РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2015Справа №910/13345/15

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доПриватного підприємства "Косіба"
простягнення 71157,31 грн.
Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Прилепа Р.А. - адвокат;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ :

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 заявлено позов про стягнення з Приватного підприємства "Косіба" 71157,31 грн. заборгованості, з якої: 50150,00 грн. - основний борг; 10611,55 грн. - пеня; 9709,88 грн. - інфляційні втрати та 685,88 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов Договору оренди №1 від 01.03.2013 позивач передав відповідачу в оренду майно, проте відповідач в порушення умов договору зобов'язання з оплати орендних платежів належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.05.2015 порушено провадження у справі №910/13345/15, розгляд справи призначено на 22.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2015, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, розгляд справи відкладено на 27.07.2015.

Представник позивача в судовому засіданні 27.07.2015 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а також подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив повторно, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27.07.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2013 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Приватним підприємством "Косіба" (орендар) укладено Договір оренди №1, відповідно до умов якого цим договором регулюються правовідносини, пов'язані із переданням орендодавцем орендареві в оренду нежилих приміщень з №1 по №8, 2 балкони групи приміщень 25 (в літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 для розміщення офісу на визначений цим договором строк та за встановлену цим договором плату без права суборенди (п. 1.1. договору).

За умовами п. 1.3. договору строк орендного користування за цим договором становить 12 місяців з можливістю пролонгації за згодою обох сторін.

Відповідно до п.п. 1.4., 1.5. договору за згодою сторін орендна плата за орендоване користування об'єкту, що орендується становить 8750,00 грн. за місяць та при укладенні цього договору орендар сплачує орендну плату за перший та останній місяці оренди.

Орендар за цим договором зобов'язується, зокрема, не пізніше 10 числа кожного місяця орендного користування об'єктом, що орендується, вносити орендну плату у розмірі визначеному в цьому договорі (п. 2.2.4. договору).

Пунктами 5.1.-5.3. договору сторони погодили, що строк цього договору починає свій перебіг з моменту його підписання сторонами та закінчується 28 лютого 2014 року. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

01.03.2013 сторони договору підписали Акт прийому-передачі (Додаток №2 до Договору оренди №1 від 01.03.2013), відповідно до якого комісія в складі: представників орендодавця: ОСОБА_1; представників орендаря: ОСОБА_3; здійснила приймання-передачі об'єкта оренди: с №1 по №8, 2 балкони групи приміщень 25 (в літ А) за адресою: АДРЕСА_2 (площею 85 кв.м.) для розміщення офісу.

У подальшому, 01.03.2014 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Косіба" була укладена Додаткова угода №1 до Договору оренди №1 від 01.03.2013, відповідно до якої сторони погодили продовжити строк оренди приміщення (адреса: АДРЕСА_2) до 28 лютого 2015 року.

За змістом ст. 283 Господарського кодексу України та ст. 759 Цивільного кодексу України орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 5 ст. 762 ЦК України, ч.3 ст. 285 ГК України та умов п. 2.2.4. договору орендар зобов'язаний вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

Втім, відповідач у порушення взятих на себе зобов'язань за Договором №1 від 01.03.2013, плату за оренду належним чином не здійснив, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість за період з серпня 2014 року по січень 2015 року в сумі 50150,00 грн., яка заявлена до стягнення.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторони в п. 2.2.4. договору визначили, що орендар за цим договором зобов'язується не пізніше 10 числа кожного місяця орендного користування об'єктом, що орендується, вносити орендну плату у розмірі визначеному в цьому договорі.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відтак, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати орендних платежів підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 50150,00 грн.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 2.2.4. договору сторони погодили, що за прострочення у сплаті орендної плати за цим договором орендар сплачує пеню у розмірі 0,1% від суми орендної плати за кожний день.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем по договору оренди, позивачем на підставі п. 2.2.4. договору нараховано за період з 11.08.2014 по 19.05.2015 та заявлено до стягнення пеню в сумі 10611,55 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, в сумі 8138,19 грн. оскільки згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За договором сторін можливості визначення іншого періоду нарахування пені, ніж зазначений у ч. 6 ст. 232 ГК України, не передбачено. Позаяк, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню за прострочення здійснення оплати з порушенням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України.

Крім того, за приписами ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає пеня в сумі 8138,19 грн., тоді як в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 2473,36 грн. позивачу належить відмовити.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010.

В зв'язку з тим, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов'язання, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в сумі 685,88 грн. за період з 11.08.2014 по 19.05.2015 та інфляційні втрати в сумі 9709,88 грн. за період з 11.08.2014 по 19.05.2015.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог у цій частині, в сумі 646,59 грн., з огляду на наступне.

Так, загальні правила, види і стандарти розрахунків юридичних і фізичних осіб та банків у грошовій одинці України на території України, що здійснюються за участю банків, визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 №22.

Нормами зазначеної Інструкції встановлені вимоги щодо заповнення розрахункових документів, у тому числі платіжних доручень.

Зокрема, згідно п. 3.8 Інструкції реквізит «призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. При цьому, платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «призначення платежу».

В той же час, відповідно до зазначеної інструкції та п. 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

У даному випадку, здійснюючи періодичні платежі, відповідач в платіжних документах чітко зазначав їх призначення (за липень-серпень 2014 року), а тому позивач не вправі здійснювати зарахування цих платежів в інший період (за січень 2015 року).

Отже, стягненню з відповідача підлягає 3% в сумі 646,59 грн., тоді як в іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% в сумі 39,29 грн. позивачу належить відмовити.

Крім того, за результатом перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що він також є невірним. Однак, здійснення перерахунку судом інфляційних втрат фактично призведе до виходу за межі позовних вимог.

Так, за приписами п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Однак, клопотання в порядку, передбаченому вищевказаною нормою, до позовної заяви не додано та в судовому засіданні представником позивача не заявлено, а відтак, у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, а тому стягненню з відповідача підлягає 9709,88 грн. інфляційних втрат.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням витрат по сплаті судового збору в цій частині на відповідача на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Косіба" (04050, м. Київ, вулиця Мельникова, будинок 12, ідентифікаційний код 13674036) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 50150 (п'ятдесят тисяч сто п'ятдесят) грн. 00 коп. основного боргу, 8138 (вісім тисяч сто тридцять вісім) грн. 19 коп. пені, 646 (шістсот сорок шість) грн. 59 коп. три відсотки річних, 9709 (дев'ять тисяч сімсот дев'ять) грн. 88 коп. інфляційних втрат та 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) грн. 49 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 30.07.15

Суддя О.А. Грєхова