, 3-51207, 3-51225, 3-51229, 3-51553 в сумі 1 708 860,17 грн..

Суд зазначає, що в силу приписів статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлює, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

У ст. 13 Закону встановлено перелік комунальних послуг, який не є вичерпним.

Відповідно до пункту 3.13 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008 року та зареєстрованих Мінюстом 07.10.2008 року (далі Правила користування № 190) суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію, здійснюють розрахунки з виробником на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, а також розраховуються за власний обсяг водовідведення.

За п.2.1 Правил користування № 190 договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України "Про питну воду та питне водопостачання" та «Про житлово-комунальні послуги».

Обсяг питної води, поданої до теплових пунктів (котелень), фіксується засобами обліку, які встановлені на межі балансової належності.

Обсяг гарячого водопостачання, переданий споживачам виконавцем послуг з постачання гарячої води, ураховується в загальному обсязі стічних вод споживачів і оплачується ним за договором з виробником на підставі показів засобів обліку або в порядку, обумовленому договором.

Отже, відповідно до пункту 3.13 Правил № 190 розрахунок за спожиту питну воду, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання, повинен проводитися з балансоутримувачем бойлеру.

Із наявних в матеріалах справи письмових доказів та пояснень представників сторін вбачається, що теплові пункти за адресами, на які позивачем постачається питна вода на підігрів для виготовлення гарячої води, та за якими позивач виставляє рахунки відповідачу, знаходяться у володінні та користуванні не відповідача, а перебувають у обслуговуванні та на балансі ПАТ «Київенерго» та/або його структурних підрозділів.

Вказаний факт додатково підтверджується укладеним між відповідачем та ПАТ «Київенерго» Договором № 1630601 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 04.12.09 р., копія якого наявна в матеріалах справи.

Згідно статті 257 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію.

Гаряча та перегріта вода є продукцією енергопостачальника та/або виробника, а споживачем холодної води як складової гарячого водопостачання є виробник та/або постачальник енергії.

Отже, чинне законодавство України не розділяє послугу з постачання споживачам гарячої води (гарячого водопостачання) на окремі частини з постачання окремо теплової енергії та окремо холодної води, а встановлює, що енерговиробник та/або енергопостачальник виробляє та постачає гарячу воду. Тобто, саме гаряча вода є товаром, продуктом енерговиробника та/або енергопостачальника, яку отримує споживач. При цьому, саме енерговиробник та/або енергопостачальник споживає холодну воду для вироблення гарячої води, а споживач оплачує холодну воду, яка йде на підігрів, лише у тому випадку, якщо він отримує від водопостачальника холодну воду та самостійно підігріває її до стану гарячої води.

Судом встановлено, що між сторонами спору договірні відносини щодо постачання води, яка використовується для виготовлення гарячої води, відсутні; укладений сторонами Договір № 00004А/2-03 на послуги з водопостачання та водовідведення від 01.02.02 р. не регулює відносин сторін з приводу постачання холодної води, яка іде на підігрів; на балансі відповідача індивідуальні теплові пункти (котельні), з яких йому здійснюється постачання гарячої води, не перебувають.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості холодної води, яка іде на підігрів, облікованої позивачем за кодами 3-51001, 3-51033, 3-51056, 3-51069, 3-51080, 3-51087, 3-51088, 3-51155, 3-51177, 3-51181, 3-51197, 3-51205, 3-51207, 3-51225, 3-51229, 3-51553 в сумі 1 708 860,17 грн., отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 09 грудня 2014 року у справі № 910/13142/13 та 26 березня 2015 року у справі № 910/12492/13.

Окрім того суд зазначає, що у відповідності до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 80 від 27.01.97 р. «Про порядок розрахунків за житлово - комунальні послуги», № 12 від 06.01.00 р. «Про вдосконалення розрахунків за житлово - комунальні послуги» у місті Києві запроваджено порядок розрахунків за спожиті житлово - комунальні послуги (в тому числі гарячого водопостачання) із залученням посередника - Комунального підприємства «Головний інформаційно - обчислювальний центр» (далі - КП «ГІОЦ»), якого уповноважено здійснювати обробку та розщеплення платежів споживачів житлово - комунальних послуг на складові цих послуг, а також здійснювати перерахування розщеплених коштів на рахунки виробників та виконавців житлово - комунальних послуг.

При цьому на розрахунковий рахунок ПАТ «АК «Київводоканал» за Договором надходили кошти із призначенням платежу: «холодна вода та водовідведення холодної води, водовідведення гарячої води та вода для підігріву» (форми 3.7, 3.19, 3.20) та зараховувались в рахунок сплати за надані послуги відповідно до зазначених призначень платежів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями зведених відомостей розщеплення сплат КП «ГІОЦ» за період з 01.10.13 р. по 30.06.14 р..

Враховуючи, що у м. Києві відсутній виробник комунальної послуги «гаряче водопостачання», то вартість холодної води для підігріву, визначається КП «ГІОЦ» розрахунковим шляхом, на підставі листів Управління цінової політики КМДА.

Так, платежі споживачів за комунальну послугу «гаряча вода» розщеплюється у відповідності до листів Управління цінової політики КМДА на три складові: «холодна вода для підігріву», що становить 11,40% платежу, «теплова енергія для приготування гарячої води», що становить 76,00% платежу споживача, витрати балансоутримувача бойлера на утримання бойлера де здійснюється виробництво послуги «гаряча вода», що становить 8,20% платежу споживача.

Складова «холодна вода для підігріву» направляється на рахунок ПАТ «АК «Київводоканал», складова «теплова енергія для приготування гарячої води» направляється КП «ГІОЦ» на рахунок підприємства, що подає до бойлера теплову енергію для приготування гарячої води в якості оплати вартості теплової енергії, а 8,20% - на рахунок балансоутримувача бойлера для обслуговування бойлера.

Таким чином, беручи до уваги зазначений порядок розщеплення КП «ГІОЦ» платежів кінцевих споживачів житлово-комунальних послуг (населення), суд не знаходить підстав для зарахування коштів, сплачених населенням за гарячу воду, та з подальшим зазначенням КП «ГІОЦ» призначення платежу «вода для підігріву», у рахунок погашення заборгованості за послуги водопостачання питної води та водовідведення відповідача за Договором, оскільки таке зарахування буде суперечити нормам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22; зареєстрована в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за № 377/8976) та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Мінфіну України № 88 від 24.05.95 р.. Крім того, докази погодження сторонами зміни призначення платежу у матеріалах справи відсутні.

Суд зазначає, що Вищим господарським судом України в постанові від 21 серпня 2012 р. у справі № 5011-67/3006-2012 висловлена аналогічна правова позиція.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, факт виконання відповідачем зобов'язань матеріалами справи не підтверджується, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 060 387,56 грн. боргу за надані послуги з постачання холодної питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі, в т.ч. водовідведення гарячої води, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 4.2 Договору за несвоєчасну оплату послуг Абонент сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Крім того за умовами п.4.1 Договору за безпідставну відмову від оплати наданих послуг абонент сплачує штрафу розмірі 10 відсотків від несплаченої суми.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за надані послуги з водопостачання та водовідведення, в т.ч. водовідведення стоків гарячої води, у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 109 636,25 грн. за період з 20.10.13 р. по 30.06.14 р., проценти річних в сумі 50 554,12 грн. за період з 20.10.13 р. по 30.06.14 р. та інфляційні нарахування в сумі 467 236,80 грн. за період з 20.10.13 р. по 30.06.14 р., а також 476 924,77 грн. штрафу (10% від заявленої до стягнення суми заборгованості, включаючи питну воду на підігрів), які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В силу положень статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.5. Постанови №14 зазначено про застосування щодо пені за порушення грошових зобов'язань припису частини 6 статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення п. 4.2. Договору щодо нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочки не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постанови №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування заявленої позивачем до стягнення пені, процентів річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір нарахованих позивачем процентів річних та інфляційних нарахувань за надані послуги за кодами 3-1001, 3-1033, 3-1056, 3-1069, 3-1080, 3-1155, 3-1177, 3-1181, 3-1197, 3-1205, 3-1207, 3-1225, 3-1229, 3-1553, 3-1559, 3-1564, 3-1566, 3-1581, 3-1585 (холодне водопостачання та водовідведення) та 3-51001, 3-51033, 3-51056, 3-51069, 3-51080, 3-51087, 3-51088, 3-51155, 3-51177, 3-51181, 3-51197, 3-51205, 3-51207, 3-51225, 3-51229, 3-51553 (в частині приймання стоків гарячої води), перерахований судом в межах визначеного позивачем періоду, відповідає приписам чинного законодавства та умовам Договору, є арифметично вірним, отже, позов у частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за прострочення оплати заборгованості за отримані послуги з водопостачання та водовідведення, підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 34 189,58 грн. процентів річних та 303 047,97 грн. інфляційних нарахувань.

Розмір пені, за надані послуги за кодами 3-1001, 3-1033, 3-1056, 3-1069, 3-1080, 3-1155, 3-1177, 3-1181, 3-1197, 3-1205, 3-1207, 3-1225, 3-1229, 3-1553, 3-1559, 3-1564, 3-1566, 3-1581, 3-1585 (холодне водопостачання та водовідведення) та 3-51001, 3-51033, 3-51056, 3-51069, 3-51080, 3-51087, 3-51088, 3-51155, 3-51177, 3-51181, 3-51197, 3-51205, 3-51207, 3-51225, 3-51229, 3-51553 (в частині приймання стоків гарячої води), перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору в межах визначеного позивачем періоду, становить 92013,74 грн., а отже є більшим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині пені за невиконання зобов'язань з оплати послуг з холодного водопостачання та водовідведення, а також приймання стоків гарячої води, а тому позовні вимоги в цій частині стягнення підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 75815,01 грн..

При цьому враховуючи висновок суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості холодної води, яка іде на підігрів, облікованої позивачем за кодами 3-51001, 3-51033, 3-51056, 3-51069, 3-51080, 3-51087, 3-51088, 3-51155, 3-51177, 3-51181, 3-51197, 3-51205, 3-51207, 3-51225, 3-51229, 3-51553 в сумі 1 708 860,17 грн., нарахування на вказану суму заборгованості інфляційних втрат, 3% річних, пені та штрафу також є безпідставним, отже вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Здійснивши перерахунок нарахованого позивачем штрафу у відповідності до умов Договору, враховуючи відмову судом у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача вартості холодної води, яка іде на підігрів в розмірі 1 708 860,17 грн., суд дійшов висновку, що з КП «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на користь ПАТ «АК «Київводоканал» підлягає стягненню 306 038,76 грн. штрафу (3 060 387,56 грн. х 10%), що є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу за несвоєчасну оплату наданих послуг підлягають частковому задоволенню в сумі 306 038,76 грн..

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 р. №6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс" Деснянського району м. Києва (вул. Закревського, 15, м. Київ, 02217, код 31776030) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-а, код 03327664) 3 060 387,56 грн. основного боргу по сплаті коштів за питну воду (стоки), 75 815,01 грн. пені, 34 189,58 грн. процентів річних, 303 047,97 грн. інфляційних нарахувань та 306 038,76 грн. штрафу, а також 47024,71 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 30 липня 2015 року.

Суддя А.М.Селівон