РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2015Справа №910/11969/15

За позовомПриватного підприємства «Анте»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл»
провизнання недійсним пункту договору

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Задворна Н.М. - представник за довіреністю б/н від 16.07.2015;

від відповідача: Бурда А.О. - представник за довіреністю № 2015/101 від 19.06.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.05.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного підприємства «Анте» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» про визнання п. 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 недійсним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на те, що відповідач, навмисно ввівши позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 230 Цивільного кодексу України) неправомірно, в односторонньому порядку та всупереч волі позивача змінив п. 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 в частині нарахування штрафних санкцій, у зв'язку з чим позивач просив суд визнати п. 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 (суддя Пригунова А.Б.) порушено провадження у справі № 910/11969/15; розгляд справи призначено на 15.06.2015.

Розпорядженням керівник апарату Господарського суду міста Києва від 09.06.2015 справу № 910/11969/15 передано на повторний автоматичний розподіл, в результаті якого вказану справу передано на розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2015 справу № 910/11969/15 прийнято до провадження суддею Отрош І.М.; розгляд справи призначено на 15.06.2015.

12.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду у зв'язку з тим, що Донецьким апеляційним господарським судом прийнято до провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства «Анте» на рішення Господарського суду Харківської області, яким стягнуто з Приватного підприємства «Анте» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» заборгованість за Договором поставки № CVS59141 від 23.12.2013, а саме: 1070887,10 грн. основної заборгованості, 52473,44 грн. індексу інфляції, 8855,12 грн. трьох процентів річних, 82648,01 грн. пені, 321266,12 грн. штрафу, 30722,60 грн. судового збору. Зокрема, підставою для скасування рішення Господарського суду Харківської області, зазначеною апелянтом в апеляційній скарзі, є укладення Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 під впливом обману, що є предметом розгляду у даній справі.

12.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема, зазначив, що форма укладеного між сторонами Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 відповідає стандартній формі договору, яка використовується відповідачем з усіма іншими його контрагентами, в тому числі й щодо п. 6.3 договору.

12.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про призначення технічної експертизи, в якому позивач просив суд призначити технічну експертизу Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 та на вирішення експерта поставити питання: чи вносились у текст Договору, зокрема у п. 6.3, зміни шляхом монтажу за допомогою комп'ютерної або копіювально-розмножувальної техніки; чи змінювались у Договорі аркуші; чи виготовлені сторінки Договору, які містять п. 6.3, у різний час.

У судовому засіданні 15.06.2015 суд розглянув заяву відповідача про залишення позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України та відмовив в її задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю.

Так, відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Втім, суд зазначає, що предметом спору у справі № 922/516/15 є стягнення заборгованості з Приватного підприємства «Анте» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» за Договором поставки № CVS59141 від 23.12.2013, а підставою позову є неналежне виконання Приватним підприємством «Анте» свого зобов'язання з оплати за поставлений Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» товар, тоді як предметом даного спору є визнання п. 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 недійсним з тієї підстави, що він був укладений під впливом обману.

Враховуючи те, що предмет і підстава у справі № 922/516/15 є відмінними від предмету і підстави у справі № 910/11969/15, у суду відсутні підстави для залишення позову без розгляду.

У судовому засіданні 15.06.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 19.06.2015

У судовому засіданні 19.06.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 13.07.2015.

У судовому засіданні 13.07.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 17.07.2015.

16.07.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 17.07.2015 суд розглянув клопотання позивача про призначення судової технічної експертизи та відмовив в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю.

У судовому засіданні 17.07.2015 представник позивача надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 17.07.2014 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 17.07.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

23.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» (постачальник) та Приватним підприємством «Анте» (покупець) укладено Договір поставки № CVS59141, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність, а покупець прийняти та оплатити насіння зернових, олійних, технічних культур, засоби захисту рослин, добрива згідно з специфікаціями до цього Договору.

У пункті 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013, копія якого долучена позивачем до позовної заяви, зазначено, що у випадку прострочення оплати товару покупцем проти строків, вказаних у відповідній специфікації та цьому Договорі, покупець сплачує постачальнику неустойку в формі пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення, але не більше 10% від загальної вартості товару. У випадку прострочення оплати товару покупцем більше ніж на 30 календарних днів проти строків, вказаних у відповідній специфікації, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% від загальної простроченої суми.

Як зазначив позивач у позові, вказаний пункт Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 був змінений відповідачем в односторонньому порядку та всупереч вільному волевиявленню позивача.

Так, як стверджує позивач, при узгодженні та підписанні Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013, пункт 6.3 Договору був викладений у редакції, відповідно до якої у випадку прострочення оплати товару покупцем проти строків, вказаних у відповідній специфікації та цьому Договорі, покупець сплачує постачальнику неустойку в формі пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення, але не більше 10% від загальної вартості товару (копія Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 з вищевказаною редакцією п. 6.3 долучена позивачем до матеріалів справи у судовому засіданні 15.06.2015).

Позивач вказує на те, що Договір поставки № CVS59141 від 23.12.2013 був укладений під впливом обману, оскільки умови Договору про сплату штрафу у розмірі 30% від простроченої суми є вкрай невигідними та неприйнятними для позивача, зважаючи на невиправданий фінансовий ризик, який існує у випадку прострочення оплати за поставлений товар.

При цьому, позивач вказує на те, що в автентичному (який погоджений позивачем) примірнику Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 п. 6.3 викладений без умов, що у випадку прострочення оплати товару покупцем більше ніж на 30 календарних днів проти строків, вказаних у відповідній специфікації, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% від загальної простроченої суми

Однак, отримавши від Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» позовну заяву (у справі № 922/516/15) про стягнення заборгованості, в тому числі штрафу на підставі п. 6.3 Договору, за Договором поставки № CVS59141 від 23.12.2013, позивач встановив невідповідність редакцій п. 6.3 Договору, у зв'язку з чим просить суд визнати недійсним п. 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, зокрема, статті 230 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Таким чином, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман - це результат умисних дій (бездіяльності) однієї із сторін.

Обман може стосуватись тільки обставин, які мають істотне значення (стаття 229 Цивільного кодексу України), тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Суд зазначає, що позивачу необхідно довести: 1) факти (обставини), що не відповідають дійсності, але які є істотними для правочину; 2) їх наявність не відповідає волі сторони перебувати у відносинах, породжених правочином; 3) невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Однак, позивачем не доведено суду наявності обставин, існування яких є підставою для визнання п. 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 недійсним на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.

Зокрема, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б доводили факт обману.

Так, виходячи з вищевикладених приписів Цивільного кодексу України, наявність факту введення в оману представника юридичної особи (сторони правочину) має місце саме у випадку підписання представником правочину під час перебування у стані омани (тобто, представник підписує договір з конкретними умовами, однак при цьому інша сторона відповідно або повідомляє відомості, які не відповідають дійсності, або заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або замовчує обставини, що мають істотне значення для правочину).

Тоді як позивач вказує саме на підписання його представником договору з одними умовами та з подальшим внесенням змін відповідачем в односторонньому порядку у вже підписаний сторонами текст договору.

18.06.2015 відповідачем долучено до матеріалів справи копію претензії вих № 8504 від 23.12.2014, яка адресована Приватному підприємству «Анте», та в якій відповідач вимагав сплатити заборгованість у загальному розмірі 1398682 грн. 55 коп. (в тому числі штраф на підставі п. 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013).

Вказана претензія була отримана відповідачем 10.01.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 752 (копія знаходиться в матеріалах справи).

Однак, як зазначає у письмових поясненнях відповідач (що не спростовано позивачем), жодних заперечень щодо, зокрема, нарахованого відповідно до п. 6.3 Договору штрафу, так само як наявності відповідних положень про нарахування штрафу у п. 6.3 Договору, позивачем висловлено не було, аж до моменту подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області.

Крім того, 12.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема, зазначив, що форма укладеного між сторонами Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 відповідає стандартній формі договору, яка використовується відповідачем з усіма іншими його контрагентами, в тому числі й щодо п. 6.3 договору.

При цьому, відповідач долучив до матеріалів справи належним чином засвідчені копії договорів поставок, які укладені між відповідачем та іншими контрагентами за грудень 2013 року - березень 2014 року, та в яких пункт 6.3 договорів викладений у редакції, відповідно до якої у випадку прострочення оплати товару покупцем проти строків, вказаних у відповідній специфікації та цьому Договорі, покупець сплачує постачальнику неустойку в формі пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення, але не більше 10% від загальної вартості товару. У випадку прострочення оплати товару покупцем більше ніж на 30 календарних днів проти строків, вказаних у відповідній специфікації, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% від загальної простроченої суми.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи копії рішень господарських судів про стягнення заборгованості (в тому числі, штрафу на підставі п. 6.3) з контрагентів, з яких вбачається, що п. 6.3 договорів містить умови про стягнення штрафу у випадку прострочення оплати товару покупцем більше ніж на 30 календарних днів проти строків, вказаних у відповідній специфікації, у розмірі 30% від загальної простроченої суми.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що форма договору, яка була запропонована відповідачем позивачу (з умовами щодо нарахування штрафу у розмірі 30%) є стандартною формою, яка використовується відповідачем у взаємовідносинах з усіма контрагентами, а доказів щодо існування підстав для того, щоб відповідач змінив стандартну форму договору (листи сторін, протокол розбіжностей, тощо) позивачем суду не надано.

Таким чином, розглянувши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено тих обставин, які є підставою для визнання Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 недійсним.

12.06.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про призначення технічної експертизи, в якому позивач просив суд призначити технічну експертизу Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 та на вирішення експерта поставити питання: чи вносились у текст Договору, зокрема у п. 6.3, зміни шляхом монтажу за допомогою комп'ютерної або копіювально-розмножувальної техніки; чи змінювались у Договорі аркуші; чи виготовлені сторінки Договору, які містять п. 6.3, у різний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Так, відповідно до приписів ст. ст. 41, 42 Господарського процесуального кодексу України, призначення експертизи на вимогу учасників процесу не є обов'язком суду, а є його правом; висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за загальними правилами, встановленими статтею 43 Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу на те, що судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»).

Разом з тим, суд зазначає, що питання, які позивач просить суд поставити на вирішення судового експерта, а отже і задоволення клопотання позивача про призначення судової технічної експертизи, з урахуванням обставин справи, - не є доцільним, оскільки висновок експерта не надасть вичерпної відповіді щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування у даній справі.

Так, примірники договорів, надані позивачем та відповідачем, не прошиті та не скріплені печаткою (на зворотній сторінці) у формі одного документу, на них відсутні підписи та відбитки печатки уповноважених представників сторін на кожній сторінці, а наявні лише на останній сторінці примірників договорів, з огляду на що кожна із сторін одночасно могла виготовити, зокрема, два різних аркуші кожного з примірників та, відповідно, могла замінити один аркуш на інший.

Тобто, суд зазначає, що призначення судової експертизи з вирішення питань, які позивач просить суд поставити на розгляд судового експерта, не є доцільним, оскільки жодним чином не вплине на вирішення спору по суті, а ймовірність встановлення судовим експертом, наприклад, факту виготовлення аркушів Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 (в редакції відповідача) у різний час, не є підставою для визнання вказаного договору (пункту договору) недійсним, тим більше з підстав, передбачених статтею 230 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, враховуючи, що в матеріалах справи наявні різні примірники одного договору поставки (з одними і тими ж реквізитами, номером та датою укладення), суд зазначає, що у даному випадку виникає питання щодо недосягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами договору (в даному випадку щодо нарахування штрафу відповідно до п. 6.3 Договору), а отже, слід ставити питання щодо укладення чи неукладення правочину, зокрема, у певній частині (в даному випадку в частині п. 6.3 Договору).

Вказані обставини повинні бути предметом дослідження судом у випадку звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» з позовом до Приватного підприємства «Анте» про стягнення заборгованості за відповідним договором.

При цьому, суд вважає необгрунтованими посилання позивача як на підставу для визнання п. 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 недійсним у зв'язку з тим, що умови, викладені у ньому, є вкрай невигідними та неприйнятними для позивача, зважаючи на невиправданий фінансовий ризик, який існує у випадку прострочення оплати за поставлений відповідачем товар за Договором, оскільки підприємництво є на власний ризик господарською діяльністю (ст. 42 Господарського кодексу України) та здійснюється на основі власного комерційного ризику (ст. 44 Господарського кодексу України).

Крім того, підстави недійсності правочину визначені у ст. 203 Цивільного кодексу України, серед яких невигідність, неприйнятність чи ризикованість, тощо відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у позові Приватного підприємства «Анте» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» про визнання п. 6.3 Договору поставки № CVS59141 від 23.12.2013 недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.05.2015

Суддя І.М. Отрош