КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2015 р. Справа№ 910/29106/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» (Товариства з обмеженою відповідальністю)

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.04.2015

у справі № 910/29106/14 (головуючий суддя: Яковенко А.В., судді: Босий В.П., Літвінова М.Є.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго», м. Київ

до Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» (Товариства з обмеженою відповідальністю), м. Київ

про стягнення 17 753,40 грн,

за участю представників:

від позивача: Гавкалюк В.В. - представник (довіреність №431/22 від 18.12.2014);

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Центренерго" (надалі - ПАТ «Центренерго», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» (Товариства з обмеженою відповідальністю), (надалі - ТОВ «Хімімпекс», відповідач) про стягнення 17 753,40 грн заборгованості, а саме, витрат за транспортування порожніх цистерн після вивантаження товару за договором про закупівлю (поставку) товарів від 18.02.2014 №121/6.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 позов задоволено повністю, стягнуто зі Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» на користь Публічного акціонерного товариства «Центренерго» витрати за транспортування порожніх цистерн після вивантаження у розмірі 17 753,40 грн за договором про закупівлю (поставку) товарів №121/6 від 18.02.2014 та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 827,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, Спільне Українсько-Латвійське підприємство "Хімімпекс" (Товариство з обмеженою відповідальністю) звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2015 колегією суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 13.07.2015.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2015 розгляд справи відкладено на 27.07.2015 у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Скаржник свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, хоча про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення даній особі поштового відправлення.

Вислухавши думку представника позивача щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та за відсутності відповідача.

27.07.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 18.02.2014 між Публічним акціонерним товариством «Центренерго» (в тексті - покупець) та Спільним Українсько-Латвійським підприємством «Хімімпекс» (Товариство з обмеженою відповідальністю) (в тексті договору - постачальник) укладено договір про закупівлю (поставку) товарів №121/6 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити покупцю товари (продукцію) згідно умов договору, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити продукцію, що поставляється (пункт 1.1.-1.2. договору).

Відповідно до пункту 1.3. договору найменування (номенклатура, асортимент), ціна, кількість, строки поставки та інші характеристики продукції зазначені в додатку до договору.

Згідно пункту 1.5. умови цього договору викладені сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (в редакції 2000 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов'язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору, а також тих особливостей, що випливають із умов договору.

Відповідно до пункту 3.1. договору постачальник здійснює поставку продукції за умовами згідно додатку до договору.

Пунктом 7.1.2. договору встановлено, що покупець зобов'язаний приймати поставлену продукцію згідно з Актом приймання-передачі продукції.

Згідно з пунктом 4 додатку №1 до договору постачальник зобов'язався здійснювати поставку продукції залізницею (автомобільним транспортом) на умовах поставки DDP (Вуглегірська ТЕС , Зміївська ТЕС, Трипільська ТЕС) склад покупця, відповідно до Правил «Інкотермс 2000».

05.04.2014 між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до договору, якою внесені зміни в пункти 1-2 договору в частині зміни вартості продукції, яка склала 7 957 017,58 грн, у т.ч. ПДВ.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець, відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Місцевим господарським судом встановлено, що у період з липня 2014 року по вересень 2014 року зі станції відправлення Баглій Придніпровської залізниці відповідачем на підставі договору на ім'я одержувача ПАТ «Центренерго», станція одержувача Зміївська ТЕС було відправлено залізничним транспортом товар (натрій гідроксид), що підтверджується оформленими належним чином залізничними накладними №45416914, №45416948, №45687696, №45687662, №46325908, №46373361 та №46759163 (т.1,а.с.26-27,47,51,55,59,69).

Матеріали справи свідчать, що товар було отримано позивачем на станції одержувача, що підтверджується актами приймання-передачі продукції та видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками підприємств.

За твердженнями позивача, згідно умов договору ТОВ «Хімімпекс» за власний рахунок зобов'язався укласти договір перевезення товару до названого місця призначення та нести всі витрати, пов'язані з поставкою товару до моменту здійснення його поставки. Проте відповідачем оплату провізної плати завантажених вагонів-цистерн на адресу Зміївської ТЕС було здійснено без урахування плати за повернення порожніх вагонів-цистерн їх власнику - ПАТ «Дніпроазот», у зв'язку з чим станція призначення Лиман Південної залізниці здійснила остаточний розрахунок за перевезення та стягнула з особового рахунку позивача плату в розмірі 17 753,40 грн за повернення порожніх вагонів-цистерн.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов договору грошове зобов'язання позивача, як покупця продукції, обмежувалось оплатою вартості одержаної продукції, а тому порожні цистерни, в яких була поставлена продукція, повинні бути повернуті власнику за рахунок відповідача без понесення додаткових витрат для позивача. Відтак, ТОВ «Хімімпекс» своїми діями спричинив позивачеві збитки у вигляді додаткових витрат зі сплати залізничного тарифу за повернення порожніх цистерн, які повинні бути відшкодовані відповідачем.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно частини 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Згідно з пунктом 1.5. наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України «Про затвердження Положень про форму зовнішньоекономічних договорів (контрактів)» від 06.09.2001 №201 базисні умови поставки товарів (приймання-здавання виконаних робіт або послуг) визначаються відповідно до Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів.

Суб'єкти господарської діяльності мають можливість укладати контракти, використовуючи при цьому Правила «ІНКОТЕРМС» в будь-якій редакції, узгодженої сторонами контракту.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами було погоджено здійснювати поставку товару на умовах DDP, відповідно до Правил «Інкотермс 2000».

Термін DDP «поставка зі сплатою мита» означає, що продавець здійснює поставку покупцю товару, який пройшов митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення. Продавець несе всі витрати та ризики, пов'язані з доставкою товару до цього місця, включаючи (у відповідних випадках) будь-які «мита» (під словом «мито» тут розуміється відповідальність за виконання та ризики виконання дій з проходження митних процедур, а також оплата витрат митного очищення, податків, митних і інших зборів) на імпорт до країни призначення.

Відповідно до пункту а) статті А.3. терміну DDP Правил «Інкотермс-2000» продавець зобов'язаний за власний рахунок укласти договір перевезення товару до названого місця призначення. Якщо конкретної точки поставки не узгоджено або не визначено практикою поставок, продавець може вибрати точку в межах названого місця призначення, яка найбільш задовольняє його цілям.

Згідно статті А.4. терміну DDP Правил «Інкотермс-2000» продавець зобов'язаний надати нерозвантажений товар у розпорядження покупця або іншої особи, призначеної покупцем, на будь-якому прибулому транспортному засобі, у названому місці призначення, в узгоджену дату або в межах періоду, узгодженого для поставки.

Відповідно до статті А.6. терміну DDP Правил «Інкотермс-2000» продавець зобов'язаний, з урахуванням положень статті Б.6, додатково до витрат, що випливають із пункту а) статті А.3., нести всі витрати, пов'язані з товаром, до моменту здійснення його поставки у відповідності з статтею А.4.

Таким чином, статтями А.3., А.6. терміну DDP Правил «Інкотермс-2000» на продавця покладений обов'язок за власний рахунок укласти договір перевезення товару до названого місця призначення та додатково до витрат, що випливають із статті А.3., нести всі витрати, пов'язані з товаром, до моменту здійснення його поставки у відповідності зі статтею А.4.

Згідно зі статтею Б.6. терміну DDP Правил «Інкотермс-2000» покупець зобов'язаний сплатити всі витрати, пов'язані з товаром, із моменту здійснення його поставки у відповідності зі статтею А.4.

Отже, у розумінні статті Б.6. терміну DDP Правил «Інкотермс-2000» витрати пов'язані з товаром, які покладаються на покупця з моменту здійснення поставки товару у відповідності зі статтею А.4. є витрати, що пов'язані, зокрема, з розвантаженням товару та подальшого його транспортування.

Одночасно з цим, як вбачається з пункту а) статті Б.3. розділу Б «Обов'язки покупця» терміну DDP Правил «Інкотермс-2000» у покупця відсутні зобов'язання з договору перевезення.

Згідно статті 1 Статуту залізниць України накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи - одержувача.

Отже, внаслідок укладення саме такого договору залізничного перевезення у вищезазначених цистернах, які є власністю ПАТ «Дніпроазот», позивач став одержувачем вантажу, на якого нормами транспортного законодавства покладені відповідні обов'язки.

Статтею 46 Статуту залізниць України встановлено, що одержувач зобов'язаний прийняти і вивезти зі станції вантаж, що надійшов на його адресу. Терміни вивезення і порядок зберігання установлюються Правилами.

Відповідно до пункту 15 Правил користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113 за час перебування на під'їзних коліях та інших місцях незагального користування вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, плата не вноситься, якщо такі вагони затримані на станції призначення чи на підходах до неї або на станції відправлення з причин, що залежать від вантажовласника, то плата за користування сплачується в розмірі 50 відсотків.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що перебування чужих порожніх цистерн перешкоджає здійсненню належним чином господарської діяльності, що є порушенням права суб'єкта господарювання.

Таким чином, внаслідок здійснення відповідачем постачання продукції згідно із договором у цистернах, які належать ПАТ «Дніпроазот», позивач був змушений відправити зазначені порожні цистерни їх власнику, за що сплатив залізниці тариф у розмірі 17 753,40 грн.

Отже, відповідач своїми діями спричинив позивачеві збитки у вигляді додаткових витрат зі сплати залізничного тарифу, у зв'язку з необхідністю повернення порожніх цистерн, та ці дії є такими, що порушують установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Також, відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, у тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідальність особи у вигляді обов'язку відшкодувати завдані збитки наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад правопорушення, а саме: наявність збитків (їх документально підтвердженого розміру), протиправної поведінки, причинного зв'язку між поведінкою і збитками, вини.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 20.06.2011 у справі № 2/121-30/118.

Протиправна поведінка заподіювача збитків полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб'єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Саме на позивача покладено обов'язок доведення належними та допустимими доказами підстав для застосування такої міри відповідальності як застосування збитків.

Як свідчать матеріали справи, факт повернення позивачем порожніх вагонів-цистерн власнику ПАТ «Дніпроазот» та розмір оплати за вказані перевезення підтверджуються залізничними накладними №44557395, №44557494, №44622777, №44622801, №44829307, №4483762, №44946655 із провізною оплатою 2 536,20 грн згідно кожної накладної, що разом складає 17 753,40 грн.

Факт списання вказаних коштів Південною залізницею з особового рахунку Зміївської ТЕС позивача підтверджується довідками ІОЦ Південної залізниці про рух коштів за договором №2267 за періоди з 02.07.2014 по 01.08.2014 та з 02.08.2014 по 31.08.2014 та актами виконаних робіт за договором про транспортно-експедиційне обслуговування від 10.02.2010 №2267, укладеним між Південною залізницею та Зміївською ТЕС ПАТ «Центренерго», підписаними представниками обох сторін.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що сплачені позивачем суми за транспортування порожніх цистерн після вивантаження власнику у розмірі 17 753,40 грн є збитками позивача, які мали місце внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору про закупівлю (поставку) товарів №121/6 від 18.02.2014 щодо поставки товару, зокрема, здійснення оплати за транспортування порожніх цистерн після вивантаження власнику.

Позивачем доведено причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями відповідача та понесеними позивачем збитками саме внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору про закупівлю (поставку) товарів №121/6 від 18.02.2014 щодо поставки товару, а тому твердження ТОВ «Хімімпекс» про те, що витрати, пов'язані з товаром після його поставки несе позивач, у зв'язку з чим відповідач не зобов'язаний нести витрати з оплати за перевезення (повернення) порожніх вагонів-цистерн власнику відхиляються колегією суддів як необґрунтовані та такі, що спростовуються матеріалами справи.

Щодо тверджень апелянта про відсутність у матеріалах справи належних доказів списання Південною залізницею з особового рахунку Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» плати за повернення порожніх вагонів-цистерн ПАТ «Дніпроазот» у сумі 17 753,40 грн, колегія суддів вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно до умов договору про транспортно-експедиційне обслуговування від 10.02.2010 №2267, укладеного між Південною залізницею та Зміївською ТЕС ПАТ «Центренерго», розрахунки за перевезення і додаткові операції, пов'язані з перевезенням здійснюються платником з привласненням йому залізничного коду.

Згідно пунктів 2.3.-2.6. Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і платником (відправником, одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору, згідно з яким залізниця відкриває особовий рахунок кожному платнику (відправнику, одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника.

Після присвоєння коду розрахунковий підрозділ видає платнику довідку, у якій вказуються найменування платника і номер присвоєного коду. У всіх перевізних документах, накопичувальних картках, відомостях плати за користування вагонами та контейнерами, відомостях плати за подавання, забирання та маневрову роботу проставляється код платника.

Платник згідно з договором у порядку передоплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг.

Розрахунковий підрозділ веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг. Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток (додаток 3), відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.

Таким чином, списання та облік списаних коштів за перевезення на підставі перевізних документів здійснюються між ТЕС позивача та залізницею через її розрахункові підрозділи по особовому рахунку платника, який відкривається даними підрозділами залізниці, а не банківською установою, а тому списання коштів здійснюється без складання розрахункових документів, передбачених постановою Національного банку України «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 21.01.2004 №22.

Твердження ТОВ «Хімімпекс» про те, що наявні у матеріалах справи первинні документи, а саме, залізничні накладні, акти здачі-приймання виконаних робіт за договором від 10.02.2010, довідки про рух коштів ІОЦ Південної залізниці, не містять усіх обов'язкових реквізитів не спростовують висновків місцевого господарського суду про порушення прав позивача у даній справі та наявності підстав для відшкодування відповідачем завданих позивачеві збитків.

Отже, факт спричинення позивачеві збитків, внаслідок понесення додаткових витрат на сплату залізниці тарифу за повернення порожніх цистерн у вищезазначеному розмірі, підтверджений наявними у справі документами, які є належними доказами, також матеріалами справи доведена вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та спричиненням збитків. Відповідачем не було вжито заходів по зменшенню збитків, натомість своєчасне повернення порожніх цистерн позивачем мінімалізувало додаткові витрати по їх зберіганню.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 24.02.2015 у справі №910/15966/14.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги Публічного акціонерного товариства «Центренерго» стосовно стягнення з Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» (Товариства з обмеженою відповідальністю) про відшкодування витрат за транспортування порожніх цистерн після вивантаження товару власнику у розмірі 17 753,40 грн доведені позивачем належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 20.04.2015 року у справі №910/29106/14 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» (Товариства з обмеженою відповідальністю) без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Спільного Українсько-Латвійського підприємства «Хімімпекс» (Товариства з обмеженою відповідальністю) на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/29106/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/29106/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/29106/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий