ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2015 року Справа № 916/992/13
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіКорсака В.А.,
суддівДанилової М.В.(доповідача), Данилової Т.Б.
за участю представників:
позивачаБарда С.Ю. (дов. від 03.06.2015 р. №220/428/д)
відповідачане з`явилвся (про час та місце судового засідання повідомлено належним чином)
прокуратуриКоркішко В.М. (дов. від 25.07.2014 р. №027484)
третіх осібСидорець І.Ю. (дов. від 28.07.2015 р.) №9.1-22/1005
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПершого заступника військового прокурора Південного регіону України
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 р.
у справі № 916/992/13 господарського суду Одеської області
за позовомВійськового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району
доТарутинської районної державної адміністрації Одеської області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:Кабінет Міністрів України
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:1) Фермерське господарство "Кобера-5ББ"; 2) Одеська обласна державна адміністрація
провизнання незаконним та скасування розпорядження
В С Т А Н О В И В :
Білгород-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району звернувся з позовом до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фермерського господарства "Кобера-5ББ" про визнання недійсним та скасування розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №333/А-2006 від 30.08.2006 р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Фермерському господарству "Кобера-5ББ" на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради".
В обґрунтування позову прокурор зазначив про те, що земельна ділянка площею 400 га, яка була надана в оренду вищевказаному фермерському господарству, відноситься до земель оборони (а саме є частиною колишнього загальновійськового полігону, що використовувався військовою частиною А-1366), у зв`язку з чим Тарутинська райдержадміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження, діяла з перевищенням наданих їй повноважень, що полягає у незаконному розпорядженні земельними ділянками, наданими свого часу для потреб оборони, що, в свою чергу, призвело до порушення права власності держави та права користування Міністерства оборони України на вказану земельну ділянку.
В позовній заяві прокурор посилається на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р. по справі №2-а-3436/08/1570, яка на його думку має преюдиціальне значення і є обов`язковою для господарського суду при вирішенні даної справи.
Справа розглядалась судами неодноразово.
24.04.2014 р. від представника Фермерського господарства "Кобера-5ББ" до господарського суду Одеської області надійшло клопотання про призначення земельно-технічної експертизи.
30.04.2014 р. від Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району надійшла заява про уточнення позовних вимог.
У своїй заяві прокурор просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №333/А-2006 від 30.08.2006 р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ФГ "Кобера -5ББ" на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради".
06.05.2014 р. представник Фермерського господарства "Кобера-5ББ" повторно звернувся до господарського суду Одеської області з клопотанням про призначення земельно-технічної експертизи.
12.05.2014 р. від Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області до господарського суду Одеської області надійшло клопотання про призначення земельно- технічної експертизи.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 25.09.2014 р. призначено у даній справі судову земельно-технічну експертизу, доручено проведення експертизи-Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
Також, в ухвалі зазначено, що з метою проведення судової земельно-технічної експертизи необхідно надіслати справу №916/992/13 до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України
Ухвалою господарського суду Одеської області від 01.12.2014 р. поновлено провадження у даній справі.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.12.2014 р. до участі у справі у якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Кабінет Міністрів України.
05.01.2015 р. до господарського суду Одеської області від представника Фермерського господарства "Кобера-5ББ" надійшло клопотання про застосування строку позовної давності щодо даних позовних вимог.
Після нового розгляду справи, рішенням господарського суду Одеської області від 12.01.2015 р. у даній справі (колегія суддів: головуючий Рога Н.В., судді Малярчук І.А., Никифорчук М.І.), позовні вимоги Військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району задоволено повністю: визнано недійсним розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №333/А-2006 від 30.08.2006 р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ФГ Кобера -5ББ" земельної ділянки на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради".
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 р. у даній справі (колегія суддів: головуючий Воронюк О.Л., судді Лашина В.В., Мирошниченко М.А.), рішення господарського суду Одеської області від 12.01.2015 р. скасовано, у задоволенні позовних вимог Військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятою судом апеляційної інстанції постановою, Перший заступник військового прокурора Південного регіону України звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 р. скасувати, а
рішення господарського суду Одеської області від 12.01.2015 р. залишити в силі, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанцій не було належним чином досліджено всіх доказів та встановлено всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору, що призвело, на думку скаржника, до невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Ухвалою Вищого господарського суду України від 15.06.2015 р. касаційну скаргу прокурора прийнято до провадження та призначено до розгляду на 01.07.2015 р.
Розгляд касаційної скарги неодноразово відкладався.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні касаційної інстанції 29.07.2015 р. представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, постановою № 2002/063 Ради народних комісарів УРСР від 18.12.1945 р. "Об отводе 20000 гектаров земли на территории Бородинского, Тарутинского и Саратского районов Измаильской области для организации окружного артполигона ОДВО" постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон Одеського військового округу 20000 га землі в межах згідно схеми, що додається. При цьому, Ізмаїльський облвиконком було зобов`язано після затвердження Радою народних комісарів СРСР відводу під артполігон 20000 га землі, встановити межі земельної ділянки, що відводиться в натурі.
12.02.1946 р. Ізмаїльським обласним виконавчим комітетом та Бюро обкому КП(б)У прийнято постанову № 53/9-ОП "О порядке передачи в натуре земель Одесскому Военному Округу для учебного артилерийского лагеря под полигон, согласно постановлению СНК УССР от 18.ХІІ.1945 г. за № 2002/063" затверджено перелік організаційних заходів, необхідних для здійснення в натурі передачі земель Одеському військовому округу та переселення в зв`язку з цим селянських господарств.
Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету № 7 від 10.06.1946 р. "Об утверждении акта областной комиссии по передаче земель под артилерийский полигон Одесскому Военному Округу" затверджено акт обласної комісії від 10.06.1946 р. про передачу земельної ділянки площею 23600 га під учбовий артилерійський полігон Одеського військового округу. До акту було надано схему фактичного відводу земель під артполігон та акти районних комісій встановлення меж в натурі.
05.05.2005 р. Тарутинською районною державною адміністрацією відповідно до статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статей 17, 141, 149, пунктів 3, 5, 12 розділу Х Земельного кодексу України, згідно з директивою Міністерства оборони України № 115/1/01 від 29.01.2004 р. та Наказом командувача військами Південного оперативного командування № 67 від 16.02.2004 р. "Про розформування військової частини А-1366" прийнято розпорядження № 101/А-2005 "Про вилучення із користування військової частини А-1366 земельної ділянки загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради", яким, з урахуванням пункту 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області № 368/А-2005 від 14.12.2005 р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями", припинено право користування земельною ділянкою площею 23 253,17 га, наданої в користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону і розташованої на території Веселодолинської сільської ради, а також переведено вказану земельну ділянку в землі запасу Веселодолинської сільської ради.
Розпорядженням Тарутинської райдержадміністрації Одеської області № 333/А-2006 від 30.08.2006 р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення Фермерському господарству "Кобера-5ББ" земельної ділянки на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради" затверджено поданий Фермерським господарством "Кобера-5ББ" проект землеустрою щодо відведення у довгострокову оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Веселодолинської сільської ради, передано Фермерському господарству "Кобера-5ББ" земельну ділянку площею 400 га ріллі в довгострокову оренду строком на 49 років, зобов`язано Фермерське господарство "Кобера-5ББ" укласти договір оренди землі з районною державною адміністрацією.
У подальшому, 15.12.2006р. на підставі зазначеного розпорядження між Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області та ФГ "Кобера -5ББ" було укладено договір оренди земельної ділянки, на підставі якого ФГ "Кобера -5ББ" здійснює користування земельною ділянкою площею 400,0 га (рілля) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є визнання незаконним та скасування розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №333/А-2006 від 30.08.2006р. з тих підстав, що, на думку Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, Тарутинська райдержадміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження, діяла з перевищенням наданих їй повноважень, що призвело до порушення права власності держави та права користування Міністерства оборони України на вказану земельну ділянку.
Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку із прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації позивача у справі.
Після нового розгляду, вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій дійшли протилежних висновків щодо задоволення позовних вимог позивача.
Так, місцевий господарський суд приймаючи рішення виходив з того, що прокурор обґрунтовано визначив у своїх позовних вимогах у якості позивачів Міністерство оборони України та Білгород-Дністровську квартирно-експлуатаційну частину району, адже вони є органом, що уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Також, місцевий господарський суд зазначив, що згідно індивідуальної картки №95 обліку земельної ділянки на обліку Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району за Міністерством оборони України рахується земельна ділянка площею 24 229 ,5 га військового містечка № 11, розташована за адресою: Одеська область, Тарутинський район, с. Надеждівка.
Отже, землі оборони знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони, тоді як власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними.
В свою чергу, місцевий господарський суд вказав, що незважаючи на відсутність у Міністерства оборони України та Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району державного акту про право постійного користування спірною земельною ділянкою, який посвідчує наявність відповідного права, але не породжує, змінює або припиняє певні права та обов`язки, як було зазначено в постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2012 р. у справі № 2-а-3436/08/1570, право постійного користування, набуте на підставі постанови Ради народних комісарів УРСР від 1945 року та рішення Ізмаїльського облвиконкому від 1946 року, залишається за Міністерством оборони України, а тому ці землі відносяться до земель оборони, є державною власністю та за відповідними військовими формуваннями закріплені на праві постійного користування.
Крім того, суд першої інстанції зауважив, що згода Міністерства оборони України на передачу спірної земельної ділянки місцевим органам влади не надавалась, також відсутні звернення Міноборони України з клопотанням про відмову від користування земельною ділянкою Тарутинського артполігону, яка станом на дату прийняття оскаржуваного розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області № 333/А-2006 від 30.08.2006 р. рахувалась як землі оборони.
Разом з тим, суд першої інстанції зауважив, що преюдиціальне значення і обов`язковість для господарського суду при вирішенні даної справи є факти, встановлені постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р. по справі № 2-а-3436/08/1570.
А тому, місцевий господарський суд дійшов висновку, що Тарутинська райдержадміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження, перевищила свої повноваження щодо володіння, користування і розпорядження земельними ділянками із земель Тарутинського артполігону, з огляду на це наявні підстави для задоволення позову Білгород-Дністровського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про визнання недійсним та скасування розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №333/А-2006 від 30.08.2006 р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Фермерському господарству "Кобера-5ББ" на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради".
Місцевим господарським судом, також, було зазначено, що позов прокурором подано у межах встановлених законодавством строків позовної давності.
Натомість суд апеляційної інстанції керуючись постановою Верховного суду України дійшов висновку, що прийняте Розпорядження Тарутинською райдержадміністрацією Одеської області №333/А-2006 від 30.08.2006 р. „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ФГ „Кобера -5ББ земельної ділянки на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.
Також, апеляційний господарський суд вказав, що скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, а тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання цього розпорядження незаконним та його скасування.
Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції з такими висновками судів попередніх інстанцій не погоджується та звертає увагу на те, що під час первісного розгляду даної справи неналежне дослідження обставин справи судами попередніх інстанцій стало підставою для направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, проте, як вбачається з вищевикладеного, суди під час нового розгляду даної справи, всупереч вимогам частини 1 статті 11112 Господарського процесуального кодексу України, не виконали вказівки, які містились в постанові Вищого господарського суду України від 26.02.2014 р., що наразі призвело до необхідності для повторного направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, враховуючи, що, приймаючи оскаржувані судові рішення, суди, насамперед, не забезпечили виконання вимог процесуального закону щодо об`єктивності та всебічності з`ясування дійсних обставин справи, оскільки не надали ґрунтовної юридичної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, виходячи, зокрема, з принципу їх належності та допустимості, що має своїм наслідком порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.
Так, суди попередніх інстанцій не надали жодної правової оцінки тому факту, що ні прокурором, ні позивачами не було підтверджено належними доказами право користування спірною земельною ділянкою.
При цьому, в матеріалах справи містяться копії Наказу Командувача військами Південного оперативного командування від 16.02.2004 р. № 67 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", Наказу Командира військової частини НОМЕР_1 від 20.02.2004 р. № 15 "Про розформування військової частини НОМЕР_1 Південного оперативного командування", Наказу командувача військами ордена Червоного прапора Південного оперативного командування від 11.08.2004 р. № 401 "Про закріплення земельних ділянок за військовими радгоспами Південного оперативного командування в тимчасове користування на період 2004-2009 роки", Акт прийому-передачі земель Тарутинського полігону від 26.08.2004 р. та лист Заступника командувача військ Південного ОК з будівництва та розквартирування військ від 12.04.2005 р. № 31/1/282, які суди попередніх інстанцій також не дослідили при вирішенні даного спору.
Крім того, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки розпорядженню Кабінету Міністрів України від 08.07.2006 р. № 390-р "Про передачу майнових комплексів військових містечок", яким було прийнято пропозицію Міноборони, погоджену з обласними, міськими, районними, селищними і сільськими радами та Арцизькою райдержадміністрацією Одеської області, щодо передачі з державної власності у власність (спільну власність) територіальних громад та до сфери управління Арцизької райдержадміністрації майнових комплексів військових містечок згідно з додатком, в якому зазначено, в тому числі, про передачу у спільну власність територіальних громад району військового містечка № 10 с. Весела Долина Тарутинського району.
Також, судами не було встановлено, чи має дане розпорядження відношення до спірної військової частини та земельної ділянки.
Судами попередніх інстанцій взагалі не встановлено, до якого військового містечка відноситься спірна земельна ділянка до №10 чи до №11.
В свою чергу, ні місцевий господарський суд, ні суд апеляційної інстанції не надали жодної правової оцінки тому факту, що між Тарутинською райдержадміністрацією, Верховною Радою України, Міністерством оборони України велося листування з питань передачі та використання Тарутинського військового полігону.
Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції, також, не погоджується з висновком про преюдиціальне значення і обов`язковість для господарського суду при вирішенні даної справи фактів, встановлених постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012 р. по справі № 2-а-3436/08/1570, оскільки у вказаній адміністративній справі розглядались розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області № 101/А-2005 від 05.05.2005 р. та розпорядження № 368/А-2005 від 14.12.2005 р., які були прийняті до прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження від 08.07.2006 р. № 390-р "Про передачу майнових комплексів військових містечок", при цьому, у даній справі предметом розгляду є розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області № 333/А-2006 від 30.08.2006 р., прийняте після вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України, у зв`язку з чим є підстави вважати, що прийняття Тарутинською райдержадміністрацією розпоряджень по спірній земельній ділянці у 2005 році та у 2006 році здійснювалось за різних підстав.
Крім того, з огляду на матеріали справи, представники Фермерського господарства "Кобера-5ББ" та Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області неодноразово звертались до суду з вимогою про проведення земельно-технічної експертизи.
Відповідно до ст. 41 Господарського Процесуального Кодексу України для роз`яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.
Тобто експертиза призначається, коли для вирішення справи необхідні специфічні знання в певній галузі, а призначення судової експертизи є правом господарського суду, яке він використовує для роз`яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань.
Господарським судом Одеської області було призначено експертизу.
Проте, виконання експертизи було призупинено, у зв`язку з тим, що експерти заявили клопотанням в якому зазначили про необхідність надати для виконання експертизи такі документи, як: правовстановлюючі документи на земельні ділянки колишнього Тарутинського полігону; технічні документації по складанню договорів оренди на земельні ділянки Фермерського господарства "Колос-2006" (пл. 75, 51 га, 102, 53 га, 121, 96 га) в повному обсязі, в тому числі з каталогом координат в СК-63; технічні документації по складання правовстановлюючих документів на земельну ділянку колишнього Тарутинського полігону в повному обсязі, в тому числі з каталогом координат в СК-63; технічний звіт за результатами геодезичних вишукувань по визначенню фактичних меж і площ земельних ділянок Фермерського господарства "Кобера-5ББ" з каталогами координат в СК-63, виконаний ліцензованою організацією станом на теперішній час.
У листі господарського суду Одеської області від 22.10.2014 р. вказано, що у судовому засіданні судом було зобов`язано сторін надати витребувані експертом документи.
Проте, з листа Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17.11.2014 р. вих. №5086-24 вбачається, що судову земельно-технічну експертизу виконано не було, оскільки в матеріалах справи недостатньо документів.
Однак, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що необхідною умовою для вирішення даного спору є дослідження питань відносно меж земельної ділянки, яку позивачі вважають землями оборони та чи є накладення меж земельної ділянки наданої в оренду Фермерському господарству "Кобера-5ББ" на межі земельних ділянок позивачів.
Жодного документа ні Міністерством оборони України, ні Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною району стосовно спірної земельної ділянки надано не було.
Як вбачається з матеріалів справи, у 2013 році Білгород-Дністровський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звертається до господарського суду Одеської області в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району.
Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки положенню Цивільного кодексу України про застосування строку позовної давності.
У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до п. 1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Приписами ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Разом із тим ч.ч. 1, 2, 4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
При розгляді даної позовної заяви прокурора місцевий господарський суд виходив з того, що про порушення інтересів держави прокуратура дізналася лише у 2013 році.
Проте наведена позиція місцевого господарського суду є хибною з огляду на таке.
Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного Кодексу України.
Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.
У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі (аналогічна права позиція міститься у підпункті 4.1 пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").
Однак, місцевим господарським судом, не встановлено моменту, коли саме позивачу стало відомо про порушення його права або про особу, яка його порушила.
З огляду на викладене, суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні приписів частини третьої статті 267 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Дослідження питання щодо подання відповідачем та третьою особою заяв про сплив позовної давності до винесення рішення місцевим господарським судом залишилося поза увагою.
Крім того, місцевий господарський суд у вирішенні спору не врахував, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного Кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Тобто перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.
І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Так, суд першої інстанції вказав, що строк позовної давності з боку позивачів пропущено не було.
Судом апеляційної інстанції взагалі не вирішувалось питання про застосування строку позовної давності.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції зауважує, що суди попередніх інстанцій приймаючи рішення по даній справі недостатньо дослідили дійсні обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, та ненадали цим обставинам відповідної правової оцінки, що призвело до суперечливих та передчасних висновків.
При цьому, колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу, що постановою Вищого господарського суду України від 12.11.2013 р. у справі №5017/2929/2012 розглядалась справа за позовом Заступника Білгород-Дністровського прокурора за нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області та Фермерського господарства "Кобера-5ББ" про визнання недійсним договору оренди землі №б/н від 15.12.2006 р., укладеного між відповідачами, витребування з чужого незаконного володіння Фермерського господарства "Кобера-5ББ" земельної ділянки площею 400, 00 га переданої за спірним договором та визнання незаконним та скасування розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області №333/А-2006 від 30.08.2006 р. "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Фермерському господарству "Кобера-5ББ" на умовах оренди на території Веселодолинської сільської ради".
Однак, до суду попередніх інстанцій, інформацію стосовно даної справи прокурором, Міністерством оборони України та Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною району надано не було.
Абзацом 2 пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" роз`яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішення або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.
З огляду на викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про прийняття рішень судами попередніх інстанцій про неповно встановленим та дослідженим обставинам справи, внаслідок чого судові рішення є передчасними, і наявні підстави для часткового задоволення касаційної скарги прокуратури, скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд.
Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги викладене, вжити усі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, вирішити спір.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Першого заступника військового прокурора Південного регіону України задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 07.04.2015 р. у справі № 916/992/13 та рішення господарського суду Одеської області від 12.01.2015 р. скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Головуючий суддя В. Корсак

Судді: М. Данилова

Т. Данилова