ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2015 р. справа№ 914/1989/15

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт-Еко», м. Львів

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати»», м. Новий Розділ Львівська область

про стягнення: 5 634,02 грн.

суддя Юркевич М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Васько І.П.- представник

від відповідача: не з'явився

На розгляд до господарського суду Львівської області поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт-Еко» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» про стягнення 4 826,82 грн. боргу, 25,39 грн. 3% річних від суми заборгованості та 781,81 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду від 19.06.2015р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 14.07.2015р.

В судовому засіданні 14.07.2015р. представник позивача подав витребувані ухвалою суду документи. Крім того, від представника поступила заява про припинення провадження у даній справі в частині стягнення з відповідача 4 826,82 грн. основного боргу, у зв'язку з добровільним погашенням вказаної суми боргу відповідачем.

Представник відповідача явку свого уповноваженого представника не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвали суду від 19.06.2015р. не виконав.

Ухвалою від 14.07.2015р., судом, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, з метою забезпечення сторонам конституційного права на захист, було відкладено розгляд справи на 28.07.2015р.

В судовому засіданні 28.07.2015р. представник позивача підтримав раніше заявлені вимоги, просив суд позов задоволити. Крім того, представником було подано суду заяву про зменшення розміру нарахованих річних, в якій останній просив суд стягнути з відповідача 24, 20 грн. 3%річних.

Відповідач, повторно явку свого уповноваженого представника не забезпечив, однак через канцелярію суду надав відзив на позов, в якому заперечив щодо правильності нарахування позивачем інфляційних та 3% річних за позовними вимогами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, судом з'ясовано:

12.02.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Моноліт-Еко» (позивачем) та товариством з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» (відповідачем) було укладено договір на виконання робіт №П14/02/12-1, за умовами якого позивач зобов'язався виконати роботи, передбачені п.1.1 цього договору, а відповідач взяв на себе зобов'язання прийняти виконані роботи та оплатити їх відповідно до умов договору.

08.05.2014 року було укладено додаткову угоду №2 до вищенаведеного договору, в якій сторони погодили загальну вартість робіт - 4 826,82 грн., а також термін виконання робіт за договором - протягом 3 місяців з моменту підписання додаткової угоди та отримання завдання від замовника.

На виконання умов договору, позивачем були виконані передбачені в додатковій угоді №2 роботи з проведення санітарно-гігієнічних досліджень, про що свідчить підписаний сторонами акт приймання-передачі виконаних робіт від 09.04.2015р. на суму 4 826,82 грн.

В п. 2.2. договору сторони погодили умови та строки оплати робіт шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача протягом трьох робочих днів з дня підписання акту приймання-передачі.

За твердженням позивача, останнім днем виконання зобов'язання по сплаті виконаних робіт було - 12.04.2015р., однак відповідач протягом зазначеного строку виконані роботи не оплатив.

З огляду на вищенаведене, а також те, що відповідач в добровільному порядку свої зобов'язання не виконав, позивач звернувся до господарського суду Львівської області з вимогою про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати»» 4 826,82 грн. основного боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат в судовому порядку.

В ході розгляду даної справи відповідачем була погашена основна сума заборгованості в сумі 4 826,82 грн., про що свідчить відповідна заява позивача від 06.07.2015р., а також копія платіжного доручення №2874 від 01.07.2015р. (а.с.32).

Відтак, з урахуванням зазначеної заяви позивача, останній просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення 4 826,82 грн. основного боргу. Водночас, просить стягнути з відповідача 24,20 грн. 3 % річних та 781,81 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати за виконані роботи - в судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи та представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, підставними, такими, що підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 175 ГК України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 174 ГК України визначено, що господарські зобов'язання виникають, зокрема, безпосередньо з господарського договору, інших угод, передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

В силу приписів статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами у справі виникли договірні відносини на підставі договору про виконання робіт №П14/02/12-1 від 12.02.2014р.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу приписів ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Матеріалами справи підтверджено факт виконання позивачем роботи передбаченої у договорі, про що свідчить долучений до матеріалів справи акт приймання-передачі виконаних робіт від 09.04.2015р. на суму 4 826,82 грн.

Відповідач підписав акт без зауважень та застережень та скріпив його печаткою підприємства (а.с.10).

Як зазначалося вище, 01.07.2015 р., тобто після порушення провадження у справі, відповідачем було сплачено кошти в сумі 4 826,82 грн. (основний борг), що підтверджується платіжним дорученням від 01.07.2015р. (а.с.32).

Беручи до уваги наведене, а також враховуючи заяву позивача про часткове припинення провадження у справі, суд зазначає наступне.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи здійснення відповідачем оплати основного боргу у процесі розгляду справи та заяву позивача про часткове припинення провадження у справі, суд дійшов висновку, що провадження у даній справі в частині стягнення з відповідача 4 826,82 грн. основного боргу підлягає припиненню.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В силу приписів ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.2.2, оплата робіт відповідно до цього договору здійснюється замовником протягом трьох робочих днів з дня підписання акту приймання-передачі. Отже, останнім днем виконання зобов'язання по оплаті за виконані роботи було - 15.04.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач оплатив роботи за договором лише 01.07.2015р. (після порушення провадження у даній справі), відтак допустив прострочення по оплаті за період з 16.04.2015р. по 15.06.2015р. (дату подання позову позивачем).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищенаведеної норми, з урахуванням заяви від 27.07.2015р., позивачем було нараховано відповідачу 24,20 грн. 3% річних (за період з 16.04.2015р. по 15.06.2015р.) та 781,81 грн. інфляційних втрат.

Судом здійснено перерахунок зазначених сум та встановлено, що такі нараховано обґрунтовано та підставно, а тому підлягають до задоволення повністю.

В той же час, не заслуговують на увагу суду доводи відповідача, висловлені останнім у відзиві на позов стосовно необґрунтованого нарахування позивачем інфляційних втрат в сумі 781,81 грн.

Так, відповідач стверджує, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а інфляційні збитки розраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Відтак, оскільки період заборгованості за спірними правовідносинами виник лише з 16.04.2015р, то за твердженням відповідача, інфляційні за квітень нараховуватися не повинні.

Господарський суд, звертає увагу відповідача, що така правова позиція є помилковою. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, кошти у розмірі 4 826,82 грн. відповідач мав сплатити позивачу до 12.04.2015р. включно (з урахуванням вихідних та неробочих днів - до 15.04.2015р.). Тобто, фактично, заборгованість у відповідача виникла до 15 числа відповідного місяця, а відтак - інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 4 826,82 грн. мають бути розраховані і за квітень 2015р.

Така правова позиція господарського суду повністю узгоджується обґрунтуваннями ВГСУ, висловленими в п. 3 інформаційного листа «Про практику застосування окремих норм матеріального права» від 17.07.2012р. та Постанові від 01.02.2012р. у справі №52/30, в яких зазначається наступне: «сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, то розрахунок починається з наступного місяця».

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що позивачем було здійснено правильне нарахування інфляційних втрат за позовними вимогами в сумі 781,81 грн.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 43 ,33,34,44,49,75,82,82-1,84,85, п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт-Еко», з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 27.07.2015р., задоволити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» (81652, Львівська область, м. Новий Розділ, вул.Ходорівська, 4, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт-Еко» (79034, м. Львів, вул. Угорська, 14, ) 24,20 грн. 3% річних, 781,81 грн. інфляційних втрат та 1 827 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В частині позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» 4 826,82 грн. основного боргу провадження у справі - припинити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.116 та 117 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 28.07.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 29.07.2015р.

Суддя Юркевич М. В.