ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2015 р.Справа № 922/2820/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Лобову Р.М.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Дергачівського району Харківської області м. Дергачі в інтересах держави в особі Харківська обласна державна адміністрація м. Харків, Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, м. Харків, 2. Харківське обласне управління водних ресурсів, м. Харків, 3. Відділ Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області, м. Дергачі
до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Поплавок", м. Харків , 2. Дергачівської районної державної адміністрації, м. Дергачі
про визнання недійсними розпорядження та договору оренди
за участю представників сторін:

Прокурор - Горгуль Н.В.., за посв. від 12.04.2013р.;

Представник позивача - Хань О.О., дов. від 08.06.2015р.;

Представник першого відповідача - Макаров С.О., дов. від 08.06.2015р.;

Представник другого відповідача - Ярова Л.Л., дов. від 17.03.2015р.;

Треті особи 1, 3 - не з'явились;

Третя особа 2 - Єрема Д.С., дов. від 22.04.2015р.;

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Дергачівського району Харківської області в інтересах держави, в особі Харківської обласної державної адміністрації (позивач) звернувся до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Поплавок", м. Харків (перший відповідач), Дергачівської районної державної адміністрації, м. Дергачі (другий відповідач), в якому просить суд:

- Визнати недійсним розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації від 20 жовтня 2008 року №1405 про передачу в оренду земельної ділянки водного фонду площею 45, 7002 га TOB "Поплавок" на території Слатинської селищної ради за межами населеного пункту в урочищі с. Коробки.

- Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки між Дергачівською районною державною адміністрацією та TOB «Поплавок» від 11 грудня 2008 року про передачу земельної ділянки загальною площею 45,7002 га, який зареєстрований 23.12.2008р. за № 49 .

- Витребувати у TOB «Поплавок» на користь держави в особі Харківської обласної державної адміністрації земельну ділянку водного фонду площею 45,7002, яка знаходиться на території Слатинської селищної ради за межами населеного пункту, в урочищі с. Коробки.

- Стягнути судові витрати з відповідачів.

Ухвалою господарського суду від 08.05.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.06.2015р. об 11:45 год. Залучено Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державну інспекцію сільського господарства в Харківській області.

Ухвалою господарського суду від 22.06.2015р. залучено до участі у справі Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Харківське обласні управління водних ресурсів, Відділ Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області.

Ухвалою господарського суду від 02.07.2015р. продовжено строк розгляду даного спору за межами двомісячного строку, в порядку ст. 69 ГПК України, до 22.07.2015 року.

У судовому засіданні 21.07.2015р. прокурор та представник позивача позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Через канцелярію суду прокурором надані додаткові докази по справі (вх. №№ 27969, 29101), які судом долучені до матеріалів справи.

Представники відповідачів, присутні у судовому засіданні 21.07.2015р. проти позову заперечували. Додаткових доказів по справі суду не надали.

Представник першої третьої особи у судове засідання 21.07.2015р. не з'явився, через канцелярію суду надав додаткові пояснення по справі (вх. № 29072) та клопотання про розгляд справи за відсутності представника Держсільгоспінспекції (вх. № 29074). Надані письмові докази третьої особи долучені судом до матеріалів справи.

Представник третьої третьої особи у судове засідання 21.07.2015р. не з'явився, через канцелярію суду надав пояснення, в яких просив суд здійснювати розгляд справи за відсутності представника Відділу Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області (вх. № 29074).

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, заслухавши учасників судового процесу, судом встановлено наступне:

В ході вивчення прокуратурою області стану додержання вимог земельного законодавства на території Дергачівського району встановлено, що розпорядженням Дергачівської РДА (другий відповідач) про передачу в оренду земельної ділянки водного фонду TOB «Поплавок» (перший відповідач) від 20.10.2008р. № 1405 передані у тимчасове користування на умовах оренди TOB «Поплавок» в оренду земельну ділянку водного фонду загальною площею 45,7002 га , в тому числі під водою - 34, 0000 га, ріллі - 1, 8498 га, пасовища - 5,1899 га, чагарників - 2,3445, під гідротехнічними спорудами - 0, 7237 га, заболочені землі - 1,5923 га, на території Слатинської селищної ради за межами населеного пункту для зирощування товарної риби і спортивного та любительського рибальства строком на 50 років.

Між Дергачівською РДА та TOB «Поплавок» на підставі вказаного розпорядження 11.12.2008р. укладений договір оренди строком на 50 років земельної ділянки загальною площею 45,7002 га, в тому числі: під водою 34,0000 га, ріллі - 1, 8498 га, пасовища - 5,1899 га, чагарників - 2,3445, під гідротехнічними спорудами - 0, 7237 га, заболочені землі - 1,5923 га, який 23.12.2008р. зареєстрований в Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що в Державному реєстрі земель зроблено запис.

Звертаючись до господарського суду із даним позовом, прокурор Дергачівського району Харківської області, вважає, що Дергачівська райдержадміністрація не мала повноважень розпоряджатися земельною ділянкою із земель державної власності для таких потреб як товарне риборозведення («вирощування товарної риби, організація спортивного та любительського рибальства»).

Вважає, що головою Дергачівської районної державної адміністрації при винесенні розпорядження від 20.10.2008р. № 1405 перевищені межі компетенції щодо розпорядження землями державної власності та за відсутності повноважень продовжений термін дії договору оренди землі та фактично передана в оренду земельна ділянка, розпоряджатися якою, станом на 20.10.2008р., мала право виключно Харківська обласна державна адміністрація на підставі ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно приписів частини 1 статті 14 Конституції України, частини статті 1 Земельного кодексу України, земля - є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельним кодексом України встановлюється порядок володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у комунальній та державній власності.

Згідно статті 148 ГК України, земля - є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою, відповідно до Земельного кодексу України та інших законів.

За статтею 2 ЗК України, земельними відносинами - є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами, в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами землі в межах території України, земельні ділянки на права на них, у тому числі на земельні паї (частки).

В силу частини 1 статті 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими, відповідно до них, нормативно-правовими актами, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюються в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Відповідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Також, згідно з частиною 1 статті 124 ЗК України (у відповідній редакції) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

На підставі ч. 2 статті 125 ЗК України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (частина 2 статті 126 ЗК України).

Відповідно до ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки, наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За приписами ст. 1 ЗУ "Про оренду землі" та ст. 93 ЗК України, оренда землі - це, засноване на договорі, строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 6 ЗК "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 ЗУ "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 ЗУ "Про оренду землі" визначено перелік істотних умов договору оренди землі. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до статті 4 ЗУ "Про оренду землі", орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності є районні, обласні Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Статтею 13 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди, суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду, згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України, з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це, судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а, отже, й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Судом встановлено, що сторони, за спірним договором оренди землі, дійшли згоди з усіх його істотних умов, які визначені ст. 15 ЗУ "Про оренду землі".

Статтею 17 ЗК України (у відповідній редакції) визначено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону; за пунктом 12 Перехідних положень розділу Х ЗК України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження по розпорядженню землями в межах населених пунктів, окрім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.

Згідно зі статтею 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Статтею 122 ЗК України (в редакції на час укладення спірного договору) передбачено повноваження органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у власність або у користування.

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації", місцева державна адміністрація - є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація, в межах своїх повноважень, здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Визначено, що ст. 2 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації", місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують: 1) виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня, 2) законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян, 3) виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національного-культурного розвитку, 4) підготовку та виконання відповідних бюджетів, 5) звіт про виконання відповідних бюджетів та програм, 6) взаємодію з органами місцевого самоврядування, 7) реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень.

Статтею 14 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" врегульовано підстави здійснення місцевими державними адміністраціями повноважень інших органів, зокрема, місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами; передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня в межах, визначених законами України, вправі лише Кабінет Міністрів України.

За ст. 6 цього Закону, актом місцевої державної адміністрації, який видається головою адміністрації, є розпорядження.

Відповідно до приписів статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України, землі України, за основним цільовим призначенням, поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, відповідно до їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина 2 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами.

Згідно зі ст. 59 ЗК України, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Правовий режим земель водного фонду визначається в комплексі з правовим режимом водних відносин, які є водно - земельними відносинами і виступають єдиним комплексним об'єктом правового регулювання та регулюються, як Земельним кодексом України, так і Водним кодексом України.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗК України, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Частинами 4, 5 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) встановлено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, із земель водного фонду, можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.

Згідно ст. 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Отже способом волевиявлення державної адміністрації, яка здійснює розпорядження власністю від імені держави, щодо регулювання земельних відносин є прийняття головою відповідної адміністрації розпорядження.

Суд зазначає, що за змістом статті 1 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, звертаючись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Наведене свідчить про те, що передумовою для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Відповідно до ст. 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 51 ВК України (у редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень) у користування на умовах оренди водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Орендодавцями водних об'єктів (їх частин) місцевого значення є Верховна Рада Автономної Республіки Крим і обласні Ради.

Окремі повноваження щодо надання водних об'єктів (їх частин) місцевого значення в користування Верховна Рада Автономної Республіки Крим та обласні Ради можуть передавати відповідним органам виконавчої влади на місцях чи іншим державним органам.

Орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є: Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації.

Розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ст. 5 ВК України, всі водні об'єкти поділяються на два види, кожен із яких має відповідний правовий режим: водні об'єкти загальнодержавного і місцевого значення.

До водних об'єктів загальнодержавного значення належать: внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів; підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; водні об'єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.

До водних об'єктів місцевого значення належать: поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об'єктів загальнодержавного значення; підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

Тим більше, що наказом Державного комітету України по водному господарству від 03.06.1997 за № 41 "Про затвердження Переліку річок та водойм, що віднесені до водних об'єктів місцевого значення" (в редакції на момент прийняття спірного розпорядження) на підставі вимог ст.5 розділу 1 ВК України та постанов Кабінету Міністрів України від 08.02.1994р. N 75 "Про затвердження Порядку справляння плати за спеціальне використання прісних водних ресурсів і тимчасових нормативів плати за їх спеціальне використання" та від 08.02.1997р. N 164 "Про встановлення нормативів плати за спеціальне використання водних ресурсів" затверджений Перелік річок та водойм, що віднесені до водних об'єктів місцевого значення, з якого вбачається, що спірний об'єкт водного фонду не відносений до водних об'єктів місцевого значення, а, отже, є водним об'єктом загальнодержавного значення.

У свою чергу, п. 3 ст. 122 ЗК України (у відповідній редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених ч. 7 цієї статті.

З аналізу змісту зазначеного пункту статті вбачається, що до повноважень районних державних адміністрацій належить повноваження щодо передачі земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами 4, 7 цієї статті, у власність або у користування за межами населених пунктів для ведення водного господарства.

З зазначеного вбачається, що при винесені розпорядження, голова Дергачівської районної адміністрації від 20.10.2008р. №1405 про передачу в оренду земельної ділянки водного фонду площею 45,7002 га ТОВ «Поплавок» на території Слатинської селищної ради, за межами населеного пункту в урочищі с. Коробки, не перевищив межи компетенції щодо розпорядження землями державної власності та діяв в межах повноважень, наданих йому діючим, на той час, законодавством.

Суд критично оцінює посилання прокурора на те, що Дергачівська районна державна адміністрація, станом на 20.10.2008р., не мала повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою із земель державної власності для таких потреб, як товарне риборозведення («вирощування товарної риби, організація спортивного та любительського рибальства») з огляду на те, що рибне господарство, за своїм змістом, є галузь економіки, завдання та сутність якої є частиною більш широкого поняття водного господарства. Таке співвідношення цих понять однозначно випливає з приписів ст. 1 ЗУ «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорона водних біоресурсів» та Концепції водного господарства України, затвердженої Постановою ВРУ від 14.01.2000р. № 1390-14.

Водночас суд зазначає, що ведення водного господарства здійснюється органами Держводагентствами, якими здійснюються заходи щодо забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії і ліквідація її наслідків.

Судом встановлено, що в порядку ст.ст. 51, 85 ВК України, 59 ЗК України спірний договір оренди погоджено з підвідомчою організацією Харківського облводресурсів (третя особа).

З матеріалів справи вбачається, що підвідомчою організацією Харківського облводресурсів - Краснокутським МУВГ, відповідно до Постанови КМУ від 26.10.2011р. № 1101, укладались з ТОВ «Поплавок» договори щодо здійснення спільної діяльності, з метою утримання в належному стані об'єкта, що розташований на земельній ділянці, яка перебуває в оренді останнього. Також, за ініціативою першого відповідача, з підвідомчою організацією Харківського облводресурсів - Краснокутським МУВГ також було укладено 02.04.2015р. договір про надання послуг.

Відповідно до пункту 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Доводи прокурора щодо нікчемності оспорюваних ним рішень та договорів оренди земельної ділянки є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, тоді, як законами України не встановлено недійсності (нікчемності) договору, укладеного на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке в подальшому визнане судом нечинним.

Враховуючи викладене та те, що прокурором не наведено правових підстав для визнання недійсним спірного розпорядження райдержадміністрації, у суду відсутні підстави для визнання недійсним спірного договору оренди земельної ділянки, укладеного згідного з цим розпорядженням.

Водночас суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з нормами ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р. майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Пунктом 55- 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Україна -Тюмень "проти України" від 22.02.2008р. визначено, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Споррон" та Льоннрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі "Прессоз Компанія Нав'єра С. А. та інші проти Бельгії", від 20 листопада 1995 року, Series A no. 332, p. 23, § 38). Держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на "мирне володіння [його] майном" в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу (див. рішення у справі "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія", N 46129/99, § 69, ECHR 2002-IX). Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що заявник добросовісно отримав будинок в якості внеску до статутного капіталу, не знаючи про те, що Фонд державного майна не мав повноважень на його передання, та не було підстав для передбачення, що заявник мав знати про це. Навіть попри те, що ДП "Укрнафтопродукт" продовжувало використовувати будинок, він був частиною статутного капіталу заявника так само, як будь-яке інше майно. Заявник мав щонайменше легітимні сподівання щодо можливості використовувати будинок в своїй господарській діяльності.

Крім того, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини при вирішенні питання щодо припинення права власності приватної особи на майно, внаслідок певних порушень, допущених з боку органу публічної влади при прийнятті рішення про передачу майна у власність, суд наголошує, що, навіть, якщо б Дергачівською районною адміністрацією Харківської області (органом виконавчої влади ) й були б допущені при прийнятті її головою спірного розпорядження, вони все одно не могли б бути підставою для позбавлення землекористування першого відповідача у справі, який не вчиняв жодних порушень та не знав і не міг знати про вірогідність певних порушень з боку другого відповідача при прийнятті її головою спірних розпоряджень.

Водночас, суд зазначає, що згідно із ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

При вирішенні спору судом взято до уваги те, що у ТОВ "Поплавок" на протязі 7 років відсутня заборгованість по орендній платі за спірним договором, що в свою чергу спростовує доводи прокурора щодо спричинення шкоди фінансовим інтересам держави.

Щодо заяв відповідачів про застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст. 261, 267 ЦК України, суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 256 та 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до приписів ст. 261 ЦК України, за якими перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, прокурор, як представник держави, в особі відповідного органу, може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного Господарського процесуального кодексу України та законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою в інтересах якої він звернувся.

Суд вважає, що дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора.

Дана позиція висловлена у постанові Верховного суду України у справі за №5011-32/13806-2012 від 27.05.2014р.

Відповідно п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів Вищий господарський суд України", якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Частиною 1 та 2 статті 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

За твердженням відповідачів, районна державна адміністрації надсилає обласній державній адміністрації копії розпоряджень голови райдержадміністрації, не пізніше ніж у тижневий термін.

Отже, Харківська обласна державна адміністрація, в інтересах якої подано позов, як контролюючий орган Дергачівської районної державної адміністрації повинна була знати про існування договору оренди водного об'єкту, як передбачено ст.33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

Таким чином, суд зазначає, що позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатись про існування договору оренди водного об'єкту саме позивач, а не прокурор.

Проте, враховуючи зазначене, суд відмовляє у задоволені позову не у зв'язку з застосуванням строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги прокурора законодавчо не обґрунтовані, не доведені, не підтверджені матеріалами справи та додатково поданими доказами, тому суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, та враховуючи відмову в задоволенні позову, покладає судові витрати на позивача. Враховуючи те, що прокурор звільнений від сплати судового збору, судові витрати, наразі, не стягуються.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 27, 29, 33, 34, 43, 44, 49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 27.07.2015 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2820/15