ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2015 р.Справа № 922/3303/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Дзержинського району м. Харкова
до Харківської міської ради, м. Харків Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Еревія", м. Харків
про скасування рішення, визнання недійсним акту
за участю :

Прокурора - Зеленський М.С., посвідчення № 032171 від 11.02.2015 року.

Представника відповідача (Харківської міської ради) - Струкова Л.В., за довіреністю № 08-11/2054/2-15 від 13.05.2015 року.

Представника відповідача (Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Еревія") - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Дзержинського району міста Харкова в інтересах держави звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив:

- визнати незаконним та скасувати п. 13 і 24 додатку 1 до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 10.09.2008 року № 226/08;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0005, розташованої в районі вул.. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га серії ЯД № 030277 і Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0003, розташованої в районі вул.. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га серії ЯД № 030280;

- визнати недійсними записи в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 03.09.2010 року № 83 і 84 щодо державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки;

- Вжити заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами: :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га та :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га;

- Зобов`язати Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Еревія" передати територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради, а Харківську міську раду прийняти земельні ділянки з кадастровими номерами :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га та :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га, за актами прийому - передачі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08 червня 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 01 липня 2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 01.07.2015 року від представника відповідача (ОБ "ЖБК "Еревія") надійшов відзив на позов (вх. № 26325), в якому відповідач 2 позовну заяву прокурора вважає необґрунтованою, доводи якої не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, та такою, що не підлягає задоволенню. У своєму відзиві відповідач 2 зазначає про те, що прокурор, як позивач, не є стороною спірних правовідносин, не відноситься до тих державних органів, через які держава реалізує повноваження власника земельних ділянок, тому він не має суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів щодо наданої у власність відповідачу 2 земельної ділянки. Також, відповідач 2 зазначає, що спірний п. 13, 24 додатку до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 10.09.2008 № 226/08 та видані на його підставі державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 030277, ЯД № 030280 не порушують прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі - прокурора Дзержинського району м. Харкова. Щодо посилань прокурора на те, що ОК "ЖБК "Еревія" створено всупереч вимогам ст.ст. 133,135, 137 ЖК та Примірного статуту та те, що за організаційно-правовою формою ОК "ЖБК "Еревія" є обслуговуючим кооперативом, що відображено у п. 1.1 статуту та у реєстраційній картці форми 1 кооперативу, то відповідач 2 вважає дані доводи прокурора помилковими та такими, що ґрунтуються на нормах права, які суперечать нормам діючого законодавства України та Конституції України. Відповідач 2 зазначає про те, що посилання прокурора на постанову Верховного Суду України є посилковими, оскільки у даній постанові не розглядалось питання щодо відповідності норм ЖК та Примірного статуту іншим нормам цивільного законодавства, що регулює питання щодо створення та організації діяльності ЖБК в контексті ст. 4 ГПК України. Крім того, у своєму відзиві відповідач 2 вказує на те, що правові підстави позовних вимог прокурора ґрунтуються на нормах Житлового кодексу УРСР від 30 червня 1983 року № 5464-Х та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу затвердженого Постановою Радами Міністрів УРСР від 30.04.1985 року № 186. Згідно із п. 1 цієї постанови Примірний статут був затверджений на підставі ст. 137 ЖК. З аналізу вказаних нормативних актів законодавства УРСУ слідує, що їх реалізація у сучасних умовах неможлива, з точки зору додержання процедури їх застосування у зв`язку із відсутності певних органів, а також відсутністю повноважень у існуючих органів місцевого самоврядування на виконання процедур передбачених цими актами, які (процедури) існували за часів СРСР. З огляду на викладене, ЖБК, у сучасних реаліях, не можуть бути організовані при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, оскільки таких органів в Україні не існує. Тому вимоги ч. 1 ст. 137 п. 2 Примірного статуту не можуть бути виконані і додержані у зв`язку з відсутністю такого органу як виконавчий комітет місцевої Ради народних депутатів. По-друге, згідно із п. 2 Примірного статуту при виконавчих комітетах місцевих Рад народних депутатів, кооперативи організуються за пропозиціями районних (міських) комітетів комсомолу. Таким чином, з огляду на відсутність таких громадських організацій виконати вказане положення Примірного статуту неможливо. З метою врегулювання на законодавчому рівні правовідносин, пов`язаних з організацією та діяльністю кооперативів, Верховною Радою України 10.07.2003 року був прийнятий Закон України "Про кооперацію" № 1087-IV. На думку відповідача 2, норми ч. 6 ст. 137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту суперечать нормі ст. 7 Закону України № 1087-IV, та не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. Крім того, наведені норми ч. 6 ст. 137 ЖК та абз. 2 п. 4 Примірного статуту неможливо реалізувати за теперішніх умов, оскільки відсутній відповідний орган - виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Стосовно доводів прокурора про те, що всупереч ст. 135 ЖК та абз. 1 п. 8 Примірного статуту члени кооперативу на момент його створення не потребували поліпшення житлових умов, відповідач 2 зазначає, що наведена норма не передбачає наявності поліпшення житлових умов, як передумову вступу до кооперативу, а отже прокурором здійснено довільне тлумачення цих норм у своїй позовній заяві. Щодо доводів прокурора про обов`язковість перебування членів ОК "ЖБК "Еревія", на час ухвалення оскаржуваного рішення Харківською міською радою, на квартирному обліку, то відповідач 2 зазначає, що прокурором до позовної заяви не надано доказів того, в яких житлових умовах проживали члени кооперативу на час прийняття оскаржуваного рішення, тому вважає помилковим твердження прокурора, що члени кооперативу на час прийняття Харківською міською радою оскаржуваного рішення не потребували поліпшення житлових умов, оскільки не перебували на квартирному обліку, а отже не відповідали вимогам ст. ст. 133-135 ЖК. Стосовно доводів прокурора про те, що статут ОК "ЖБК "Еревія" не містить положень про те, що члени кооперативу повинні постійно проживати в місті Харкові і потребувати поліпшення житлових умов, відповідно до вимог ст. 135 ЖК та абз.1 п.8 Примірного статуту, відповідач 2 вказує на те, що норма ст. 135 ЖК не вимагала наявності перебування у черзі осіб, які потребували поліпшення житлових умов. Щодо постійного місця проживання у м. Харкові, то ця вимога суперечить положенням ст. 47 Конституції України відповідно до якої, кожен має право на житло. На підставі вищевикладеного, відповідач 2 вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову, в зв'язку із тим, що норми ст.ст.133,135, 137 ЖК та Примірного статуту, згідно Постанови Верховної ради України від 12 вересня 1991 року N 1545-ХІІ "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР", можуть застосовуватись лише з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 01.07.2015 року від представника відповідача (ХМР) надійшов відзив на позов (вх. № 26343), в якому відповідач заперечує проти позову, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 01.07.2015 року від представника відповідача (ХМР) надійшла заява про залишення позову без розгляду (вх. № 26342), в якій відповідач зазначає про те, що позов прокурора підлягає залишенню без розгляду, оскільки у позовній заяві не зазначений позивач, в інтересах якого прокурор звернувся із позовом.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.07.2015 року розгляд справи було відкладено на 20.07.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 17.07.2015 року прокурор надав письмові пояснення по справі (вх. № 28831).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 17.07.2015 року прокурор надав заяву (вх. № 28809), в якій частково відмовився від позовних вимог та просить суд позовні вимоги вважати викладеними в редакції, що викладена у даній заяві, а саме:

- визнати незаконним та скасувати п. 13.2 і 24.2 додатку 1 до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 10.09.2008 року № 226/08;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0005, розташованої в районі вул.. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га серії ЯД № 030277 і Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0003, розташованої в районі вул.. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га серії ЯД № 030280;

- Вжити заходи по забезпеченню позову, шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами: :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га та :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га;

- Зобов`язати Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Еревія" передати територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради, а Харківську міську раду прийняти земельні ділянки з кадастровими номерами :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га та :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га, за актами прийому - передачі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 20.07.2015 року представник відповідача (ХМР) надав заяву про долучення документів (вх. № 28947).

Прокурор в судовому засіданні 20.07.2015 року наполягав на задоволенні позовних вимог, з урахуванням заяви про часткову відмову від позову.

Представник відповідача (ХМР) в судовому засіданні 20.07.2015 року проти позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві, підтримав заяву про залишення позову без розгляду.

Представник відповідача (ОК "ЖБК "Еревія") в судове засідання 01.07.2015 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, на адресу суду з відміткою про вручення.

З приводу клопотання прокурора про вжиття заходів забезпечення позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 65 Господарського процесуального України встановлено, що з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя вчиняє в необхідних випадках відповідні дії по підготовці справи до розгляду, зокрема, вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи суд має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві, забороною відповідачеві вчиняти певні дії, що стосуються предмету спору.

Пунктом 1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 16 " Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" передбачено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК ( 1798-12 ), обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.12.2006р. № 01-8/2776, суд, при вирішенні питання про забезпечення позову має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду про порушення провадження у справі від 08.06.2015 року було зобов'язано прокурора надати докази в обґрунтування клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, а саме те, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

В даному разі прокурором не додано доказів того, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Відсутні такі докази і в матеріалах справи.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що клопотання прокурора про вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованим, та таким що не підлягає задоволенню.

Суд, розглянувши заяву Харківської міської ради про залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК України, дійшов висновку про те, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру України покладено представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про прокуратуру" органи прокуратури України вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Формою цього представництва є, зокрема, участь у розгляді судами справ.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ГПК України прокурор є самостійним учасником судового процесу.

Згідно з ч. 2 ст. 29 ГПК України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача і як такий зазначається у позовній заяві.

В обґрунтування звернення до суду у якості позивача прокурор зазначив, що орган уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах відсутній, оскільки особа, яка наділена територіальною громадою міста відповідними повноваженнями, у даному випадку виступає у якості відповідача (Харківської міської ради).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що згідно з нормами чинного законодавства прокурор є органом, уповноваженим представляти інтереси держави у даних спірних правовідносинах.

За таких обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні заяви відповідача (Харківської міської ради) про залишення позову без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК України відмовити.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17 липня 1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, колегія суддів вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Як зазначає прокурор, відповідно до п. 2.1 наказу Генерального прокурора України №6гн від 28.11.2012 року "Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави та їх захисту при виконанні судових рішень", прокуратурою Дзержинського району м. Харкова було проведено перевірку правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок Харківською міською радою.

В ході даної перевірки прокуратурою встановлено, що рішенням 25 сесії ХМР 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" № 226/08 (п.13.2) від 10.09.2008 року ОК "ЖБК "Еревія" надано у приватну власність земельну ділянку площею 5,9679 га. для зміни функціонального призначення об'єкту під будівництво житлової забудови по вул.Архітекторів та подальшої експлуатації об'єкту. Будівництво об'єкту необхідно виконати до 31.12.2012р.

Також п.24.2 додатку 1 до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 10.09.2008 №226/08 ОК "ЖБК "Еревія" надано у приватну власність земельну ділянку площею 3,5983 га. для зміни функціонального призначення об'єкту під будівництво житлової забудови по вул.Межевій (перспекривна) та подальшої експлуатації об'єкту. Будівництво об'єкту необхідно виконати до 31.12.2012р.

У подальшому, на підставі вказаного рішення Харківської міської ради Управлінням Державного земельного агентства у місті Харкові (на той час - Управління Держкомзему у м. Харкові) видано ОК "ЖБК "Еревія" Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0005 площею 5,9679 га. серії ЯД № 030277 і Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0003 площею 3,5983 га. серії ЯД № 030280, які зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 03.09.2010 за №№ 83 і 84 відповідно.

Рішенням ХМР від 10.09.2008 р. №226/08 (пункт 13.2) передано відповідачу-2 функції замовника на будівництво із зміною його функціонального призначення під житлову забудову.

Прокурор просить суд визнати незаконним та скасувати п. 13.2 і 24.2 додатку 1 до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 10.09.2008 року № 226/08.

Прокурор обґрунтовує свій позов порушеннями, які були допущені під час встановлення меж земельної ділянки та її площі, недотриманням вимог законодавства щодо чисельності засновників житлово-будівельного кооперативу, відсутністю необхідності поліпшити житлові умови членів кооперативів та їх сімей.

В обґрунтування позовних вимог, прокурор посилається на те, що вказане вище рішення прийнято усупереч вимогам ст.41 земельного кодексу, ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного Кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 186.

Так, всупереч ч.б ст.137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК "ЖБК "Еревія" та список членів кооперативу, затверджений протоколом установчих зборів засновників кооперативу, не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради, при тому що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді.

Також прокурор вказує на те, що відповідно до статуту ОК "ЖБК "Еревія" та протоколу загальних зборів засновників від 28.07.2008, кооператив не створено при виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить ст.137 ЖК.

Всупереч п.5 Примірного статуту, з урахуванням того, що число членів кооперативу не визначено виконавчим комітетом Харківської міської ради, по його членів не повинно бути менше п'яти. При цьому відповідно до переліку членів кооперативу, затвердженому протоколом установчих зборів засновників кооперативу від 28.07.2008, число його членів три.

Усупереч вимогам ст.137 ЖК та абз. 2 п.5 Примірного статуту статут ОК "ЖБК" "Еревія" не відповідає вимогам Примірного статуту.

У зв`язку з викладеним, прокурор просить суд визнати незаконним та скасувати п. 13 і 24 додатку 1 до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 10.09.2008 року № 226/08.

Суд, дослідивши матеріали справи та подані учасниками судового процесу докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо визнання незаконними та скасування п. 13.2 і 24.2 додатку 1 до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 10.09.2008 року № 226/08, з наступних підстав.

По-перше, щодо посилань прокурора стосовно того, що рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 10.09.2008 №226/08 прийнято усупереч вимогам ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного Кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 186,оскільки кооператив створено з порушенням вищезазначених норм ЖК УРСР, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В даному випадку, предметом спору у справі №922/3003/15 є:

- визнання незаконним та скасування п. 13.2 і 24.2 додатку 1 до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 10.09.2008 року № 226/08;

- визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га серії ЯД № 030277 і Державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га серії ЯД № 030280;

- зобов`язання Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Еревія" передати територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради, а Харківську міську раду прийняти земельні ділянки з кадастровими номерами :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га та :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га, за актами прийому - передачі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, прокурор посилається, як на підставу позову на те, що Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Еревія" створений в супереч вимогам Житлового кодексу та УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного Кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 186.

Отже, в даному випадку, вищезазначені підстави, на які посилається прокурор, не є предметом розгляду даної справи, а є предметом розгляду іншого спору.

По-друге, суд вважає за необхідне зазначити, що твердження прокурора, щодо того, що ОК "ЖБК "Еревія" зареєстровано виконавчим комітетом Харківської міської ради, є помилковим, оскільки з 1 липня 2004 року набрав чинності Закон України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", та ОК "ЖБК "Еревія" було зареєстровано в установленому законом порядку відповідно до цього закону , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців.

Відповідно до ст. 4 закону України "Про кооперацію" кооперація базується на таких основних принципах: добровільності вступу та безперешкодного виходу з кооперативної організації; соціальної справедливості, взаємодопомоги та співробітництва; рівного права голосу під час прийняття рішень (один член кооперативу - один голос); вільного вибору напрямів і видів діяльності; демократичного контролю за діяльністю кооперативних організацій та їх посадових осіб з боку членів кооперативних організацій; безпосередньої участі членів кооперативної організації у її діяльності.

Згідно ст. 8 Закону України "Про кооперацію" статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

Статут кооперативу повинен містити такі відомості: найменування кооперативу, його тип та місцезнаходження; мета створення кооперативу і вичерпний перелік видів його діяльності; склад його засновників; умови і порядок вступу до кооперативу та виходу чи виключення з нього; права і обов'язки членів та асоційованих членів кооперативу; порядок внесення змін до статуту кооперативу; порядок встановлення розмірів і сплати внесків та паїв членами кооперативу та відповідальність за порушення зобов'язань щодо їх сплати; форми участі членів кооперативу в його діяльності; порядок формування, склад і компетенція органів управління та органів контролю кооперативу, а також порядок прийняття ними рішень, у тому числі з питань, рішення з яких приймається одноголосно чи кваліфікованою більшістю голосів членів кооперативу, які беруть участь у загальних зборах; порядок формування, використання та розпорядження майном кооперативу; порядок розподілу його доходу та покриття збитків; порядок обліку і звітності у кооперативі; порядок реорганізації і ліквідації кооперативу та вирішення пов'язаних з цим майнових питань; порядок скликання загальних зборів; умови і порядок повернення паю.

Статут може містити інші пов'язані з особливостями діяльності кооперативу положення, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст.. 10 закону України "Про кооперацію" членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу.

Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності.

Кооператив зобов'язаний вести облік своїх членів та видати кожному з них посвідчення про членство.

Згідно ст. 16 Закону України "Про кооперацію" виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу.

У кооперативі, до складу якого входить менше ніж 10 членів, обирається лише голова кооперативу.

В матеріалах справи наявний статут ОК "ЖБК "Еревія", затверджений загальними зборами від 28.07.2008 року.

Згідно з пунктом 2.1. Статуту, кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), бо одноквартирних чи багатоквартирних жилих будинків садибного типу, або багатоквартирного жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями (господарськими будівлями та спорудами) за власні кошти кооперативу, а або за допомогою банківського кредиту, чи позик, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Таким чином, твердженням прокурора про те, що обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Еревія" не мав права на отримання спірної земельної ділянки на підставі ст.41 ЗК України, є безпідставним, оскільки на момент прийняття спірного рішення Харківської міської ради Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Еревія" було зареєстровано у встановленому законом порядку, здійснював діяльність з метою, передбаченою його статутом.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" передбачено підстави та порядок відмови у проведенні державної реєстрації юридичної особи, серед яких, зокрема, вказано невідповідність установчих документів вимогам частини третьої статті 8 цього Закону (установчі документи (установчий акт, статут або засновницький договір, положення) юридичної особи повинні містити відомості, передбачені законом).

Щодо тверджень прокурора щодо того що Житловий кодекс УРСР та Примірний статут житлово-будівельного Кооперативу який затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 186 є спеціальною нормою, а Закон України " Про кооперацію" є загальною нормою, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правонаступництво України" закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" акти законодавства Союзу РСР застосовуються на території республіки до прийняття відповідних актів законодавства України, лише з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Враховуючи викладене, положення Примірного статуту та ЖК УРСР (в частині, що стосується створення та діяльності житлово-будівельних кооперативів) підлягають застосуванню виключно в тій частині, що не суперечить приписам Закону України "Про кооперацію" від 10 липня 2003 року № 1087-IV, який набрав чинності 27 серпня 2003 року.

Зазначене підтверджується також і приписами пунктів 2, 3, 4 ст. 41 Закону України "Про кооперацію", відповідно до яких кооперативи та кооперативні об'єднання, які створено до набрання чинності цим Законом, зобов'язані протягом року з дня набрання чинності цим Законом привести свої статути у відповідність із цим Законом. До приведення статутів у відповідність із цим Законом кооперативи та кооперативні об'єднання керуються положеннями діючих статутів у частині, що не суперечить цьому Закон, Кабінету Міністрів України протягом року з дня набрання чинності цим Законом: підготувати та подати на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

По-третє, щодо посилань прокурора про необхідність Харківської міської ради при вирішенні питання про надання "ОК "ЖБК "Еревія" земельних ділянок на підставі ст.41 ЗК України з кадастровими номерами :14:011:005 та :14:011:0003 з`ясування правового статусу, мети та підстав створення цього кооперативу відповідно до норм чинного законодавства, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, яке знаходиться під особливою охороною держави.

Згідно зі статтею 1 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Приписами частини 2 статті 144 Конституції України встановлено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 121 Конституції України та Закону України "Про прокуратуру", остання здійснює нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими Радами та їх виконавчими органами.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями розпоряджатися землями, які перебувають відповідно у державній та комунальній власності. Таке розпорядження вони здійснюють шляхом продажу земель, безоплатної передачі у приватну власність громадянам, надання їх в оренду чи передачі їх у постійне користування (статті 118, 122, 123 Земельного кодексу України). Реалізовуючи зазначені повноваження, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування мають право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються або передаються в оренду чи постійне користування.

Отже, Харківська міська рада при прийнятті рішення про виділення земельної ділянки керується Конституцією України, Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", Земельним Кодексом України та іншими Законами України. Проаналізувавши вищезазначені норми законів, суд приходить до висновку, що посилання прокурора на те, що міська рада зобов'язана перевіряти мету створення кооперативу не знайшла свого підтвердження на законодавчому рівні, у зв'язку з чим твердження прокурора є довільним тлумаченням закону.

Щодо посилань прокурора на те, що Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Єревія" не є житлово-будівельним кооперативом, а є обслуговуючим, то суд зазначає.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про кооперацію" визначено термін обслуговуючий кооператив, як кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про кооперацію" передбачено, що відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми гаражними, торгівельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Відповідно до п.3.3.1 "Державного класифікатору України класифікація організаційно-правових форм господарювання", затвердженого Наказом Державногокомітету з питань технічного регулювання та споживчої політики, від 28.05.2004 №97, визначено, що кооператив це юридична особа, утворена фізичними та (або) юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Таким чином, твердження прокурора про те, що ОК "ЖБК "Єревія " не є житлово-будівельним кооперативом, а є обслуговуючим кооперативом є помилковим, оскільки поняття обслуговуючий кооператив та житлово-будівельний кооператив характеризують тип і напрям діяльності кооперативу та не є тотожними. Отже найменування обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Єревія" визначає його тип та напрям діяльності відповідно до різновидностей юридичних осіб організаційно-правових форм кооперативи, що узгоджується із п. 1.2. "Вимоги щодо написання найменування юридичної особи або її відокремленого підрозділу" затверджених Наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, від 09.06.2004, № 65, відповідно до якого, назва юридичної особи може складатися з власної назви юридичної особи, а також містити інформацію щодо мети діяльності, виду, способу утворення, залежності юридичної особи та інших відомостей згідно з вимогами до найменування окремих організаційно-правових форм суб'єктів господарювання, установлених Цивільним та Господарським кодексами України та законами України. Юридична особа, крім повного найменування, може мати скорочене найменування.

По-четверте, щодо посилань прокурора на те, що прокуратура дізналась про неправомірність дій Харківської міської ради стосовно прийняття оскаржуваного рішення лише з моменту проведення перевірки, то суд зазначає наступне.

Згідно приписів частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд, визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування доводяться до відома населення.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про інформацію", інформація державних органів та органів місцевого самоврядування - це офіційна документована інформація, яка створюється в процесі поточної діяльності законодавчої, виконавчої та судової влади, органів місцевого та регіонального самоврядування. Основними джерелами інформації органів місцевого і регіонального самоврядування є акти органів місцевого та регіонального самоврядування.

Інформація органів місцевого самоврядування доводиться до відома заінтересованих осіб шляхом опублікування її в офіційних друкованих виданнях, опублікування її в інших засобах масової інформації або публічного оголошення через аудіо та аудіовізуальні засоби масової інформації.

Згідно з вимогами статті 21 Закону України "Про інформацію", рішення Харківської міської ради та її органів розміщуються на офіційному сайті Харківської міської ради (www.kharkov.ua), публікуються в газеті "Харьковские известия", Бюлетенях міської ради.

Відповідно до статті 3 Регламенту Харківської міської ради, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 31 травня 2006 року №17/06 (зі змінами від 25 квітня 2007 року №113) сесії міської ради, засідання постійних комісій, тимчасових контрольних комісій, робочих груп проводяться гласно, крім випадків передбачених чинним законодавством.

У ході відкритого засідання міської ради в залі засідань мають право бути присутніми, крім депутатів, міського голови, секретаря міської ради, посадові особи органів виконавчої влади, посадові особи виконавчих органів міської ради, акредитовані журналісти, що здійснюють телевізійну та фотозйомку, члени делегацій, що знаходяться в міській раді з офіційним візитом, громадяни, а також особи, запрошені до участі в засіданні сесії міської ради в порядку, визначеному статтею 7 цього Регламенту.

Відкритість засідань міської ради забезпечується шляхом доступу на них представників засобів масової інформації, у яких кожен громадянин України має можливість ознайомитися з питаннями, що розглядаються міською радою, та з прийнятими нею рішеннями.

Гласність засідань міської ради забезпечується шляхом її трансляції по телебаченню і радіо, обов'язкової публікації рішень міської ради, в тому числі прийнятих на закритих засіданнях (при закритому розгляді окремих питань порядку денного), в офіційному друкованому виданні Харківської міської ради газеті "Харьковские известия" або в іншому друкованому засобі масової інформації, визначеному відповідним рішенням міської ради, та розміщення на офіційному сайті Харківської міської ради в мережі Інтернет.

За таких умов, судом встановлено, що оскаржуване рішення Харківської міської ради було опубліковано та є таким, що доведено до відома зацікавлених осіб.

Відповідно до ст. 6 Регламенту Харківської міської ради 6 скликання, персональні робочі місця в залі засідань відводяться для учасників засідання: депутатів міської ради, Харківського міського голови, секретаря міської ради. Персональні робочі місця відводяться також для першого заступника та заступників міського голови, співробітників Департаменту організаційної роботи та Юридичного департаменту міської ради. Персональні робочі місця передбачаються також для запрошених: голови обласної державної адміністрації та його заступників, голови обласної ради, представників прокуратури м. Харкова, правоохоронних органів м. Харкова, голів Адміністрацій районів м. Харкова. Також передбачаються місця для інших осіб, що мають право бути присутніми згідно з чинним законодавством.

Тобто, суд дійшов висновку, що прокурор був присутній на засіданні Харківської міської ради під час прийняття оскаржуваного рішення, що підтверджується протоколом від 10.09.2008 року 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання, а тому був повідомлений про прийняття Харківською міською радою рішення від 10.09.2008 року про надання земельних ділянок ОК "ЖБК "Еревія" з моменту його винесення.

Згідно ст.123 Конституції України організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

Статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими Радами, їх виконавчими органами, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів, відповідно до ст.19 Закону України "Про прокуратуру", є: 1) відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам; 2) додержання законів про недоторканність особи, соціально-економічні, політичні, особисті права і свободи громадян, захист їх честі і гідності, якщо законом не передбачений інший порядок захисту цих прав; 3) додержання законів, що стосуються економічних, міжнаціональних відносин, охорони навколишнього середовища, митниці та зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно ч.2 ст.19 Закону України "Про прокуратуру" - перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України "Про прокуратуру", при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право:1) безперешкодно за посвідченням, що підтверджує займану посаду, входити у приміщення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, підпорядкованості чи приналежності, до військових частин, установ без особливих перепусток, де такі запроваджено; мати доступ до документів і матеріалів, необхідних для проведення перевірки, в тому числі за письмовою вимогою, і таких, що містять комерційну таємницю або конфіденційну інформацію. Письмово вимагати подання в прокуратуру для перевірки зазначених документів та матеріалів, видачі необхідних довідок, в тому числі щодо операцій і рахунків юридичних осіб та інших організацій, для вирішення питань, пов'язаних з перевіркою. Отримання від банків інформації, яка містить банківську таємницю, здійснюється у порядку та обсязі, встановлених Законом України "Про банки і банківську діяльність"; 2) вимагати для перевірки рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення; 3) вимагати від керівників та колегіальних органів проведення перевірок, ревізій діяльності підпорядкованих і підконтрольних підприємств, установ, організацій та інших структур незалежно від форм власності, а також виділення спеціалістів для проведення перевірок, відомчих і позавідомчих експертиз; 4) викликати посадових осіб і громадян, вимагати від них усних або письмових пояснень щодо порушень закону.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України "Про прокуратуру" - протест на акт, що суперечить закону, приноситься прокурором, його заступником до органу, який його видав, або до вищестоящого органу. У такому ж порядку приноситься протест на незаконні рішення чи дії посадової особи.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.2 ст.20 Закону України "Про прокуратуру" при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право: опротестувати акти Прем'єр-міністра України, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, виконавчих органів місцевих Рад, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також рішення і дії посадових осіб; вносити подання або протест на рішення місцевих Рад залежно від характеру порушень.

З аналізу наведених норм, вбачається, що прокурор має право вносити подання або протест на рішення місцевих Рад при виявленні порушень закону.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази внесення прокурором протесту стосовно спірного рішення Харківської міської ради.

По-п`яте, щодо посилань прокурора на постанову Верховного Суду України від 17.06.2014 р. у справі №21-195а14, то суд вважає їх безпідставними, оскільки підставами позову у справі №21-195а14 були інші обставини, а саме: надання земельних ділянок з перевищенням встановлених повноважень щодо права розпорядження землями комунальної власності територіальних громад. Так, зі змісту даної постанови вбачається, що під час перегляду Верховним Судом України вищевказаної справи №21-195а14 колегія суддів Судових палат в адміністративних, господарських та цивільних справах Верховного Суду України на підставі аналізу пункту 12 Перехідних положень, статті 41 ЗК, статей 133, 135, 137 ЖК, Примірного статуту дійшли висновку про те, що сільські, селищні та міські ради мають право розпоряджатися землями комунальної власності територіальних громад виключно в межах населеного пункту.

Натомість слід зазначити, щодо повноважень Харківської міської ради стосовно надання у приватну власність земельних ділянок з кадастровим номером :14:011:0005, яка знаходиться за адресою вул. Архітекторів у м. Харкові та земельна ділянка з кадастровим номером :14:011:0003, що знаходиться за адресою вул. Мережева (перспективна) в м. Харкові ОК "ЖБК "Еревія".

Згідно зі ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 41 Земельного кодексу України та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації. Житлово-будівельні (житлові) та гаражно-будівельні кооперативи можуть набувати земельні ділянки у власність за цивільно-правовими угодами.

Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями розпоряджатися землями, які перебувають відповідно у державній та комунальній власності. Таке розпорядження вони здійснюють шляхом продажу земель, безоплатної передачі у приватну власність громадянам, надання їх в оренду чи передачі їх у постійне користування (статті 118, 122, 123 Земельного кодексу України). Реалізовуючи зазначені повноваження, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування мають право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються або передаються в оренду чи постійне користування.

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об'єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об'єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність.

Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка з кадастровим номером :14:011:0005 знаходиться за адресою вул. Архітекторів у м. Харкові, земельна ділянка з кадастровим номером :14:011:0003 знаходиться за адресою вул. Мережева (перспективна) в м. Харкові, що підтверджується актами на право власності.

Тобто, спірні земельні ділянки знаходяться в межах населеного пункту та перебувають у власності територіальної громади міста Харкова та саме їй належить право щодо розпорядження даними земельними ділянками.

По-шосте Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Прийняте радою (як суб'єктом владних повноважень) рішення є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Ураховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Як вбачається, в матеріалах справи наявні Державний акт на право власності ОК "ЖБК "Еревія" на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0005 площею 5,9679 га. серії ЯД № 030277 та Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0003 площею 3,5983 га. серії ЯД № 030280, які зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 03.09.2010 за №№ 83 і 84 відповідно.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 ЦК України. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ст. 318 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 статті 353 ЦК України (ст. 321 ЦК України).

Суд, також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На рівні національної правової системи відповідне положення кореспондується з приписами ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, відповідно до яких кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р. майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Крім того, конфлікт інтересів держави та приватних осіб в аналогічній ситуації концептуально вирішувався Європейським судом з прав людини, який у рішенні від 22.11.2007 р. по справі "Ukraine-Tyumen vs. Ukraine" зазначив, що оскільки заявник отримав будівлю від органів державної влади за певною процедурою, в заявника були відсутні розумні підстави передбачати незаконність такого отримання майна. Відтак, наслідком рішення про скасування передання майна заявнику та вилучення в нього цього майна рівнозначно покладенню на заявника індивідуального та надмірного тягаря, який порушив справедливий баланс, що мав би бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу та захистом права на мирне володіння майном, а це, в свою чергу, свідчить про порушення з боку держави положень ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Згідно приписів частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог статті 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. До предмету доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Згідно ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи те що Харківська міська рада при прийнятті рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 10.09.2008 №226/08 діяла в межах своєї компетенції щодо розпорядження земельними ділянками з кадастровим номером :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га та земельна ділянка з кадастровим номером :14:011:0003, розташована в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га, а також приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо невідповідності прийнятого рішення вимогам Закону України, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів порушення цивільних прав або інтересів будь яких осіб, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним відповідного рішення в контексті ст. 21 ЦК України, а також констатує про вичерпання дії оскаржуваного рішення шляхом його виконання, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.

Щодо позовної вимоги прокурора про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га серії ЯД № 030277 і Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га серії ЯД № 030280, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 11.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога прокурора про визнання недійсними актів на право власності є похідною від вимоги про скасування рішення Харківської міської ради від 10.09.2008 року № 226/08.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування п. 13.2 і 24.2 додатку 1 до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 10.09.2008 року № 226/08, суд не вбачає підстав для задоволення позову щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0005, розташованої в районі вул.. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га серії ЯД № 030277 і Державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га серії ЯД № 030280.

Суд, розглянувши позовні вимоги про визнання недійсними записів в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 03.09.2010 року № 83 і 84 щодо державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, зазначає, що відповідно до заяви прокурора від 17 липня 2015 року яка надійшла через канцелярію господарського суду Харківської області та наявна в матеріалах справи прокурор відмовився від даної вимоги.

Відповідно до ч.2 ст.29 ГПК України передбачено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. З метою вирішення питання щодо наявності підстав для ініціювання перегляду судових рішень у справі, розглянутій без участі прокурора, вступу в розгляд справи за позовом іншої особи прокурор має право знайомитися з матеріалами справи в суді, робити виписки з неї, отримувати копії документів, що знаходяться у справі.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно ч. 2 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, до прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Заява позивача від 17.07.2015р. підписана прокурором Дзержинського району міста Харкова с. Прилуцьким.

Відповідно п. 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

З урахуванням викладеного, приймаючі до уваги, що прийняття відмови від позову не порушує права і охоронювані законом інтереси відповідача, відсутність у матеріалах справи даних про можливість порушення відмовою від позову чиїх не-будь ще прав та інтересів, суд приходить до висновку про те, що відмова від позову не суперечить чинному законодавству і тому підлягає прийняттю судом, у зв'язку з чим провадження по справі в частині позовної вимоги про визнання недійсними записів в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 03.09.2010 року № 83 і 84 щодо державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки підлягає припиненню на підставі ч.1 п.4 ст. 80 ГПК України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Еревія" передати територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради, а Харківську міську раду прийняти земельні ділянки з кадастровими номерами :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га та :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га, за актами прийому - передачі, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до норм ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст.21 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, суд приходить до висновку , що позов подається на захист прав позивача або в інтересах якого подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

В даному випадку, позовна вимога прокурора про зобов`язання Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Еревія" ( відповідач 2) передати територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради ( відповідачу 1) земельні ділянки направлена на захист прав відповідача, оскільки прокурором було визначено Харківську міську раду саме як відповідача по справі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги прокурора про зобов`язання Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Еревія" передати територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради, а Харківську міську раду прийняти земельні ділянки з кадастровими номерами :14:011:0005, розташованої в районі вул. Архітекторів в м. Харкові, площею 5,9679 га та :14:011:0003, розташованої в районі вул. Мереженої (перспективна) в м. Харкові площею 3,5983 га, за актами прийому - передачі , оскільки дана позовна вимога направлена на захист прав відповідача 1, а також у зв'язку з тим, що вона є похідною від вимоги про визнання недійсними пунктів 13.2 та 24.2 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 10.09.2008 року № 226/08 , в задоволенні якої було відмовлено.

Щодо заявленого клопотання Харківської міської ради про застосування наслідків спливу позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити у його задоволенні виходячи з наступного: у відповідності до частини 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Отже, враховуючи те, що суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог прокурора, а тим самим встановивши відсутність порушеного права, заява про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7, приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор.

Таким чином, в даному випадку, судовий збір покладається на прокурора, а оскільки, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" органи прокуратури звільнено від сплати судового збору, то судовий збір не стягується.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 14, 124, 129, 144 Конституції України, статтями 1, 41, 116, 118, 122, 123, Земельного кодексу України, статтями 21, 319, Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 54, ч.1 п.4 ст.80 ,82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

В частині вимоги про визнання недійсними записів в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 03.09.2010 року № 83 і 84 щодо державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки провадження у справі припинити на підставі ч.1 п.4 ст. 80 ГПК України.

В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 27.07.2015 р.

Суддя Н.С. Добреля