КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2015 р. Справа№ 910/5036/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від апелянта - не з`явився

від позивача - не з`явився

від відповідача - 1 не з`явився

від відповідача - 2 Пащенко Т.С.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант" на рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2015 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Дельта-сервіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Комфорт капітал"

Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ "Дельта-сервіс" звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ "Фінансова компанія "Комфорт капітал" та ПАТ "УкрСиббанк" про визнання договору недійсним.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 13.05.2015 в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "Фінансова компанія "Адамант" звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій вказує, що рішення суду прийняте при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, з порушенням норма матеріального та процесуального права, а тому просить суд змінити рішення суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 30.06.2015 у складі суду: головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Буравльов С.І., Андрієнко В.В.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника відповідача - 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача - 2 в судове засідання з`явився та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник відповідача - 1 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлявся належним чином, від нього надійшло клопотання про можливість розгляду скарги за його відсутності.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга на рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 до суду була подана Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант", яке не було залучено до участі у справі, колегія суддів, дослідивши наявні матеріали справи, прийшла до висновку, про те, що в процесі розгляду скарги та позовних вимог, прийняте рішення може вплинути на права та інтереси апелянта, прийшла до висновку про необхідність залучення ТОВ «Фінансова компанія «Адамант» до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів.

Представник третьої особи (апелянта) в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, встановивши, що наявні матеріали та письмові пояснення надані представниками нез`явившихся сторін в суді першої інстанції та долучені до матеріалів справи є достатніми для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, вирішив розглянути апеляційну скаргу за відсутності таких осіб та встановив наступне:

28.08.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") та Закритим акціонерним товариством "Дельта-Сервіс" (в подальшому переіменовано на Приватне акціонерне товариство "Дельта-Сервіс") був укладений кредитний договір № 315-К, відповідно до якого відповідач 2 взяв на себе зобов'язання надати позивачу кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті, а позивач - прийняти і повернути його вартість.

30.08.2006 року, з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором, між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ЗАТ "Дельта-Сервіс" був укладений іпотечний договір, згідно якого позивач передав в іпотеку відповідачу 2 нерухоме майно, а саме: комплекс, 1 черги будівництва, розташований за адресою: місто Херсон, Острівське шосе, 2-Б.

12.04.2013 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Комфорт - Капітал" укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.08.2006, згідно якого первісний іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає належне первісному іпотекодержателю на підставі договору іпотеки, укладеного між АТ "УкрСиббанк" та ЗАТ "Дельта-Сервіс", право вимоги виконання зобов'язання, а також документи, які засвідчують таке право та інформацію, яка є важливою для його здійснення.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що відповідач - 2 по справі при укладанні договору відступлення права вимоги не попередив його про вчинення такої дії та не вніс зміни до Державного реєстру іпотек про зміну іпотекодержателя.

Третя особа, звертаючись із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції, зазначає, що по суті рішення місцевим судом прийнято вірно, проте в мотивувальній частині не зазначено проте, що у позивача взагалі були відсутні підстави для звернення із позовом до суду, оскільки вказаним договором про відступлення права вимоги його права та законні інтереси жодним чином не зачіпалися та не порушувалися, і що дані факти мають бути встановлені в рішенні суду.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з статтею 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 2.1.8 іпотечного договору від 30.08.2006 визначено право іпотекодержателя передавати права кредитора за цім договором тертім особам.

Відповідно до п. 1.2. договору про відступлення права вимоги від 12.04.2013 за договором іпотеки від 30.08.2006, наслідком відступлення права вимоги є заміна первісного іпотекодержателя новим іпотекодержателем в похідному зобов'язанні та заміні первісного кредитора новим кредитором в основному зобов'язанні та інших похідних від основного зобов'язаннях, при чому до нового іпотекодержателя (нового кредитора) переходять всі права первісного іпотекодержателя (первісного кредитора) в похідному, основному зобов'язанні та інших похідних від основного зобов'язаннях в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу права.

Згідно із ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Статтею 24 ЗУ «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Отже, твердження позивача стосовно того, що неповідомлення його про зміну іпотекодержателя за іпотечним договором є підставою для визнання договору недійсним є хибним, оскільки відповідно до ч.2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

В матеріалах справи відсутнє будь-яке підтвердження того, що боржником на час розгляду справи в судах обох інстанцій, виконані свої зобов`язанні за кредитним договором будь-кому із кредиторів.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вказаний договір жодним чином не погіршував становище позивача як боржника, сума боргу не була збільшена, строки повернення не були зменшені, дата остаточного повернення коштів, тепер вже на користь нового кредитора залишилась без змін.

Також, позивач, звертаючись із позовними вимогами, зазначає, що в порушення норм чинного законодавства України зміни, що відбулися в результаті укладання між відповідачами договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором не були зареєстровані належним чином, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією позивача, зважаючи на наступне.

Як визначено ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, недотримання вимог нормативних актів щодо реєстрації застави не може бути підставою для визнання договору про відступлення права недійсним, оскільки при наявності такого порушення, заставодержатель незареєстрованої застави позбавлений права вимагати задоволення його вимог за рахунок заставленого майна, у тому числі і права звернення стягнення на це майно переважно перед іншими заставодержателями одного й то ж нерухомого майна, зареєстрованого в реєстрі.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи все вище зазначене, а також докази надані представниками сторін як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваного договору судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено.

Стосовно позиції апелянта, відносно відсутності у позивача права на подання заявленого позову, у зв`язку із не порушенням його прав укладеним договором про відступлення права вимоги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 1 ГПК України Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, юридична особа, вважаючи, що її права порушені іншими юридичними особами в будь-який спосіб, має право звертатися до суду (і цього права вона не може бути позбавлена) за його захистом та приводити для цього допустимі та належні, в розумінні норм ГПК України докази, в той же час контрагент за такими вимогами також не позбавлений права на спростування заявлених вимог, а суд, в свою чергу, дослідивши всі подані докази та документи, вирішує чи були порушені права тієї чи іншої сторони та чи підлягають вони захисту.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги та надані позивачами докази, враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Дельта-сервіс", а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на третю особу.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Адамант" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 13.05.2015 у справі № 910/5036/15-г- без змін.

Матеріали справи № 910/5036/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко