ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2015 р. Справа № 926/553/15

За позовом прокурора міста Чернівці

до: 1. Чернівецької міської ради

2. фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки площею 0,0252 га вартістю 315081,00 грн.

суддя Байталюк В. Д.

представники сторін:

від позивача - Балицька Р. С.;

від відповідача 1 - Юзьків М. І., довіреність № 01/02-18/603 від 02.06.2014;

від відповідача 2 - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: прокурор міста Чернівці звернувся з позовом до Чернівецької міської ради та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Чернівці, про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки площею 0,0252 га вартістю 315081,00 грн.

Позов мотивується тим, що при опрацюванні інформації управління Держземагенства у м. Чернівцях та Чернівецької міської ради було виявлено порушення вимог чинного законодавства при прийнятті першим відповідачем рішення № 621 від 27.09.2012 про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,0252 га по АДРЕСА_1, яка передана фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 для укладання договору від 25.10.2012 № 76 строкового платного сервітуту для обслуговування тролейбусної зупинки в комплексі із торговим павільйоном терміном до 25.10.2017.

На думку позивача перший відповідач при винесенні оскаржуваних рішень порушив норми статті 152 Земельного кодексу України.

Відповідачі проти позову заперечують з підстав, викладених у їхніх письмових відзивах на позовну заяву.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 28.05.2015 та розпорядження керівника апарату суду від 28.05.2015 № 58/15 у зв'язку із перебуванням судді Желіка Б. Є. у щорічній відпустці справу передано до провадження судді Байталюку В. Д.

Ухвалою від 14.07.2015 строк розгляду спору продовжено до 12.08.2015.

23.07.2015 прокурор звернувся із заявою про зменшення позовних вимог в частині повернення земельної ділянки, зокрема, просить суд винести рішення про повернення Чернівецькій міській раді фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 земельної ділянки розміром 0,0252 га по АДРЕСА_1, вартістю 315081,00 грн., кадастровий номер НОМЕР_2. Решта вимог залишена без змін.

Розглянувши вказану заяву прокурора суд встановив, що вона відповідає вимогам статті 22 Господарського процесуального кодексу України, відтак прийнята судом.

Заслухавши пояснення прокурора та представника першого відповідача, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини у справі, якими прокурор обґрунтовує свої вимоги, дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Пунктом 1 рішення 28 сесії VI скликання Чернівецької міської ради «Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки та внесення змін до окремих рішень з цих питань» № 621 від 27.09.2012 другому відповідачу надано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0252 га на праві особистого платного земельного сервітуту для обслуговування тролейбусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном терміном на 5 років.

25 жовтня 2012 року між Чернівецькою міською радою і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір встановлення земельного сервітуту № 76, відповідно до умов якого відносно земельної ділянки, площею 0,0252 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована в АДРЕСА_1 та відноситься до земель житлової та громадської забудови з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, в інтересах другого відповідача встановлено сервітут на право обслуговування тролейбусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном, терміном до 25.10.2017 (пункти 1.1, 2.1 договору).

В пункті 3.1 договору сторони передбачили, що річна плата за земельний сервітут розрахована відповідно до чинного законодавства у вигляді орендної плати за рік в розмірі 9452,43 грн.

Згідно з актом прийому-передачі від 25.10.2012 спірна земельна ділянка Чернівецькою міською радою передана другому відповідачу для встановлення земельного сервітуту.

Відповідно до викопіювання з Генерального плану м. Чернівці наданого Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради спірна земельна ділянка знаходиться частково в межах червоних ліній АДРЕСА_1 (а. с. 43).

Згідно витягу з технічної документації управління Держкомзему у м. Чернівцях від 06.06.2012 № 871 нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки складає 315081,00 грн. (а. с. 28 на звороті).

Відповідно до норм Земельного кодексу (в редакції станом на день прийняття оскаржуваного рішення), а саме пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

В статті 99 цього кодексу передбачені види права земельного сервітуту, які власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення.

Відповідно до статті 100 Земельного кодексу України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 401 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до статті 404 Цивільного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

З аналізу вказаних вище норм права видно, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Така позиція закріплена також у пунктах 2.32 та 2.34 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», згідно яких: види права земельного сервітуту визначає стаття 99 Земельного кодексу України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом (пункт 2.32); обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно (пункт 2.34).

Разом з тим, з оскаржуваного рішення видно, що земельна ділянка другому відповідачу була надана не для усунення недоліків його земельної ділянки, а з метою укладення договору встановлення платного земельного сервітуту для обслуговування тролейбусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном, тобто, для здійснення комерційної діяльності на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Чернівці.

Крім того, другий відповідач не є власником сусідніх земельних ділянок, у зв'язку з чим дана обставина також свідчить про незаконність встановлення земельного сервітуту.

Відповідно до приписів статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Потреба другого відповідача в обслуговуванні малої архітектурної форми (торгового павільйону), яка йому належить на праві власності згідно договору купівлі-продажу торгового павільйону від 12.04.2010, для здійснення його підприємницької діяльності може вирішитись шляхом прийняття міською радою рішення про надання земельної ділянки в користування (оренду) чи в іншому порядку, встановленому Цивільним і Земельним кодексами України, Законом України «Про оренду землі» та іншим чинним законодавством, що регулює земельні відносини.

Відтак, при прийнятті спірного рішення Чернівецька міська рада діяла з порушенням зазначених норм чинного законодавства та всупереч інтересам територіальної громади, у зв'язку з чим пункт 1 рішення 28 сесії VI скликання Чернівецької міської ради «Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки та внесення змін до окремих рішень з цих питань» № 621 від 27.09.2012 слід визнати незаконним.

Аналогічна позиція висловлена в постановах Вищого господарського суду України від 22.04.2015 по справах № 926/1279/14 та № 926/1348/15.

Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки оскаржений договір укладений на підставі ухваленого Чернівецькою міською радою незаконного рішення, він також не відповідає наведеним вимогам Цивільного та Земельного кодексів України, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині визнання недійсним договору встановлення земельного сервітуту № 76 від 25.10.2012, укладеного між Чернівецькою міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, теж слід задовольнити.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що судом визнано недійсним договір встановлення земельного сервітуту, у зв'язку з чим відпала підстава землекористування, підлягає задоволенню вимога про повернення другим відповідачем Чернівецькій міській раді земельної ділянки розміром 0,0252 га по АДРЕСА_1, вартістю 315081,00 грн., кадастровий номер НОМЕР_2.

В частині доводів представників відповідачів про дію Порядку встановлення сервітуту на земельні ділянки, які перебувають в розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або плануються розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, який затверджений рішенням Чернівецької міської ради IV скликання № 1257 від 25.02.2010, суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 № 982, яка між іншим не зобов'язувала укладати договори встановлення сервітутів для розміщення малих архітектурних форм, на момент винесення оскарженого рішення та, відповідно, і договору, втратила чинність, а норми Цивільного і Земельного кодексів України, яким рішення органів місцевого самоврядування повинні відповідати, такого права станом на момент прийняття спірного рішення не передбачали.

Отже сама лише наявність вказаного Порядку не давала правових підстав для прийняття радою спірного рішення і укладення відповідачами договору земельного сервітуту.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписом статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а незаконна передача у користування спірних земельних ділянок порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про прокуратуру» предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів в числі інших є також й відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Згідно зі статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

За наявності вищевказаних підстав з метою представництва громадянина та держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, звертатися до суду з позовом.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спільних відносинах.

За змістом статей 2, 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до статей 1, 19 Закону України «Про прокуратуру» Генеральним прокурором України та підпорядкованими йому прокурорами здійснюється нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, відповідність їх актів Конституції України та чинним законам.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України.

Разом з тим, цим законом не передбачено повноважень щодо звернення названого центрального органу виконавчої влади до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння.

Не передбачено таких повноважень також і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 № 459/2011.

В контексті викладеного та враховуючи, що у визначеному чинним законодавством державного органу, уповноваженим здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, відсутні повноваження щодо звернення до господарського суду, суд дійшов висновку, що прокурор м. Чернівці, пред'являючи даний позов в інтересах держави, правомірно набув статус позивача.

При цьому, положеннями чинного законодавства не передбачено, що для звернення прокурора до суду з даним позовом необхідною передумовою є проведення перевірки з дотримання земельного законодавства чи відхилення (неповідомлення про результати розгляду) його подання як акта реагування на виявленні порушення.

Усні посилання представника першого відповідача на пункт «в» статті 99 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 12.02.2015 № 191-VIII судом визнається безпідставним, оскільки відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності (пункт 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.3013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

У свою чергу, вищевказаний пункт «в» статті 99 Земельного кодексу України набрав чинності після прийняття спірного рішення, зворотної сили не має, тож до спірних відносин застосовуватись не може.

За таких обставин справи позов слід задовольнити у повному обсязі.

Судовий збір в дохід державного бюджету, з урахуванням ступеня вини кожного відповідача у виникненні спору, суд вважає за необхідне стягнути наступним чином: за визнання пункту рішення незаконним судовий збір підлягає стягненню з Чернівецької міської ради; за вимогу про визнання недійсним договору встановлення земельного сервітуту судовий збір слід стягнути з відповідачів рівними частинами; за повернення земельної ділянки Чернівецькій міській раді судовий збір належить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Визнати незаконним пункт 1 рішення 28 сесії VI скликання Чернівецької міської ради «Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки та внесення змін до окремих рішень з цих питань» № 621 від 27.09.2012, згідно якого фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 надано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0252 га на праві особистого платного земельного сервітуту для обслуговування тролейбусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном терміном на 5 років.

3. Визнати недійсним договір встановлення земельного сервітуту № 76 від 25.10.2012, укладений між Чернівецькою міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

4. Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути Чернівецькій міській раді (Чернівецька область, м. Чернівці, Центральна площа, 1, ідентифікаційний код 04062216) земельну ділянку розміром 0,0252 га по АДРЕСА_1, вартістю 315081,00 грн., кадастровий номер НОМЕР_2.

5. Стягнути з Чернівецької міської ради (Чернівецька область, м. Чернівці, Центральна площа, 1, ідентифікаційний код 04062216) в дохід державного бюджету України судовий збір в сумі 1827,00 грн.

6. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід державного бюджету України судовий збір в сумі 1827,00 грн.

Повне рішення складено 30.07.2015.

Суддя В. Байталюк