РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2015Справа №910/14950/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»

про стягнення 14 488,93 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Ястреб Т.І. (представник за довіреністю №154 від 09.02.2015р.);

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (надалі також - відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 10 797,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідачем надано письмовий відзив на позовну заяву до матеріалів справи в якому він проти задоволення заявлених позовних вимог заперечує, посилаючись при цьому на те, що відповідно до наданого ним до матеріалів справи звіту оцінки вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля страхувальника позивача, його розмір становить 9 416,46 грн., і тому розмір страхового відшкодування за вирахуванням франшизи передбаченої полісом №АВ/6489321, який має бути виплачений відповідачем позивачу, становить 8 916,46 грн., а зазначену суму відповідачем вже було сплачено на рахунок позивача, у зв'язку з чим відсутній предмет спору, що є підставою для припинення провадження у справі в цій частині на підставі ч. 1-1 ст. 80 ГПК України, а в іншій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, їй присвоєно №910/14950/15, розгляд призначено на 21.07.2015р.

В судове засідання 21.07.2015р. представник від позивача не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 21 липня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем (страховик за Договором) та Тімофєєвим Сергієм Васильовичем (надалі також - страхувальник) 11.09.2012р. було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №55/12-Т/Ц/2 (далі - Договір), згідно з умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля «Nissan Almera», реєстраційний номер АА 5498 АТ (надалі також - застрахований автомобіль).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

14.12.2012р. в м. Києві на Парковій алеї, Марієнко Вячеслав Петрович., керуючи автомобілем «Volkswagen», реєстраційний номер АА 5143 МВ, не дотримався безпечної дистанції, чим порушив п.п. 13.1. ПДР України та допустив зіткнення з застрахованим автомобілем, під керуванням Тімофєєва С.В., в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Тімофєєв С.В. керував автомобілем «Nissan Almera», реєстраційний номер АА 5498 АТ на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії КХС№640409 та посвідчення водія серії КХС№417954.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2013р. Марієнка В.П., за здійснення вказаного ДТП, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в двадцять неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн.

Відповідно до рахунку на оплату СПД Фатюк Ю.В. № від 20.12.2012р. про оплату за ремонт автомобіля «Nissan Almera», реєстраційний номер АА 5498 АТ, вартість ремонту становить 11 149,83 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту №55/12-Т/Ц/2-1 від 21.12.2012р. та розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 10 797,83 грн.

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов Договору виплатив страхове відшкодування в сумі 10 797,83 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №11338 від 24.12.2012р. на зазначену суму.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 10 797,83 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування) право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Марієнка В.П. встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом «Volkswagen», реєстраційний номер АА 5143 МВ застрахована відповідачем на підставі Полісу №АВ/6489321.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Матеріалами справи, як зазначалось вище, а саме: рахунком на оплату № від 20.12.2012р. СПД Фатюк Ю.В., встановлюється, що вартість ремонту автомобіля становить 11 149,83 грн.

До матеріалів справи відповідачем надано звіт №946 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 10.01.2013р., відповідно до якого, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Nissan Almera», реєстраційний номер АА 5498 АТ, становить 9 416,46 грн.

Водночас, як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011р. у справі №42/92, від 07.08.2012р. у справі №2/22, від 01.03.2011р. у справі №47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яке обмежується оціненим розміром завданого збитку, встановленого звітом.

Отже, до позивача перейшло право вимоги до відповідача в розмірі завданого матеріального збитку на суму 9 416,46 грн., як визначено Звітом №946 з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 10.01.2013р.

Відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Як встановлено судом, відповідно до Полісу №АВ/6489321 розмір франшизи становить 500,00 грн., а ліміт відповідальності по майну становить 50 000,00 грн., отже, з огляду на вищевикладене, обґрунтованим є стягнення з відповідача суми в розмірі 8 916,46 грн., з урахуванням визначеного ліміту відповідача по відповідальності за шкоду завдану майну та врахуванням франшизи (9 416,46 грн. (вартість збитку, визначена звітом) - 500,00 грн. (франшиза відповідача).

Відповідачем надано до матеріалів справи належним засвідчену копію платіжного №7808 від 17.07.2015р., відповідно до якого останнім проведено відшкодування позивачу вартості матеріальної шкоди в розмірі 8 916,46 грн.

Таким чином, станом на момент внесення рішення в даній справі, відповідачем сплачено на рахунок позивача суму страхового відшкодування, яку судом визнано обґрунтованою.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин провадження в справі в частині стягнення з відповідача суми в розмірі 8 916,46 грн. підлягає припиненню, оскільки оплата зазначеної суми боргу відповідачем була здійснена після звернення позивача до суду, а саме після 11.06.2015р., а в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що провадження в справі №910/14950/15 в частині стягнення з відповідача суми в розмірі 8 916,46 грн. підлягає припиненню, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір позивача в розмірі 1 583,46 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України та з огляду проведення відповідачем розрахунків по основному зобов'язанню вже після звернення позивача до суду з даним позовом, пропорційно сумі в 8 916,46 грн., покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог в справі №910/14950/15 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» суми в розмірі 1 371,37 грн. відмовити.

2. Провадження в справі №910/14950/15 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» суми в розмірі 8 916,46 грн. припинити.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (, адреса: 04176, м. Київ, вул. Електриків, 29А) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (, адреса: 03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 154) судовий збір в розмірі 1 583,46 грн. (одна тисяча п'ятсот вісімдесят три гривни 46 копійок).

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.07.2015р.

Суддя С.М. Морозов