Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

"28" липня 2015 р. Справа № 927/783/15

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальність "Едланд-М",

вул. Інструментальна, 2, м. Чернігів, 14037

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Маяк",

вул. Шевченка, 6, с. Лихачів, Носівський район, Чернігівська область, 17111

Предмет спору: про стягнення 46354,35 грн.

Суддя В.В. Шморгун

Представники сторін:

Від позивача: Гиря М.П., директор, особисто;

Від відповідача: Пірус Л.О., представник, довіреність б/н від 18.06.2015.

У судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариством з обмеженою відповідальність "Едланд-М" подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Маяк" про стягнення 30000,00 грн боргу за надані послуги, 900,00 грн 3 % річних та 12501,19 грн інфляційних втрат за неналежне виконання зобов'язань.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору № 010814 від 01.08.2014 на автопослуги не виконав зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати за надані послуги, у результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 30000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 02.06.2015 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 11.06.2015.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 11.06.2015 розгляд справи відкладався на 18.06.2015.

У судовому засіданні з 18.06.15 р. по 28.07.15 р. було оголошено перерву, згідно ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Подана у судовому засіданні 18.06.2015 позивачем заява б/н від 17.06.2015 про долучення документів до матеріалів справи судом задоволена, документи долучено до матеріалів справи.

Відповідачем до початку судового засідання 18.06.2015 подано відзив, у якому відповідач погоджується з тим, що позивачем за період з серпня по жовтень 2014 було надано послуг на загальну суму 157920,00 грн, а відповідачем здійснено часткову оплату за надані послуги у розмірі 127919,00 грн. Також платіжними дорученнями № 5951 та № 5952 від 15.06.2015 було оплачено 16700,00 грн та 13300,34 грн відповідно. Отже, станом на 16.06.2015 відповідачем повністю оплачені послуги згідно виставлених позивачем рахунків.

Як вважає відповідач, відповідно до умов договору № 010814 від 01.08.2014 строк, протягом якого повинна здійснюватись оплата не визначено, отже оплата має здійснюватись тільки після пред'явлення вимоги. Відповідач у відзиві зазначає, що вимоги щодо оплати за надані послуги від позивача на надходило, таким чином строк виконання зобов'язання стосовно оплати за надані позивачем послуги не настав, а тому 3% річних та інфляційні втрати нараховано безпідставно.

Враховуючи викладене вище, відповідач у відзиві на позовну заяву, посилаючись на ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, просить припинити провадження у справі оскільки предмет спору відсутній.

Відзив долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 28.07.2015 від позивача надійшла заява № 26 від 17.07.2015 про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач збільшує розмір 3% річних та інфляційних втрат у зв'язку з виявленою арифметичною помилкою у своїх розрахунках та просить стягнути з відповідача 1174,35 грн 3% річних та 151800,00 грн інфляційних втрат. Витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача.

Як уточнив позивач у судовому засіданні, збільшення стосується тільки вимог щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, вимога щодо стягнення основного боргу залишається незмінною.

У судовому засіданні представником позивача надано докази направлення заяви про збільшення розміру позовних вимог - оригінал фіскального чеку № 0079620 від 27.07.2015 та опис вкладення в цінний лист від 27.07.2015, які долучено судом до матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначив про неотримання заяви про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Для надання можливості представнику відповідача ознайомитись з заявою у судовому засіданні оголошувалась перерва, після якої розгляд справи продовжився.

Згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Враховуючи, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає заяву про збільшення позовних вимог до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Також, до початку судового засідання 28.07.2015 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 28.07.2015, у якому відповідач наполягає на тому, що оскільки умовами Договору № 010814 від 01.08.2014 строк оплати за надані послуги не визначено, а відповідачем не було отримано від позивача ні платіжної вимоги-доручення, ні будь-яких інших документів. Отже строк виконання зобов'язання стосовно оплати на надані позивачем послуги не настав, тому нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання є таким, що не відповідає дійсності.

Відзив долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 28.07.2015 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням поданої заяви № 26 від 17.07.2015 про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат та просив суд позов задовольнити повністю. Також, представник позивача зазначив, що вимогою про оплату наданих послуг вважає також виставлені відповідачу рахунки-фактури, які, складались та надавались представнику відповідача одночасно одним пакетом документів разом з актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) та податковими накладними.

Як зазначав представник позивача у позовній заяві та наданих у судових засіданнях усних поясненнях, до відповідача неодноразово електронною поштою надсилались листи про погашення заборгованості, але доказів цього суду не надано.

Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що оплата за надані послуги здійснювалась по мірі надходження коштів на рахунок підприємства, оскільки ТОВ Агрофірма «Маяк» є сільськогосподарським підприємством і надходження коштів має сезонний характер. Також він підтвердив отримання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) і податкових накладних та заперечив отримання до теперішнього часу виставлених позивачем рахунків-фактур. Як вважає відповідач, акти виконаних робіт лише підтверджують факт виконання таких робіт і не підпадають під поняття вимоги про оплату, оскільки у цих актах не йде мови про необхідність оплати.

На питання суду щодо підстав зазначення реквізитів виставлених позивачем рахунків-фактур у графі «призначення платежу» у платіжних документах відповідача, представник відповідача пояснив, що у актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) зазначено реквізити відповідних рахунків.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановив суд, 01 серпня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» (Замовник за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Едланд М» (Виконавець за договором, позивач у справі) укладено договір № 010814 на автопослуги (далі -Договір).

Згідно п. 1.1 Договору виконавець зобов'язується надати будівельну техніку (автокрани, автовишку, екскаватор, самоскиди) на будмайданчик замовника, а замовник зобов'язується оплачувати виконавцю вартість виконаних робіт.

Кількість будівельної техніки замовник вказує у заявці з зазначенням місця роботи (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 1.3 Договору строк дії Договору встановлюється з 01.08.2014 по 01.08.2015.

Розділами 2-4 передбачено порядок виконання робіт та обов'язки замовника і виконавцю.

Замовник зобов'язується оплачувати виконавцю вартість виконаних ним робіт за ціною відповідно до калькуляції на момент надання послуг (п. 5.1 Договору).

Виконавець, згідно п. 5.2 Договору, зобов'язується своєчасно надавати замовнику документи щодо виконаних робіт.

Відповідно до п. 5.3 Договору всі розрахунки за Договором проводяться у безготівковій формі у гривнах.

Згідно п. 6.1 Договору сторони несуть один перед одним відповідальність у відповідності до діючого законодавства України та умовам даного Договору.

Позивачем за період з 01.08.2014 по 07.05.2015 надано послуг за вищевказаним договором на загальну суму 157920,00 грн згідно актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та талонами замовника: акт № Э-00000237 від 02.08.2014 та талон замовника № 104 від 01.08.2014 на загальну суму 5520,00 грн; акт № Э-00000239 від 06.08.2014 та талон замовника № 118 від 01-06.08.2014 на загальну суму 10500,00 грн; акт № Э-00000238 від 09.08.2014 та талон замовника № 105 від 04.08.2014 на загальну суму 12080,00 грн; акт № Э-00000253 від 16.08.2014 та талон замовника № 115 від 07-16.08.2014 на загальну суму 17500,00 грн; акт № Э-00000262 від 16.08.2014 та талон замовника № 172 від 11-16.08.2014 на загальну суму 12740,00 грн; акт № Э-00000265 від 23.08.2014 та талон замовника № 173 від 01.08.2014 на загальну суму 13840,00 грн; акт № Э-00000276 від 23.08.2014 та талон замовника № 116 від 18-23.08.2014 на загальну суму 13020,00 грн; акт № Э-00000325 від 01.09.2014 та талон замовника № 117 від 25-30.08.2014 на загальну суму 11480,00 грн; акт № Э-00000326 від 01.09.2014 та талон замовника № 197 від 25-29.08.2014 на загальну суму 11100,00 грн; акт № Э-00000341 від 24.09.2014 та талон замовника № 199 від 02-24.09.2014 на загальну суму 9240,00 грн; акт № Э-00000342 від 30.09.2014 та талон замовника № 198 від 25-30.09.2014 на загальну суму 10300,00 грн; акт № Э-00000345 від 30.09.2014 та талон замовника № 518 від 24-30.09.2014 на загальну суму 12710,00 грн; талон замовника № 367 від 01-04.10.2014 на загальну суму 7230,00 грн; акт № Э-00000370 від 07.10.2014 та талони замовника № 365 та 366 від 01.08.2014 на загальну суму 10660,00 грн, копії яких наявні у матеріалах справи.

Вищевказані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) підписані керівниками сторін - директором ТОВ «Едланд М» Гиря М.П. та директором ТОВ «Агрофірма «Маяк» Коваленко В.І. та скріплені печатками підприємств.

Зазначені талони замовника підписані представниками позивача та відповідача, що визнається сторонами у судових засіданнях.

Крім того, представником відповідача у судовому засіданні підтверджено факт надання послуг згідно акту № Э-00000346 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 04.10.2014, складеного на підставі талону замовлення № 367 від 01-04.10.2014, оригінал якого позивачем надано для огляду у судовому засіданні. Копія вищевказаного акту у матеріалах справи відсутня, але надання послуг за ним, крім визнання їх представником відповідача підтверджується також проведеною відповідачем оплатою основного боргу, складовою якого була вартість даних робіт.

Факт отримання та обсяг наданих позивачем послуг відповідачем визнається.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів, а також термінів надання послуг до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ТОВ «Едланд М» умов Договору з боку відповідача відсутні.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання по наданню автопослуг, обумовлених Договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги без будь - яких зауважень.

Позивачем було складено рахунки-фактури на оплату за надані послуги: № -00000245 на суму 5520,00 грн; № - 00000247 на суму 10500,00 грн; № - 00000246 на суму 12080,00 грн; № - 00000263 на суму 17500,00 грн; № - 00000272 на суму 12740,00 грн; № -00000286 на суму 13020,00 грн; № - 00000275 на суму 13840,00 грн; № - 00000337 на суму 11480,00 грн; № - 00000338 на суму 11100,00 грн; № - 00000353 на суму 9240,00 грн; № -00000354 на суму 10300,00 грн; № - 00000357 на суму 12710,00 грн; № - 00000358 на суму 7230,00 грн; № - 00000382 на суму 10660,00 грн, копії яких наявні у матеріалах справи.

Відповідач за надані автопослуги розрахувався лише частково, що підтверджується виписками по рахунку позивача за період з 21.08.2014 по 22.01.2015 на загальну суму 127919,66 грн.

Таким чином, у відповідача станом на день подання позову утворилась заборгованість перед позивачем за Договором на загальну суму 30000,00 грн, яку позивач просив стягнути у позовній заяві. Крім того, судом встановлено що мала місце заборгованість відповідача за попередні періоди у розмірі 0,34 грн, яка існувала до підписання даного Договору.

У поданому відзиві від 18.06.2015 відповідач визнає факт надання послуг на загальну суму 157920,00 грн та лише часткову оплату згідно виставлених позивачем рахунків на загальну суму 127919,66 грн до звернення позивача з позовом до суду, а також оплату решти 30000,34 грн вже після порушення провадження у справі.

З наданої позивачем у судовому засіданні 18.06.2014 копії виписки банку по рахунку ТОВ „Едланд М" від 15.06.2015 судом встановлено, що відповідачем платіжними дорученнями № 5951 та № 5952 від 15.06.2015 було сплачено основний борг у розмірі 16700,00 грн та 13300,34 грн відповідно вже після порушення провадження по справі.

Факт оплати підтверджується також наданими відповідачем копіями платіжних доручень № 5951 від 15.06.2015 на суму 16700,00 грн та № 5952 від 15.06.2015 на 13300,34 грн.

Отже, станом на день прийняття рішення відповідачем повністю оплачені послуги згідно виставлених позивачем рахунків.

Згідно п. 1-1 ч. 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п.п. 4 п. 4 Постанови № 18 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

У даному випадку предметом спору з урахуванням заяви про збільшення є стягнення з відповідача 43401,19 грн. заборгованості, у тому числі, 30000,00 грн основного боргу за надані позивачем послуги.

Оскільки, оплата 30000,00 грн за надані згідно Договору послуги здійснена відповідачем після провадження у справі і в процесі розгляду останньої предмет спору в частині стягнення основного боргу припинив своє існування, провадження у справі у цій частині підлягає припиненню.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З аналізу викладених норм вбачається, що договір надання послуг є оплатним і обов'язок виконавця надати послугу відповідає обов'язку замовника цю послугу прийняти та оплатити.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якої якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі Постанова № 14), оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що умовами Договору дійсно не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, а, отже, правовідносини між сторонами регулюються нормами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Таким чином, рахунки-фактури є одним із видів вимог про оплату за надані згідно Договору послуги.

Як позивач так і відповідач, не скориставшись належним йому правом, доказів направлення рахунків-фактур або їх неотримання, відповідно, суду не надали.

Натомість, суд приймає до уваги, що у кожному акті здачі-прийняття робіт (надання послуг), своєчасне отримання яких відповідач підтверджує, зазначається відповідний рахунок, а саме: «Виконавцем були проведені такі роботи (надані такі послуги) за рахунком №… від ………», та зазначається вартість цих робіт.

Окрім того, відповідач, при здійсненні оплат за надані позивачем послуги у платіжних дорученнях у графі «Призначення платежу» посилається на виставлені позивачем рахунки-фактури.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», керівник підприємства зобов'язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, забезпечити неухильне виконання всіма підрозділами, службами та працівниками, причетними до бухгалтерського обліку, правомірних вимог бухгалтера щодо дотримання порядку оформлення та подання до обліку первинних документів.

Часткова оплата відповідачем проводилась у цей же період як підписувались такі акти.

На думку суду, керівник ТОВ Агрофірма «Маяк», підписуючи та затверджуючи акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) не міг не бачити реквізити відповідних рахунків, та не знати про їх існування.

Викликає у суду сумнів правдивість тверджень відповідача про неотримання до теперішнього часу виставлених рахунків-фактур, оскільки у попередньому відзиві від 18.06.2015 (а.с. 87) сам відповідач зазначає: «Таким чином станом на 16 червня 2015 р. відповідачем повністю оплачені послуги автокрану згідно виставлених позивачем рахунків.», що прямо суперечить цим твердженням.

Таким чином, суд вважає, що відповідач усвідомлював про наявність цих рахунків та безпосередньо їх отримував.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Згідно з ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, рахунок-фактура є документом, який містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною обставиною у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити за надані послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.09.2009 у справі № 37/405.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що рахунки-фактури і акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), у яких безпосередньо зазначається про наявність такого рахунку і вартість виконаних робіт (суму до сплати), як кожен окремо, так і у їх сукупності, є вимогою кредитора у розумінні ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України та п.1.7 Постанови № 14, а відтак підлягають оплаті у визначений цим Кодексом строк.

Позивачем з урахуванням заяви № 26 від 17.07.2015 про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення 3 % річних на інфляційних втрат заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних від прострочених сум у розмірі 1174,35 грн за період з 12.08.2014 по 07.05.2015 та 15180,00 грн інфляційних втрат за період з жовтня 2014 року по травень 2015 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності, що також підтверджується ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України.

Аналогічні висновки викладені у Постановах Верховного суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10 та від 12.12.2011 у справі № 3-132гс11.

За приписами ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин суд вважає, що поведінка відповідача є неправомірною, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідають нормам матеріального права, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Статтею 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Керуючись ст.ст. 22, 32-36, 43, 49, 59, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі у частині стягнення 30000,00 грн основного боргу припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Маяк» (вул. Шевченка, 6, с. Лихачів, Носівський район, Чернігівська область, 17111, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальність "Едланд-М" (вул. Інструментальна, 2, м. Чернігів, 14037, ) 1174,35 грн 3% річних, 15180,00 грн інфляційних втрат та 1827,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.08.2015.

Суддя В.В.Шморгун