ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"04" серпня 2015 р. Справа № 911/2738/15

за позовом приватного підприємства «О.L.KAR. - АгроЗооВет-Сервіс», м. Шаргород Вінницької області

до відповідача Національного університету біоресурсів і природокористування України, м. Київ в особі відокремленого підрозділу «Великоснітинське навчально-дослідне господарство ім. О.В. Музиченка», с. Велика Снітинка Фастівського району

про стягнення 75184,48 грн.

Суддя О.В. Конюх;

представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Блажко М.С., уповноважений, довіреність від 13.01.2015р. №0020;

СУТЬ СПОРУ:

позивач - приватне підприємство «О.L.KAR. - АгроЗооВет-Сервіс», м. Шаргород Вінницької області звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 22.06.2015р. до відповідача - Національного університету біоресурсів і природокористування України, м. Київ в особі відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Великоснітинське навчально-дослідне господарство ім. О.В. Музиченка», с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області, в якому просить суд стягнути з відповідача 75184,48 грн. заборгованості за поставлений за договором від 23.01.2015р. товар, в тому числі: 45911,82 грн. основного боргу; 530,84 грн. 3% річних, 10350,01 грн. пені, 18391,81 грн. інфляційних втрат та покласти на відповідача судовий збір.

Ухвалою господарського суду Київської області від 01.07.2015р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №911/2738/15 та призначено справу до розгляду на 14.07.2015р.

14.07.2015р. відповідачем подано витребувані судом документи та клопотання про припинення провадження у справі від 13.07.2015р. №299. В поданому клопотанні відповідач вказує на те, що Договір купівлі-продажу від 23.01.2015р. без номеру, згідно якого позивач просить суд стягнути заборгованість з відповідача, фактично сторонами не виконувався, оскільки не мав зазначення ціни договору, відповідно не підлягав казначейському обслуговуванню. Для усунення зазначеної неточності між позивачем та відповідачем були укладені Договір купівлі-продажу від 10.03.2015р. № 25, із зазначенням ціни договору 47 545,82 грн., а також Договір купівлі-продажу №21 від 17.06.2015р. із зазначенням ціни договору 9133,70 грн. Відповідач твердить, що за поставки товару, які здійснювались позивачем, розрахувався повністю, на доказ чого подає копії платіжних доручень, за таких обставин, відповідач твердить, що заборгованість перед позивачем станом на день розгляду справи у відповідача відсутня, що є підставою для припинення провадження у справі.

Ухвалою від 14.07.2015р. розгляд справи було відкладено та зобов'язано сторін подати ряд додаткових документів та виконати ряд дій, необхідних для повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи.

В судове засідання 28.07.2015р. з'явились представники позивача та відповідача. Позивач подав суду письмові пояснення від 27.07.2015р., в яких підтвердив, що сума основного боргу відповідачем дійсно сплачена за період з 23.06.2015р. по 11.07.2015р. Також позивач твердить про відсутність у нього примірників договорів купівлі-продажу від 10.03.2015р. № 25 та від 17.06.2015р. №21, твердження відповідача про те, що поставки здійснювались саме на виконання цих договорів, заперечує, а наполягає на тому, що поставки товару здійснювались саме на виконання договору купівлі-продажу від 23.01.2015р. Також позивач твердить, що накладні від 02.02.2015р. № РФ-0011021 та № РФ-0011848 були виписані позивачем помилково, в наступному були скориговані оформленням накладних на повернення від 04.02.2015р. № 507 та від 06.02.2015р. № 544, та відповідно в розрахунку позовних вимог до уваги не бралися.

В судовому засіданні 28.07.2015р. розпочато розгляд справи по суті та в порядку частини третьої ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 04.08.2015р., про що присутні представники сторін були повідомлені особисто під розпис.

В судове засідання 04.08.2015р. представник позивача, який був належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду, не зявився.

Розглянувши позов приватного підприємства «О.L.KAR. - АгроЗооВет-Сервіс», м. Шаргород Вінницької області (далі по тексту ПП «АгроЗооВет-Сервіс») до відповідача - Національного університету біоресурсів і природокористування України, м. Київ в особі відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Великоснітинське навчально-дослідне господарство ім. О.В. Музиченка», с. Велика Снітинка Фастівського району Київської області (далі по тексту Великоснітинське НДГ ім. О.В.Музиченко), всебічно та повно вивчивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до частини першої ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з правочинів.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 ЦК України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 ЦК України).

Суду надано засвідчені копії трьох договорів купівлі-продажу, які підписані позивачем та відповідачем та скріплені печатками обох сторін, а саме: договір купівлі-продажу від 23.01.2015р. (укладення та виконання вказаного договору заперечує відповідач), договір №25 купівлі-продажу від 10.03.2015р. та договір №21 купівлі-продажу від 17.06.2015р. (укладення та виконання вказаних договорів заперечує позивач).

При дослідженні копій первинних документів, у яких зафіксовано зміст господарських операцій між сторонами, судом встановлено, що накладні, на які позивач посилається як на доказ поставки відповідачу товару, посилань на дату та номер договору купівлі-продажу (як підставу поставки) не місять. Разом із тим, в полі «призначення платежу» платіжних доручень, за якими відповідач здійснював оплату товару, в кожному платіжному дорученні міститься посилання на договір №25 від 10.03.2015р. та номер та дату накладної, і позивач прийняв зазначене виконання зобов'язання відповідачем як належне. Між тим, підставою поданого позову позивачем зазначено накладні на поставку товару в січні та лютому 2015р., а в тексті договорів купівлі-продажу №25 від 10.03.2015р. та №21 від 17.06.2015р. в порядку частини 3 ст. 631 ЦК України сторонами не встановлено, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

За таких обставин, оцінивши в сукупності подані сторонами письмові докази в порядку ст. 43 ГПК України, суд вважає, що сторонами не доведено, що поставка товару за спірними накладними здійснювалась на виконання якогось з поданих суду трьох договорів купівлі-продажу.

Судом встановлено, що позивач в січні-лютому 2015р. поставив, а відповідач прийняв товар, що підтверджується відповідними видатковими накладними, які підписані обома сторонами та засвідчені печатками обох сторін (при цьому у кожній накладній зазначено узгоджений сторонами термін оплати) всього на загальну суму 56679,52 грн., а саме:

РФ-0007843 від 26.01.2015р. на суму 1868,64 грн. (термі оплати до 02.02.2015р.);

РФ-0007981 від 26.01.2015р. на суму 167,57 грн. (термін оплати до 02.02.2015р.);

РФ-0010968 від 26.01.2015р. на суму 8731,49 грн. (термін оплати до 23.02.2015р.);

РФ-0010983 від 26.01.2015р. на суму 9133,70 грн. (термін оплати до 23.02.2015р.);

РФ-0011741 від 26.01.2015р. на суму 21591,44 грн. (термін оплати до 23.02.2015р.);

РФ-0012817 від 05.02.2015р. на суму 15186,68 грн. (термін оплати до 12.02.2015р.)

За правовим змістом, відносини сторін є договором поставки. Згідно положень статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлі-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Оскільки зміст правочину поставки між сторонами зафіксований у вищеперерахованих накладних, то сторони не порушили вимог частини першої статті 208 Цивільного кодексу України щодо письмової форми укладання правочинів між юридичними особами, та у відповідності до ст. 638 ЦК України досягли домовленості з усіх його істотних умов.

Відповідно до частини першої ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Перебіг строку виконання грошового зобов'язання покупцем, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару, або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої ст. 530 ЦК України до відповідних правовідносин не застосовується. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар, при цьому строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частинами першої та другої ст. 692 ЦК України.

Відповідач здійснив розрахунок за отриманий товар, а саме:

13.03.2015р. платіжним дорученням №99 сплатив 167,57 грн.;

13.03.2015р. платіжним дорученням №100 сплатив 1868,64 грн.;

18.05.2015р. платіжним дорученням № 199 сплатив 8731,49 грн.;

23.06.2015р. платіжним дорученням № 286 сплатив 9133,70 грн.

Судом наведено дати фактичного виконання банком платіжних доручень та зарахування коштів на рахунок позивача згідно банківських виписок, а не дати платіжних доручень. Так, з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора.

Суд звертає увагу на те, що в поданих відповідачем копіях платіжних доручень відмітки банку про проведення платежу відсутні.

За таких обставин, станом на день звернення позивача до суду з позовом (25.06.2015р. згідно календарного штемпелю ДППЗ «Укрпошта» на конверті, в якому надійшла позовна заява) заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар складала 36778,12 грн. Позивачем заявлено до стягнення 45911,82 грн. основного боргу, за таких обставин, в частині вимог про стягнення з відповідача 9133,70 грн. в позові слід відмовити.

Крім того, після порушення провадження у справі відповідачем сплачено:

07.07.2015р. платіжним дорученням № 315 суму 21591,44 грн.;

09.07.2015р. платіжним дорученням № 331 суму 15186,68 грн.

Згідно роз'яснень та рекомендацій Вищого господарського суду України, викладених в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.11.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (пункт 4.4), господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку із відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу) в процесі розгляду справи, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилось неврегульованих питань.

Таким чином, відповідно до пункту 1-1 частини першої ст. 80 ГПК України, провадження у справі №911/2738/15 в частині стягнення основного боргу в сумі 36778,12 грн. належить припинити, у зв'язку із відсутністю предмета спору.

У зв'язку із простроченням основного грошового зобов'язання позивач також просить суд стягнути з відповідача 10350,01 грн. пені, 530,84 грн. 3% річних, та 18391,81 грн. інфляційних втрат, розраховані станом на 22.06.2015р. Щодо зазначених вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 546, 547, 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) як вид забезпечення виконання зобов'язання належить до застосування виключно за умови встановлення її сторонами у письмовому договорі, оскільки правочин, щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Враховуючи те, що позивачем не доведено суду тієї обставини, що поставка відбувалася саме на виконання договору від 23.01.2015р., а договори від 10.03.2015р. та від 17.06.2015р. не розповсюджують свою дію на відносини сторін, що відбувались до їх укладення, позовна вимога про стягнення з відповідача пені не належить до задоволення.

Положеннями частини 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Згідно п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2. вказаної Постанови, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. За таких обставин, виходячи з наступного розрахунку:

Належить до сплатиСтрок оплатиФактично сплачено, грн. Основний борг, грн.Період прострочення3% річних, грн.Інфляційні втрати, грн.
накладна 0007843 на 1868,64 грн.02.02.1513.03.15 - 1868,64 грн.1868,6403.02 - 12.03.155,8499,04
накладна 0007981 на 167,57 грн.02.02.1513.03.15 - 167,57 грн.167,5703.02 - 12.03.150,528,88
накладна 0012817 на 15186,68 грн.12.02.1510.07.15 - 15186,68 грн.15186,6813.02 - 22.06.15162,275543,14
накладна 0010968 на 8731,49 грн.23.02.1518.05.15 - 8731,49 грн.8731,4924.02 - 17.05.1559,572540,86
накладна 0010983 на 9133,70 грн.23.02.1523.06.15 - 9133,70 грн.9133,7024.02 - 22.06.1589,342703,58
накладна 0011741 на 21591,44 грн.23.02.1507.07.15 - 21591,44 грн.21591,4424.02 - 22.06.15211,186391,07
всього 0 528,7217286,57
судом встановлено, що станом на 22.06.2015р. належні до стягнення з відповідача 3% річних становлять 528,72 грн., інфляційні втрати становлять 17286,57 грн. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню частково.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши наявні у справі докази, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки заборгованості, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню частково. Суд приймає рішення про стягнення з відповідача - Національного університету біоресурсів і природокористування України, м. Київ в особі відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Великоснітинське навчально-дослідне господарство ім. О.В. Музиченка» на користь позивача - приватного підприємства «О.L.KAR - АгроЗооВет-Сервіс» заборгованості в розмірі 17815,29 грн., яка складається з 528,72 грн. процентів річних та 17286,57 грн. інфляційних втрат. В частині стягнення з відповідача 9133,70 грн. основного боргу та 10350,01 грн. пені суд відмовляє в позові. В частині стягнення з відповідача 36778,12 грн. основного боргу, які були сплачені після порушення провадження у справі, суд припиняє провадження у справі.

Оскільки спір виник в результаті неправильних дій відповідача, який неналежним чином виконав грошові зобов'язання з оплати отриманого від позивача товару, що призвело до необхідності позивачу звертатися до суду за захистом свого порушеного права, суд у відповідності до частини другої ст. 49 ГПК України покладає на відповідача відшкодування позивачу мінімального судового збору в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 2, 12, 22, 32-34, 43, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов приватного підприємства «О.L.KAR - АгроЗооВет-Сервіс» задовольнити частково.

2. Стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Великоснітинське навчально-дослідне господарство ім. О.В. Музиченка» (08540, Київська обл., Фастівський район, с. Велика Снітинка, вул. Леніна, 101, ідентифікаційний код 33441774)

на користь приватного підприємства «О.L.KAR - АгроЗооВет-Сервіс» (23500, Вінницька обл., Шаргородський район, м. Шаргород, вул. Леніна, буд. 272В, ідентифікаційний код 33437883)

17286,57 грн. (сімнадцять тисяч двісті вісімдесят шість гривень п'ятдесят сім копійок) інфляційних втрат;

528,72 грн. (п'ятсот двадцять вісім гривень сімдесят дві копійки) процентів річних;

1827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 9133,70 грн. основного боргу та 10350,01 грн. пені в позові відмовити.

4. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 36778,12 грн. основного боргу провадження у справі припинити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня оголошення рішення.

Суддя О.В. Конюх