ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2015 р. Справа № 922/2398/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - Білобрової Г.Є. - директор (наказ № 1-К від 28 серпня 2014 року); Черваньова А.Г. (довіреність б/н від 24 березня 2015 року);

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 3357 Х/1-6) на рішення Господарського суду Харківської області від 02 червня 2015 року по справі № 922/2395/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Люмієль", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "Банку "Фінанси та Кредит" в особі "Слобожанського регіонального департаменту Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", м. Харків

про стягнення 180505,94 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02 червня 2015 року у справі № 922/2395/15 (суддя Светлічний Ю.В.) позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Банку "Фінанси та Кредит" в особі "Слобожанського регіонального департаменту Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Люмієль" грошові кошти у розмірі 66160,46 грн.

В частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 114345,48 грн. - відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Банку "Фінанси та Кредит" в особі "Слобожанського регіонального департаменту Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 1323,21 грн. судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Люмієль" на користь державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 2286,91 грн. судового збору.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство "Банку "Фінанси та Кредит" в особі "Слобожанського регіонального департаменту Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 02 червня 2015 року у справі № 922/2398/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що відповідач перед позивачем не має грошового зобов'язання, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписи статті 625 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач вважає, що Банк знаходиться під впливом об'єктивно обумовлених негативних макроекономічних факторів, які необхідно, на думку відповідача, врахувати з метою повного та всебічного дослідження обставин справи.

У призначене судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 17 липня 2015 року надіслав на адресу Харківського апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із відпусткою його представника (вх. 10756).

Колегія суддів відхиляє дане клопотання виходячи з того, що відповідач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - четвертою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, як з числа своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України).

Крім цього, за приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, апеляційний суд не оцінює вказану обставину як підставу для відкладення розгляду справи.

Таким чином, зважаючи на належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, враховуючи встановлений процесуальним законом строк розгляду апеляційної скарги на рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що сторонам створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надав, подав клопотання про долучення до матеріалів справи процесуальних документів у справі № 922/2568/15 (вх. №10907), яке було задоволено колегією суддів.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники позивача зауважили, що подана відповідачем апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства, враховуючи всі обставини справи, вірно застосовані, як норми матеріального, так і норми процесуального права, в повному обсязі з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи в їх сукупності. Просить рішення Господарського суду Харківської області від 02 червня 2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення представників позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного судового рішення без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, встановивши порушення відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем, перевіривши зроблений позивачем розрахунок, стягнув на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні у розмірі 58 914,63 грн. та 3% річних в сумі 7 245,83 грн. У зв'язку з тим, що сторони в договорі не передбачили таку міру відповідальності як стягнення пені, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 114 345,48 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачена свобода договору, та у відповідності до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог закону, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання.

Як убачається із матеріалів справи, 10 листопада 2014 року між ТОВ "Люмієль" та Слобожанським регіональним департаментом Публічним акціонерним товариством "Банк" Фінанси та Кредит" АТ "Банку "Фінанси та Кредит" укладений договір на розрахунково-касове обслуговування № 20487 (а.с.13-14).

Відповідно до п. 1.1. Договору Банк відкриває Клієнту поточні рахунки: №1701 в гривнях; №1701 в доларах США; №1701 в євро; №1701 в російських рублях та зобов'язується здійснювати його (їх) розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку відповідно до Тарифів Банку на розрахунково-касове обслуговування Рахунків (надалі "Тарифи") в порядку і на умовах, визначених Договором.

Пунктами 2.1., 2.2. Договору передбачено, що Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування Рахунків в операційний день Банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами. Списання Банком грошових коштів з Рахунків здійснюється за дорученням Клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до пунктів 3.3.1.-3.3.4. Договору відкрити Клієнту Рахунки на підставі документів, поданих ним згідно з чинним законодавством України, в тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України; вести комплексне розрахунково-касове обслуговування Рахунків та виконувати за дорученням Клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами. Надання інших послуг, що безпосередньо не відносяться до розрахунково-касового обслуговування (кредитування, операції з цінними паперами, факторинг, лізинг та інші операції), здійснюється на підставі окремих договорів, укладених між Банком і Клієнтом; здійснювати розрахунково-касове обслуговування Рахунків у визначений внутрішніми документами Банка робочий час крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів; забезпечувати своєчасне зарахування грошових коштів на Рахунки.

Позивачем було подано до Банку наступні платіжні доручення: №2 від 22 січня 2015 року на переказ коштів в сумі 919 000,00 грн.; №3 від 26 січня 2015 року на переказ коштів в сумі 304 670,00 грн. (а.с.24,25).

11 березня 2015 року позивачем на адресу відповідача надіслано заяву (вих. №11/03-15), яку 12 березня 2015 року уточнено, про закриття банківського рахунку, у зв`язку з порушенням банком своїх зобов`язань і прав позивача та неможливістю користуватись власними грошовими коштами, згідно умов Договору, та просив відповідача залишок коштів в сумі 1 111 596,86 грн. перерахувати на рахунок №1699, відкритий у Харківській філії ПАТ КБ "ПриватБанк" в м. Харкові (а.с.19,20).

У вимозі від 19 березня 2015 року, позивач просить відповідача повернути залишок коштів у зв'язку із закриттям рахунку ТОВ «Люмієль» у сумі 1 111 596,86 грн. на його рахунок №1699, відкритий у Харківській філії ПАТ КБ "ПриватБанк" в м. Харкові, код банку 351533 (а.с.21-22).

Зазначені заяви та вимога були залишені відповідачем без відповіді та виконаня.

Згідно частини першої статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (ч.ч. 1,2 статті 1068 Цивільного кодексу України).

У відповідності до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до п. 8.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Натомість, Банком платіжні доручення №2 від 22 січня 2015 року на переказ коштів в сумі 919 000,00 грн.; №3 від 26 січня 2015 року на переказ коштів в сумі 304 670,00 грн. залишились невиконаними.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом грошей з рахунку (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також, здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Згідно п. 22.4 статті 22 цього Закону при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

Як вже зазначалось в цій постанові, Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що містяться в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Частиною першою статті 1074 Цивільного кодексу України передбачено, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами частини третьої статті 1075 Цивільного кодексу України залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За невиконання грошового зобов'язання позивачем нараховані відповідачу пеня у сумі 114 345,48 грн., інфляційні в розмірі 58 914,63 грн. та 3% річних у розмірі 7 245,83 грн.

Щодо інфляційних та 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту статті 625 Цивільного кодексу України випливає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з урахуванням індексу інфляції, він має врахувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї (п. 5.1).

За наявності встановленого факту прострочення відповідачем грошового зобов'язання, перевіривши арифметичних розрахунок 3% річних та інфляційних за допомогою програми інформаційно-пошукової системи «Законодавство», враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, колегія суддів вважає, що розрахунок інфляційних та 3% річних, здійснений позивачем, відповідає положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, слід зазначити, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені сторонами не оскаржується, проте, суд апеляційної інстанції не зв'язаний доводами апеляційної скарги та повторно розглядає справу у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні стягненні пені, оскільки таку міру відповідальності як стягнення пені, сторони в договорі не передбачили.

Окремо колегія суддів зазначає наступне.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона справі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України та 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України.

У п. 1.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зокрема зазначено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання.

Згідно з наданим статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначенням поняття «кредитор банку» та позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 25 березня 2015 року у справі № 910/9232/14, вимоги позивача про перерахування коштів, які знаходяться на його рахунках у відповідача, є майновими вимогами кредитора.

Таким чином, можна дійти висновку, що в даних спірних правовідносинах, Банк (відповідач) є боржником позивача, а тому посилання відповідача, що в нього відсутній борг перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Люмієль", а відтак і відсутні підстави для стягнення з нього нарахувань, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є помилковим.

Посилання відповідача на постанову Правління Національного банку України «Про деякі питання діяльності банків» №129 від 24 лютого 2015 року та деякі обмеження, згідно п. 6 цієї постанови, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ТОВ «Люмієль» не є вкладником Публічного акціонерного товариства "Банку "Фінанси та Кредит", а спір сторін виник внаслідок невиконання Банком договору на розрахункове-касове обслуговування.

Крім того, частиною четвертою статті 15 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо юридичну особу представляє уповноважений нею відособлений підрозділ, територіальна підсудність спору визначається з урахуванням частин першої - третьої цієї статті залежно від місцезнаходження відособленого підрозділу.

Відповідно п. 20.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24 жовтня 2011 року "Про деякі питання підвідомчості та підсудності справ господарським судам": територіальна підсудність справи за участю відособленого підрозділу юридичної особи визначається відповідно до вимог статті 15 ГПК України за місцем знаходження відособленого підрозділу, якому надано право здійснювати повноваження сторони від імені юридичної особи.

Господарським судам також слід враховувати, що оскільки відособлений підрозділ юридичної особи діє у межах наданих йому повноважень, то подання за місцем знаходження цього підрозділу правомірне лише тоді, коли спір випливає саме з його діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, спір, який виник між позивачем та відповідачем про розірвання договору на розрахунково-касове обслуговування №20487 з Слобожанським регіональним департаментом ПАТ "Банк" Фінанси та Кредит" АТ "Банку "Фінанси та Кредит", безпосередньо випливає з діяльності відповідача, докази відсутності у Слобожанського регіонального департаменту ПАТ "Банк" Фінанси та Кредит" АТ "Банку "Фінанси та Кредит" повноважень щодо представництва юридичної особи в матеріалах справи відсутні, в зв'язку з чим, місцевий господарський суд ухвалив рішення з дотриманням правил підсудності, внаслідок чого, судова колегія дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1-2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків Господарського суду Харківської області, викладених в рішенні від 02 червня 2015 року у цій справі.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02 червня 2015 року по справі № 922/2398/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 27.07.2015р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.