ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.07.2015 Справа № 920/1067/15

Господарський суд Сумської області, у складі судді Моїсеєнко В.М. при секретарі судового засідання Сорока Л.М., розглянувши матеріали справи № 920/1067/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепловодпостач», м.Конотоп, Сумська область

до відповідача: Комунального підприємства Сумської обласної ради «Аптека № 226 міста Конотоп», м. Конотоп, Сумська область

про стягнення 68269,94 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Бєлов Ю.П., довіреність від 16.06.2015р.№ 159

від відповідача: Сахно А.М.

Суть спору: позивач, згідно вимог позовної заяви, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором № 7-Т від 10.06.2013р. про надання послуг з реалізації теплової енергії в сумі 68269,94 грн., з яких: 44045,84 грн. основного боргу, 7873,95 грн. пені, 2399,13 грн. 16% річних, 2939,53 грн. інфляційних збитків, 11011,47 грн.25% штрафу, 1827,00 грн. витрат по сплаті судового збору, а також забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно та кошти відповідача , які обліковуються на рахунках у банківських або інших кредитно-фінансових установах в межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат.

Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначає, що неодноразово звертався до Виконавчого комітету Конотопської міської ради стосовно надання дозволу на влаштування індивідуального опалення в приміщенні аптеки , однак на даний час дозвіл не отриманий , в зв'язку з тяжким фінансовим становищем відповідач не спроможний оплачувати рахунки за спожиту теплову енергію, тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні докази, які мають суттєве значення для вирішення спору по суті, суд встановив.

10.06.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тепловодпостач" (позивач) та Комунальним підприємством Сумської обласної ради «Аптека № 226 міста Конотоп» (відповідач) був укладений договір про надання послуг з реалізації теплової енергії № 7-Т, за умовами якого ( п.1.1 договору) позивач (постачальник) зобов'язувався своєчасно забезпечувати тепло енергію відповідача (споживача), а відповідач (споживач) зобов'язувався оплачувати послуги в установлений договором строк.

Пунктом 2.3. вищезазначеного договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць.

Відповідно до п.2.2 договору, розрахунок по наданим послугам проводиться шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача ( постачальника) , протягом трьох банківських днів з дати отримання рахунку.

Факт отримання відповідачем послуг підтверджується актами прийманням передачі теплової енергії з листопада 2014р. по квітень 2015р. на загальну суму 46045,86 грн. ( а.с. 10-15).

В порушення вимог чинного законодавства та умов договору № 7-Т від 10.06.2013р. про надання послуг з реалізації теплової енергії , відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав. За період з листопада 2014р. по квітень 2015р. його заборгованість перед позивачем становить 46045,86 грн., про що свідчить акт звірки взаєморозрахунків станом на 10.06.2015р. ( а.с. 22).

У ст. 629 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір № 7-Т від 10.06.2013р. про надання послуг з реалізації теплової енергії підписаний повноважними представниками сторін, відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 628, 639, 837 Цивільного кодексу України щодо змісту та форми договору, не розірваний сторонами та не визнаний недійсним в судовому порядку, тому заперечення відповідача суд вважає безпідставними та до уваги не приймає.

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Ст. 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вище викладене, а також те, що відповідач доказів сплати боргу не надав, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 44045,84 грн. заборгованості за послуги з теплопостачання є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовою укладеного договору, а саме пунктом 4.2.2 договору № 7-Т від 10.06.2013р. про надання послуг з реалізації теплової енергії сторони узгодили, що за прострочення оплати понад 60 календарних днів , відповідач (споживач) сплачує на користь позивача ( постачальника) штраф у розмірі 25% від суми оплата, якої прострочена, а відповідно до п.4.2.3 договору , у разі прострочення оплати за спожиту теплову енергію сплачує на користь позивача (постачальника) 16% річних за користування грошовими коштами .

Отже вимоги позивача про стягнення 2399,13 грн. - 16% річних, 2939,53 грн. інфляційних збитків та 11011,47 грн. 25% штрафу підлягають задоволенню.

Згідно п. 4.2.1. договору за несвоєчасну сплату коштів за спожиту теплову енергію відповідач ( споживач сплачує позивачу ( постачальнику) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати яка діяла на час прострочення від суми , яка підлягає оплаті.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України, встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", згідно якого пеня не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, як зазначено вище, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як досліджено судом, позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 7873,95 грн. за 213 днів прострочення .

Оскільки позивачем здійснено розрахунок суми пені без врахування зазначеного, пеня нарахована за 213 днів, судом здійснено перерахунок пені, згідно з яким загальний розмір пені становить 5557,02 грн., В частині стягнення з відповідача пені в сумі 2316,93 грн., суд відмовляє на підставах викладених вище за необґрунтованістю та безпідставністю.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. (п. 3 Постанови Вищого господарського суду України від 26.11.2011 № 16).

Суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що майно чи грошові кошти відповідача можуть зникнути чи зменшитися в розмірі.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві суми сплаченого судового збору, пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 1765,07 грн. за рахунок відповідача відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.44,49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Комунального підприємства Сумської обласної ради «Аптека № 226 міста Конотоп» ( 41600, Сумська область, м. Конотоп, вул. Металістів,10, ідентифікаційний код 23051425) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю « Тепловодпостач» ( 41600, Сумська область, м.Конотоп, вул. Вирівська,60, ідентифікаційний код 31589837) 44045,84 грн. основного боргу, 5557,02 грн. пені, 2399,13 грн. 16% річних, 2939,53 грн. інфляційних нарахувань,11011,47 грн. штрафу, 1765,07 грн. витрат по сплаті судового збору.

3.В частині стягнення 2316,93 грн. пені - відмовити

4.В задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовити.

5.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.07.2015 року.

Суддя В.М. Моїсеєнко