ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.07.15р. Справа № 904/4411/15

за позовом Фермерського господарства "ГАЙВОРОНСЬКОГО А.І"

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

про визнання недійсним договір фінансового лізингу в частині

Суддя Юзіков С.Г.

Представники:

Позивача - Михайлевич М.А., довіреність №б/н від 03.06.15р.

Відповідача - Гайворонський О.Г., довіреність №708-О від 21.02.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений з Відповідачем, у частині п.2.4. Позивач вважає, що п. 2.4 Договору не відповідає вимогам ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 627 ЦК України, оскільки серед визначеного законом переліку складових лізингових платежів відсутній такий вид, як винагорода за користування майном, також, цей пункт договору не відповідає вимогам розумності та справедливості, застосування п.2.4 договору призведе до сплати додатково 6 989 589,76 грн. поряд з лізинговими платежами у сумі 1 506 014,51 грн.

Відповідач позов заперечує, мотивуючи тим, що позовна заява є намаганням уникнути відповідальності, передбаченої договором. Рішенням власника №2 ФГ "Гайворонського А. И." від 23.09.13р. вирішено укласти з ПАТ КБ "ПриватБанк" договір лізингу на суму 1 506 014, 51 грн. на придбання трактора та самохідного обприскувача. Пунктом 3 даного рішення визначено, що підписання лізингового договору та інших необхідних документів за лізинговим договором доручено представникові Гайворонському А.І. Особистим підписом Гайворонського А.І. (власника ФГ), як особи якій доручено підписання спірного договору підписано та скріплено печаткою договір фінансового лізингу та фактично підтверджено згоду з умовами договору. Банком з Позивачем укладено у передбаченій законом письмовій формі договір про надання фінансового лізингу з елементами кредитного договору. При укладені договору сторонами додержанні усі вимоги чинного законодавства, узгоджені всі умови договору, що свідчить про відсутність жодного порушення чинного законодавства та ст. 203 ЦК України, він не містить жодного недоліку визначеного цією нормою та є таким, що відповідав вільному волевиявленню учасників правочину. Крім того, ініціатива на укладання даного договору виходила від Позивача, а не Відповідача, тобто це було його волевиявлення. Відповідач вказує, що винагорода за користування майном, визначена в п. 2.4 Договору є компенсацією відсотків за кредитом відповідно до пункту "в" ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідач надав до матеріалів справи довідку про оплату за Договором та копії платіжних доручень про оплату відшкодування вартості майна та відсотків.

У засіданнях оголошено перерву: 17.06.15р. до 14.07.15р.; 14.07.15р. до 28.07.15р.

Справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

17.10.13р. сторонами укладено договір фінансового лізингу № DNH2LNI04326 (далі Договір), за п. 1.1, 1.2 якого Банк зобов'язався придбати у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НОВОФАРМ" (далі "Продавець"), а потім передати Лізингоодержувачеві, а Лізингоодержувач прийняти від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу (далі лізингу) майно відповідно до Специфікації (Додатку № 1 до договору). Вартість Майна становить: 1 689 026,92 грн., ПДВ 337 805,39 грн., а всього до оплати 2 026 832,31 грн.

Відповідно до п. 2.1 Договору, загальна сума цього Договору становить 2 026 832,31 грн. і складається з:

- суми авансового платежу 520 817,80 грн., згідно з п.1.4.;

- загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 1 506 014,51 грн., згідно з Графіком внесення лізингових платежів, зазначеним у Додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно з п.1.5. цього Договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку № 2, також винагороду за користування Майном у розмірі, згідно з формулою наведеною у п. 2.4 Договору.

Позивач вважає, що сторонами недодержано вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг". Пунктом 2.4 Договору передбачено винагороду за користування майном, тому він не відповідає вимогам ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки серед визначеного законом переліку складових лізингових платежів відсутній такий вид, як винагорода за користування майном.

Також, Позивач заперечує дійсність Договору в частині пункту 2.4 Договору, оскільки сторонами не додержано вимог ст.627 ЦК України щодо розумності та справедливості. Додатком № 2 до Договору визначено загальну суму лізингових платежів за Договором - 1 506 014,51 грн. Пунктом 2.4 Договору передбачено винагороду за користування майном згідно з визначеною у цьому пункті формули. 31.03.15р. Відповідачем надано довідку про те, що поточна заборгованість за договором становить 3 494 794,88 грн. Така заборгованість за твердженням Відповідача виникла в результаті застосування формули пункту 2.4 Договору. Таким чином, формула пункту 2.4 Договору збільшує станом на 31.03.15р. на 200 % та станом на 16.09.16р. на 400 % зобов'язання Позивача перед Відповідачем поряд з лізинговими платежами, що сплачується лізингоодержувачем. За умовами незаконного п.2.4 Договору Позивач повинен сплатити суму лізингових платежів 1 506 014,51 грн. та ще додатково 3 494 794,88 грн. станом на 31.03.15р. та, у подальшому, на кінець дії договору - на 16.09.16р. повинен сплатити - 6 989 589,76 грн. Умова договору у частині п. 2.4 є недодержанням вимог розумності та справедливості при визначенні умов договору. Отже, пункт 2.4 Договору, який передбачає сплату додатково 6 989 589,76 грн. поряд з лізинговим платежами у сумі 1506 014,51 грн. суперечить вимогам ст.627 ЦК України.

Відповідач не погодився з Позивачем з викладених вище підстав.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією нормою визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абзацу 1 ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Згідно з ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 806, 807 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору, своєчасно сплачувати лізингові платежі;

За ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ст. 524 ЦК України).

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З наданих сторонами документів та доводів сторін, вбачається, що у рішенні власника №2 ФГ "Гайворонського А. І." від 23.09.13р. відображено намір укласти з ПАТ КБ "ПриватБанк" договір лізингу на суму 1 506 014, 51 грн. на придбання трактора та самохідного обприскувача; пунктом 3 даного рішення, підписання лізингового договору та інших необхідних документів за лізинговим договором доручено голові фермерського господарства Гайворонському А.І.; при укладені договору сторони діяли вільно, ними додержанні вимоги чинного законодавства, узгоджені всі умови договору, що свідчить про відсутність порушень чинного законодавства і, зокрема, ст. 203 ЦК України.

Укладений сторонами Договір вчинено у передбаченій законом письмовій формі, цей договір містить елементи фінансового лізингу та кредитного договору.

Сума, яка підлягає сплаті за договором лізингу відображена у п 2.4 договору та розраховується з урахуванням дня, у який сплачується сума, курсу долара США та сум, які вже були сплачені. Зокрема, відношення Кпог/Кі відображає зміну курсу між днем розрахунку платежу та фактичним днем сплати. Тобто, операція множення між першою маленькою дужкою та другою великою дає суму нарахованих відсотків з урахуванням курсу долара США. Друга маленька дужка дає суму сальдо кредиту з урахуванням курсу долара США, ці дві суми складуються та з неї віднімається сума вхідного сальдо на день розрахунку, тобто виходить сума платежу за користування майном за певний визначений період ( місячний, як передбачено договором).

З урахуванням чинного законодавства, комерційний розрахунок та власний комерційний ризик, співпадає з такою ознакою підприємницької діяльності, як ризиковий характер, і передбачає покладання всього тягаря несприятливих наслідків підприємницької діяльності безпосередньо на підприємця.

Саме такі ризики Позивач поніс внаслідок суттєвої зміни курсу гривні до долара США з моменту виникнення зобов'язання за договором лізингу до моменту розрахунку за ним.

З викладеного вбачається, що п.2.4 не суперечить ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 627 ЦК України.

Наведене є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати слід покласти на Позивача.

Керуючись 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Судові витрати покласти на Позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання його повного тексту.

Суддя С.Г. Юзіков

Рішення підписане _________________