КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2015 р. Справа№ 910/2816/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 20.07.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Мост-Інвест» на рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року

у справі № 910/2816/15-г (суддя Отрош І.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Хім-Агро-Сервіс»

до приватного акціонерного товариства «Мост-Інвест»

про стягнення 458 131,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року по справі № 910/2816/15-г позов товариства з обмеженою відповідальністю «Хім-Агро-Сервіс» до приватного акціонерного товариства «Мост-Інвест» про стягнення 458 131,10 грн. - задоволено частково.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Мост-Інвест» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Хім-Агро-Сервіс» 311 173,00 грн. основного боргу, 24 949,12 грн. 3% річних, 59 122,87 грн. інфляційних втрат та 7 904,90 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду від 23.03.2015 року приватне акціонерне товариство «Мост-Інвест» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року у справі № 910/2816/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Також, скаржник просив поновити строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 року відновлено скаржнику строк для подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Мост-Інвест» на рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року у справі № 910/2816/15-г прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судовому засіданні 20.07.2015 року представник ПрАТ «Мост-Інвест» надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким у задоволенні позову відмовити.

Крім того, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, представник скаржника звернувся до Київського апеляційного господарського суду з клопотанням про призначення у даній справі судово-економічної експертизи.

Представники ТОВ «Хім-Агро-Сервіс» у судових засідання 27.05.2015 року, 22.06.2015 року та 20.07.2015 року також надали суду свої пояснення по справі в яких заперечили проти поданої апеляційної скарги. Представник позивача вважає подану апеляційну скаргу відповідача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та таким що винесене без порушень норм матеріального та процесуального права, позивач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Щодо заявленого клопотання відповідача про призначення у даній справи судової експертизи, представник позивача просив відмовити оскільки, таке клопотання не було заявлено відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Так, заслухавши думку представника позивача щодо заявленого клопотання відповідача про призначення у даній справи судової експертизи, колегія суддів апеляційного господарського суду відмовляє в його задоволенні, як у заявленому безпідставно, так як запропоновані на розсуд експертів питання носять правовий характер, та крім того, таке клопотання не було заявлено відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції. Також, суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду та у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України за клопотанням позивача вже продовжував строк розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року по справі № 910/2816/15-г слід залишити без змін, з наступних підстав.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 04.02.2011 року між ТОВ «Хім-Агро-Сервіс» (продавець) та ТОВ «Сільгосппідприємство «Нова Україна» (покупець) укладено договір № 05-н, відповідно до умов якого продавець зобов'язується у строки, визначені договором, передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України, реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору № 05-н від 04.02.2011 року, ТОВ «Хім-Агро-Сервіс» поставило ТОВ «Сільгосппідприємство «Нова Україна» узгоджений товар на загальну суму 336848 грн., що підтверджується видатковими накладними № Х-00000017 від 31.03.2011 року на суму 112048 грн., № Х-000034 від 15.04.2011 року на суму 172000 грн., № Х-00000069 від 05.05.2011 року на суму 26400 грн. та № Х-00000076 від 17.05.2011 року на суму 26400 грн., а також відповідними довіреностями на отримання матеріальних цінностей.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у встановлений договором № 05-н від 04.02.2011 року строк ТОВ «Сільгосппідприємство «Нова Україна» оплату за поставлений позивачем товар не здійснило, що також підтверджується складеним сторонами актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.11.2011 року по 30.11.2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2011 року між ТОВ «Нова Україна» (первісний боржник), ЗАТ «Мост-Інвест», яке змінило своє найменування на ПрАТ «Мост-Інвест», (новий боржник) та ТОВ «Хім-Агро-Сервіс» (кредитор) укладено договір про переведення боргу б/н, відповідно до умов якого первісний боржник переводить борг за договором № 05-н від 04.02.2011 року, укладений між первісним боржником та кредитором, а новий боржник приймає на себе зобов'язання за основним договором.

Пунктом 1.2 договору про переведення боргу сторони погодили, що відповідно до статті 520 Цивільного кодексу України кредитор надає згоду первісному боржнику на заміну його іншою особою новим боржником (переведення боргу) за договором № 05-н від 04.02.2011 року.

Згідно з п. 2.1 договору про переведення боргу, новий боржник зобов'язується сплатити кредиторові суму боргу до 31.12.2011 року. Відповідно до п. 2.3 даного договору, з моменту виконання умов договору у нового боржника виникає право вимоги до первісного боржника в сумі 336848 грн.

Згідно з п. 2.4 договору про переведення боргу, первісний боржник повинен сплатити новому боржнику борг в сумі 336848 грн. відповідно до п. 2.3 даного договору.

Відповідно до п. 3.2.1 договору про переведення боргу, новий боржник зобов'язується виконати зобов'язання первісного боржника перед кредитором на умовах основного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору про переведення боргу, у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором, основним договором та чинним законодавством. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до статті 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 1.2 договору про переведення боргу сторони погодили, що кредитор надає згоду первісному боржнику на заміну його іншою особою новим боржником (переведення боргу) за договором № 05-н від 04.02.2011 року.

Відповідно до статті 521 Цивільного кодексу України, форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач (новий кредитор) частково виконав свій обов'язок за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року, сплативши 21.12.2012 року 25675 грн., внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за вказаним договором у розмірі 311173 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що 04.02.2011 року між ТОВ «Агрофірма «Дружба» (покупець) та ТОВ «Хім-Агро-Сервіс» (продавець) укладено Договір № 04-н, відповідно до умов якого продавець зобов'язується в строки, визначені договором, передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість.

На виконання умов вказаного договору позивач поставив ТОВ «Агрофірма «Дружба» товар на загальну суму 605792 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних № Х-00000018 від 31.03.2011 року на суму 147392 грн., № Х-00000035 від 15.04.2011 року на суму 200000 грн., № Х-00000068 від 05.05.2011 року на суму 220800 грн. та № Х-00000078 від 16.05.2011 року на суму 37600 грн. та відповідними довіреностями на отримання матеріальних цінностей.

01.11.2011 року між ТОВ «Агрофірма «Дружба» (первісний боржник), ЗАТ «Мост-Інвест», яке змінило своє найменування на ПрАТ «Мост-Інвест», (новий боржник) та ТОВ «Хім-Агро-Сервіс» (кредитор), укладено договір про переведення боргу за договором № 04-н від 04.02.2011 року у сумі 605792 грн.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору, новий боржник зобов'язується сплатити кредиторові суму боргу до 31.12.2011 року.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, за договором про переведення боргу по договору № 04-н від 04.02.2011 року та договором про переведення боргу по договору № 05-н від 04.02.2011 року відповідач повинен був сплатити заборгованість до 31.12.2011 року.

Судом встановлено, що відповідач за період з 28.12.2011 року по 24.12.2012 року сплатив позивачу грошові кошти у загальному розмірі 631467 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок. При цьому, у призначенні платежу відсутнє посилання на конкретний договір про переведення боргу.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, між сторонами відсутні будь-які письмові домовленості з приводу порядку зарахування коштів. Зважаючи на відсутність чіткого призначення платежу (без ідентифікації конкретного договору про переведення боргу), позивач здійснював зарахування оплат відповідача в порядку черговості, спочатку в погашення заборгованості за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 04-н від 04.02.2011 року, а потім в погашення заборгованості за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 05-н від 04.02.2011 року.

Оскільки, відповідачем були сплачені грошові кошти у загальному розмірі 631467 грн., внаслідок чого була погашена заборгованість за Договором про переведення боргу від 01.11.2011року за договором № 04-н від 04.02.2011 року у розмірі 605792 грн. то різницю сплачених відповідачем коштів, що становить 25675 грн., позивач зарахував в погашення заборгованості за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 05-н від 04.02.2011 року у розмірі 336848 грн., у зв'язку з чим заборгованість відповідача за вказаним договором зменшилась та становить 311173 грн. (336848 грн. - 25675 грн.).

Таким чином, оскільки термін виконання зобов'язання відповідача за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 04-н та договором про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 05-н є однаковим, та відповідач не скористався свої правом під час проведення оплат та не зазначив чітке призначення платежу, та з урахуванням того, що відповідачем не доведено недобросовісності поведінки позивача та законом не встановлено заборон щодо відповідних дій позивача, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо порядку проведення позивачем зарахування коштів а саме: в порядку черговості, спочатку в погашення заборгованості за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 04-н від 04.02.2011 року, а потім в погашення заборгованості за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 05-н від 04.02.2011 року.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що на виконання умов договору про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 05-н від 04.02.2011 року відповідач сплатив 21.12.2012 року грошові кошти у розмірі 25675 грн., у зв'язку з чим у відповідача наявна заборгованість за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 05-н у розмірі 311173 грн.

Щодо поданої заяви про застосування строку позовної давності що міститься у відзиві на позовну заяву, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з п. 2.1 договору про переведення боргу від 01.11.2011 року (за договором № 05-н від 04.02.2011 року), новий боржник зобов'язується сплатити кредиторові суму боргу до 31.12.2011 року.

Так, зважаючи на визначений строк виконання зобов'язання - до 31.12.2011 року, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, перебіг позовної давності за спірним договором почався з 31.12.2011.

Відповідно до частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

З огляду на те, що 21.12.2012 року відповідачем були сплачені грошові кошти у розмірі 144000 грн. (банківська виписка за 21.10.2012 року), частина з яких, а саме 25675 грн., була зарахована позивачем в погашення боргу за спірним договором, судова колегія вважає, що строк позовної давності перервався шляхом вчинення відповідачем часткової оплати за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року (за договором № 05-н від 04.02.2011 року), тобто шляхом вчинення відповідачем дії, яка свідчить про визнання ним свого боргу.

За таких обставин, враховуючи положення ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності для захисту позивачем свого цивільного права або інтересу за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року (за договором № 05-н від 04.02.2011 року), розпочався заново з 22.12.2012 року та спливає 22.12.2015 року.

Таким чином, колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач звернувся до суду в межах позовної давності, що підтверджується штампом поштового відділення на конверті, в якому була надіслана позовна заява - 06.02.2015 року, з огляду на що заява відповідача про застосування позовної давності в частині стягнення суми основного боргу не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України. Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості ПрАТ «Мост-Інвест» за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року за договором № 05-н у розмірі 311173 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що відповідачем, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано суду доказів сплати вказаної суми боргу, а тому позовні вимоги ТОВ «Хім-Агро-Сервіс» в частині стягнення з ПрАТ «Мост-Інвест» суми основного боргу у розмірі 311173 грн. є обґрунтованими та правомірно задоволені місцевим господарським судом.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку за договором про переведення боргу від 01.11.2011 року (за договором № 05-н від 04.02.2011 року) позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 25502,90 грн. пені за період з 01.01.2012 року по 30.06.2012 року та штраф у розмірі 33684,80 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України); пенею є неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.1 договору про переведення боргу, у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором, основним договором та чинним законодавством. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з п. 7.2 договору № 05-н, при недотриманні покупцем договірних термінів оплати, він зобов'язується сплатити на користь продавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання, а також відшкодовує продавцю збитки, завдані неналежним виконанням зобов'язань.

Відповідно до п. 7.3 договору № 05-н, при затримці оплати вартості товару понад один місяць покупець, крім пені, сплачує продавцеві штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченого товару.

Так, здійснивши перевірку розрахунку позивача пені та штрафу, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунки відповідають передбаченим законодавством порядку та способу нарахування, та є обґрунтованим. Разом з тим, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на те, що судом встановлений факт порушення прав та законних інтересів позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд правомірно відмовив у стягненні пені та штрафу у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Так, враховуючи, що позивач звернувся з даним позовом до суду (06.02.2015 - про що свідчить відтиск печатки поштового відділення на поштовому конверті, в якому була надіслана позовна заява) та межі заявленого позивачем періоду щодо нарахування пені - з 01.01.2012 року по 30.06.2012 року, та те, що право на нарахування штрафу виникло 31.01.2012 року (з урахуванням умов п. 7.3 договору № 05-н від 04.02.2011 року),колегія суддів погоджуєтьсяз висновком суду першої інстанції, що позовна давність в частині вказаних позовних вимог сплила, у зв'язку з чим позовні вимоги ТОВ «Хім-Агро-Сервіс» в частині стягнення з ПрАТ «Мост-Інвест» пені у розмірі 25502,90 грн. та штрафу у розмірі 33684,80 грн. не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 27627,34 грн. за період з 01.01.2012 року по 17.11.2014 року (з урахуванням часткової оплати у розмірі 25675 грн., здійсненої 21.12.2012 року), та 60143,06 грн. інфляційних втрат за період з січня 2012 року по жовтень 2014 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про його обґрунтованість, однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так, як вірно зазначив суд першої інстанції, беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (06.02.2015), а також зважаючи на те, що доказів переривання позовної давності щодо 3% річних позивачем суду не надано, врахувавши межі заявленого позивачем періоду нарахування 3% річних - з 01.01.2012 року по 17.11.2014 року, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, що обґрунтованим для нарахування 3% річних є період з 06.02.2012 року по 06.02.2015 (в межах позовної давності). Тобто, з відповідача належить стягнути на користь позивача 3% річних у сумі 24949,12 грн. за період з 06.02.2012 року по 17.11.2014 року.

Щодо розрахунку інфляційних втрат, судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що обґрунтованим для нарахування інфляційних втрат є період з лютого 2012 року по жовтень 2014 року (в межах позовної давності), а не з січня 2012 року по жовтень 2014 року, як розрахував позивач.

Так, здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що з відповідача належить стягнути на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 59122,87 грн. за період з лютого 2012 року по жовтень 2014 року, а не 60143,06 грн. за період з січня 2012 року по жовтень 2014 року, як розрахував позивач.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення дійшов правильного висновку по справі та частково задовольнив позов. Позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції належним чином доведене порушення його прав зі сторони відповідача.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позов частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 311 173,00 грн. основного боргу, 24 949,12 грн. 3% річних та, 59 122,87 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги приватного акціонерного товариства «Мост-Інвест» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні клопотання приватного акціонерного товариства «Мост-Інвест» про призначення у справі № 910/2816/15-г судово-економічної експертизи - відмовити.

2. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Мост-Інвест» на рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року у справі № 910/2816/15-г залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду міста Києва від 23.03.2015 року у справі № 910/2816/15-г залишити без змін.

4. Матеріали справи № 910/2816/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 27.07.2015 року