КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2015 р. Справа№ 910/1249/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко О.В.

За участі представників:

від позивача: Хохлов А.С. - представник

від відповідача: Дяденко Н.В. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма «Росія» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року у справі №910/1249/15-г (суддя: Босий В.П.)

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма «Росія»

до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації

про зобов'язання виконати платіжне доручення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 у справі № 910/1249/15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Приватне сільськогосподарське підприємство Агрофірма «Росія» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 у справі № 910/1249/15-г г скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права при не повному з'ясуванні обставин, що мають істотне значення для справи.

У своїй скарзі позивач наголошує, що правовідносини, що склались між сторонами не можуть регулюватись положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки позивач є не кредитором банку, а клієнтом та власником грошових коштів, що знаходяться на рахунку, що обслуговує відповідач.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 10.06.2015.

09.06.2015 від представника позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких він підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати.

Представник відповідача 10.06.2015 через відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

10.06.2015 в судовому засіданні було оголошено перерву на 08.07.2015.

Представник позивача у судовому засіданні 08.07.2015 надав для огляду копії листів позивача до відповідача щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, а також докази їх отримання відповідачем.

Розглянувши подані для огляду документи, колегія суддів дійшла до висновку, що оскільки зазначені вимоги не були предметом розгляду суду першої інстанції, а також не впливають на правомірність відмови у виконанні платіжного доручення №523 від 18.12.2014, підстави для залучення зазначених документів до справи відсутні.

У судовому засіданні 08.07.2015 представник позивача заявив клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 продовжено строк вирішення спору та оголошено перерву у судовому засіданні до 29.07.2015.

29.07.2015 від представника відповідача надійшли письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що оскільки банківська ліцензія відповідача не відкликана, реєстр вимог кредиторів не сформовано, а також надано копії листів відповідача позивачу за період з 15.12.2014 по 22.04.2015.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї та письмових пояснень, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

25.04.2014 Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (банк) та Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірма «Росія» (клієнт) було укладено договір банківського поточного рахунку №TF.236301.001 (надалі - Договір), відповідно до умов якого банк відкрив клієнту поточний рахунок № 8570.

Відповідно до п. 1.1 Правил проведення операцій та обслуговування поточних рахунків (невід'ємна частина Договору), банк відкриває клієнту поточний рахунок (в національній та/або іноземній валюті) для приймання та зарахування на рахунок клієнта грошових коштів, виконання розпоряджень клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком відповідно до цього Договору та законодавства України.

Положеннями п. 1.5 Правил проведення операцій та обслуговування поточних рахунків передбачено, що клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку (рахунках) з дотриманням вимог чинного законодавства, за винятком примусового списання коштів та накладення арешту (тимчасового призупинення операцій) уповноваженими органами у випадках, передбачених законами України.

У відповідності до п. 2.3 Правил проведення операцій та обслуговування поточних рахунків, переказ коштів з рахунків клієнта банк виконує відповідно до черговості надходження розрахункових документів у межах залишку коштів на рахунку на початок операційного дня. Банк може виконувати перекази з урахуванням поточних надходжень коштів протягом операційного дня у разі технічної можливості.

Згідно з п. 2.4 Правил проведення операцій та обслуговування поточних рахунків, банк виконує доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, у день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного дня; після операційного часу банк виконує: наступного операційного дня або в день їх надходження за умови технічної можливості згідно тарифів банку.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.12.2014 позивачем було сформовано для виконання банком платіжне доручення №523 від 18.12.2014 на суму 1 193 817,87 грн. із призначенням платежу «погашення кредитної заборгованості згідно кредитного договору №KKPOG.236301.006 від 28.04.2014», яке на день звернення із позовом до суду залишається невиконаним.

Листом №1484 від 29.12.2014 банк повідомив позивача про те, що платіжне доручення №523 від 18.12.2014 р. на суму 1 193 817,87 грн. ним не було виконано у зв'язку з запровадженням з 28.11.2014 в банку тимчасової адміністрації.

Позов мотивовано тим, що на думку позивача, відмовивши виконати платіжне доручення №523 від 18.12.2014 на суму 1 193 817,87 грн., відповідач порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України (п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Згідно з нормами ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Як правильно зазначено в рішенні суду першої інстанції, на підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 р. № 743 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 р. № 132 Про запровадження тимчасової адміністрації у Банку, згідно з яким з 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський Банк Розвитку». Тимчасову адміністрацію в Банку запроваджено строком на три місяці з 28.11.2014 р. по 27.02.2015 р.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банків.

Відповідно до статті 2 Закону кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підставі положень Цивільного кодексу України, Законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і «Про банки і банківську діяльність» між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 р. у справі №910/9232/14.

З наведеного вбачається, що посилання апелянта на те, що він не є кредитором банку не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Відтак, оскільки на день формування Підприємством платіжного доручення №523 від 18.12.2014 р. на суму 1 193 817,87 грн. в установі відповідача було запроваджено тимчасову адміністрацію, тому виконання вказаної операції зі списання грошових коштів обмежувалось повноваженнями банку, передбаченими п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилання позивача на положення приписів п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не приймаються судом до уваги, оскільки за змістом вказаної норми обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо здійснення операцій з переказу коштів фізичних та юридичних осіб, що надійшли на їхні рахунки, починаючи з наступного дня після запровадження процедури тимчасової адміністрації.

З наявних в матеріалах справи банківських виписок вбачається, що у період з 28.11.2014 р. по 05.01.2015 р. на рахунку позивача знаходилися грошові кошти у розмірі 1 193 817,87 грн., тобто зазначені кошти надійшли на рахунок позивача до введення тимчасової адміністрації, а відповідно положення п. 5 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову ґрунтується на повному дослідженні матеріалів справи та відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма «Росія» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року по справі № 910/1249/15-г залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/1249/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді І.А. Іоннікова

О.В. Тищенко