ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.07.15р. Справа № 904/4348/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА", м. Кривий Ріг

до Публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ", м. Кривий Ріг

про визнання недійсним договору в частині третейського застереження

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Слюта В.В. - представник (дов. № 07/12 від 15.12.2014)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ" про визнання недійсним третейського застереження визначеного 8.2 договору поставки № 2618-70-02 від 06.12.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що третейське застереження у договорі № 2618-70-02 звужує права сторін на судовий захист, що суперечить вимогам ст. 55 Конституції України.

Позивач зазначає, що в тексті укладеного договору не міститься посилання на те, що сторонам відомий зміст Регламенту Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації «Регіональна правова група», та не міститься вказівки про те, що зазначений Регламент є невід'ємною частиною договору, а отже позивач не був ознайомлений зі статутними документами Постійно діючого третейського суду, і не мав інформації про склад органів управління. А оскільки позивач при підписані договору не був ознайомлений з Регламентом Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації «Регіональна правова група», він був позбавлений права свідомого вибору та волевиявлення при підписанні договору з третейськими застереженнями.

Позивач вважає, що можливість звернення до третейського суду наразі не може розглядатись як забезпечення права позивача на судовий захист, оскільки під останнім Конституція розуміє звернення саме до державного суду. Тобто, передбачений договором розгляд будь-яких спорів у Третейському суді не відповідає положенням ст.8, ч.1 ст.55, ст. 124 Конституції України.

Також, позивач вважає, що спочатку повинен виникнути спір про право цивільне або господарське, а потім вже сторони складають третейську угоду про передачу цього конкретного спору на розгляд третейському суду. Діюче законодавство не передбачає права осіб укладати третейську угоду про передачу на вирішення третейському суду невизначеної або необмеженої кількості спорів, які можуть виникнути між сторонами договору у майбутньому.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.05.2015 порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 16.06.2015.

16.06.2015 представник відповідача подав клопотання про припинення провадження у справі. Клопотання мотивовано тим, що чинне законодавство чітко визначає підвідомчість справ третейським судам і встановлює певні винятки, у яких справу не може бути передано на розгляд третейського суду. Жодної з підстав визначених законом, які б забороняли розглядати спір в третейському суді позивачем не надано. Оскільки п.8.2 договору сторони перебачили, що всі спори, розбіжності, вимоги та претензії, які виникають за цим договором або у зв'язку з ним, в тому числі, щодо його укладення, виконання, порушення його умов, припинення або визнання його недійсним, підлягають вирішенню в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при асоціації "Регіональна правова група" відповідно до Регламенту вказаного суду, тому цей спір повинен розглядатись у третейському суді.

Відповідач зазначає, що чинне законодавство не передбачає необхідності обов'язкового ознайомлення сторін третейської угоди зі змістом регламенту третейського суду під час укладення договору. Крім того матеріали позову не свідчать про те, що позивачу чинились перешкоди в ознайомленні з Регламентом третейського суду.

Відповідач вважає, що укладення сторонами третейської угоди не є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист свої прав.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 16.06.2015 на 30.06.2015.

26.06.2015 представник відповідача подав доповнення до клопотання про припинення провадження.

Розгляд справи відкладався з 30.06.2015 на 13.07.2015.

13.07.2015 представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів для надання додаткових пояснень.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2015 продовжено строк розгляду спору на 15 днів до 05.08.2015 та відкладено розгляд справи на 28.07.2015.

Відповідач відзив на позов не надав, тому відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача у судове засідання 30.06.2015, 13.07.2015, 28.07.2015 не з'явився. Надіслав клопотання, в якому просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату та продовжити строк розгляду спору на 15 днів.

Суд відхилив клопотання представника позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 69 Господарського процесуального кодексу України, спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 13.07.2015 було продовжено строк розгляду спору на 15 днів до 05.08.2015 за клопотання відповідача та відкладено розгляд справи на 28.07.2015. Тобто справа слухається вже понад два місяці.

Крім того, позивач своїм правом протягом двох місяців щодо участі у судовому засіданні відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України не скористався.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 03.02.2014 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

06.12.2012 між Публічним акціонерним товариством "ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" (покупець) був укладений договір поставки № 2618-70-02 (а.с.10).

Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов'язується передати у власність покупцеві товар згідно специфікації до договору, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар та оплатити його на умовах, передбачених договором.

Пунктом 11.4 договору встановлено, що договір вступає в силу з дати підписання обома сторонами та діє до 06.12.2013.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про третейські суди", юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Пунктом 8.2 договору, встановлено, що всі спори, розбіжності, вимоги та претензії, які виникають за цим договором або у зв'язку з ним, в тому числі, щодо його укладення, виконання, порушення його умов, припинення або визнання його недійсним, підлягають вирішенню в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при асоціації "Регіональна правова група" відповідно до Регламенту вказаного суду.

Позивач вважає, що п.8.2 договору незаконним та таким, що не відповідає Закону України "Про третейські суди", Цивільному кодексу України, Господарському кодексу у країни та Конституції України, що і є причиною виникнення спору.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши представника відповідача, суд вважає позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІОЛА" такими, що не підлягають задоволенню як необґрунтовані з наступних підстав.

За приписами ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Статтею 12 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Спірна третейська угода викладена у договорі поставки № 2618-70-02 від 06.12.2012, містить всі необхідні ознаки третейської угоди, що перелічені вище. Отже, форма третейської угоди, визначена Законом сторонами додержана.

Згідно зі ст. 6 Закону України, "Про третейські суди", третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Договір поставки № 2618-70-02 від 06.12.2012, частиною якого є спірна третейська угода, укладений між господарюючими суб'єктами та є саме господарським договором, що відповідає підвідомчості третейських судів.

Отже, третейська угода викладена у п. 8.2 договору поставки № 2618-70-02 від 06.12.2012, відповідає вимогам чинного законодавства.

Позивач у позові зазначає, що регламент Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група" повинен буди доданий до Договору як невід'ємна його частина та зазначив, що при укладанні договору № 2618-70-02 не було закріплено письмово регламент Постійно почому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група", в тексті укладеного договору не міститься посилання на те, що сторонам відомий зміст зазначеного Регламенту, та не міститься вказівки про те, що зазначений Регламент є невід'ємною частиною договору, а отже позивач не був ознайомлений зі статутними документами Постійно діючого третейського суду, і не мав інформації про склад органів управління. А оскільки Позивач при підписані Договору не був ознайомлений з Регламентом Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації „Регіональна правова група", він був позбавлений права свідомого вибору та волевиявлення при підписанні договору з третейськими застереженнями. Отже, підписаний позивачем договір № 2618-70-02 порушує принцип добровільності третейської угоди.

Доводи позивача про регламент третейського суду, суд вважає безпідставними, оскільки Закон України "Про третейські суди" не містить вимоги до сторін включити регламент у якості додатку до договору, на розгляд якого сторони передають спір.

Щодо доводів позивача про те що передача розгляду спорів за цим договором до третейського суду порушує його конституційне право на судовий захист, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Однією з підстав для припинення провадження у справі є угода сторін про передачу даного спору на вирішення третейському суду.

Отже, чинне законодавство надає можливість сторонам договору (крім випадків вказаних у законі) на свій власний вибір визначити хто саме буде розглядати спір, що виник між ними - загальний суд, здійснюючи правосуддя, або третейський суд.

Так, зокрема, одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року N 3-рп/2004) ( v003p710-04 ). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Функціонування третейських судів в Україні базується не лише на засадах національного, а й міжнародного права. Можливість передачі державою на розгляд третейських судів спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин визнана зарубіжною практикою, заснованою, в тому числі, на міжнародному праві. Загальні засади арбітражного розгляду цих спорів визначені Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21 квітня 1961 року ( 995_069 ) та рекомендовані державам Арбітражним регламентом Комісії ООН з права міжнародної торгівлі (ЮНСІТРАЛ) ( 995_059 ) від 15 червня 1976 року. Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору (Рішення у справі "Девір проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Правосуддя - це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ (пункт 3 мотивувальної частини Ухвали Конституційного Суду України від 14 жовтня 1997 року N 44-з). Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1. пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004. Тому в контексті статті 55 Конституції України органи судової влади можуть здійснювати функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону , є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України. (Рішення Конституційного суду України від 10.01.2008 по справі № 1-3/2008).

Таким чином, доводи позивача в цій частині не приймаються судом та відхиляються як необґрунтовані.

Щодо твердження позивача про те, що умови судового захисту у третейському суді підписані ним помилково, є несправедливими та такими, що не відповідають його волевиявленню, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину.

Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Відповідно частини 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний пункт договору підписано ним під впливом помилки та не відповідає його внутрішній волі.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі, з таких підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про третейські суди" компетентний суд - це місцевий загальний суд чи місцевий господарський суд за місцем розгляду справи третейським судом.

Водночас, згідно зі ст. 51 цього Закону однією з підстав для скасування рішення третейського суду є визнання недійсною третейської угоди компетентним судом. Отже, спір щодо визнання недійсним п. 8.2 договору, який є третейською угодою підлягає розгляду відповідним компетентним судом, в саме господарським судом Дніпропетровської області.

Враховуючи викладене, господарський суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається при відмові в позові на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 03.08.2015.

Суддя Я.С. Золотарьова