ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2015 року Справа № 904/3972/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. - доповідач;

суддів: Білецької Л.М., Верхогляд Т.А.

при секретарі судового засідання: Малик С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

та відповідача: Кониченко О.О., представник за довіреністю № 63 від 01.01.15 розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2015 по справі № 904/3972/15 (суддя Соловйова А.Є.)

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів», м. Дніпропетровськ

до Державного підприємства «Придніпровська залізниця», м. Дніпропетровськ

про визнання пункту договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2015 року рішенням господарського суду Дніпропетровської області в задоволенні позову - відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване відсутністю підстав для визнання пункту 8.2. договору укладеного між позивачем та відповідачем від 08.07.2014 № ПР/Л-14436/НЮ недійсним, а саме з підстав визначених частиною першою статті 207 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на прийняття рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі, апелянт посилається на той факт, що господарським судом взагалі не досліджувались доводи позивача щодо зловживання відповідачем своїм монопольним становищем, користуючись яким відповідач встановив у договорі несправедливий розмір пені та додаткову штрафну санкцію за несвоєчасне виконання зобов'язань позивачем.

З огляду на вищезазначене, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження і призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.07.2015.

21.07.2015 представник позивача (апелянт) у судове засідання явку повноважного представника не забезпечив, але надав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, вважає доводи апелянта безпідставними, а рішення законним і обґрунтованим.

На думку колегії суддів, неявка у судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду справи, оскільки у справі достатньо матеріалів для розгляду апеляційної скарги.

21.07.2015 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Судова колегія в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення зміні або скасуванню, з огляду на наступне.

08.07.2014 між Державним підприємством «Придніпровська залізниця» (далі - замовник, або позивач) та Публічним акціонерним товариством «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» (далі - виконавець, або відповідач) укладено договір № ПР/Л-14436/НЮ (далі - договір), згідно п. 1.1. якого за дорученням замовника виконавець на власній території з використанням власного обладнання, запчастин та матеріалів виконує послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів на умовах ВРЗ, у кількості:

Лот № 4 - 18 вагонів типу СМВ та надає гарантію на відремонтовані вагони, а замовник повинен прийняти виконані послуги та здійснити оплату на умовах, передбачених договором.

Договір укладено згідно з акцептом пропозиції конкурсних торгів та рішенням комітету з конкурсних торгів державного підприємства «Придніпровська залізниця» від 18.06.2014 № 85.

Згідно з пунктом 8.2. договору за порушення строків надання послуг виконавець сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1 % від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання, за кожен день прострочення, а також додатково за прострочення терміну надання послуг понад 30 календарних днів штрафу у розмірі 7 % вказаної вартості.

Позивач, звертаючись до господарського суду з даним позовом, просив визнати недійсним пункт 8.2. договору, посилаючись на те, що відповідач, користуючись монопольним становищем (державне підприємство «Придніпровська залізниця» є підприємством природної монополії відповідно до зведеного переліку природних монополій станом на 14.04.2015), надав позивачу на підписання договір в редакції відповідача, який позивач був вимушений підписати з огляду на обмежене коло користувачів його послугами.

Відповідач проти доводів позивача заперечує, вважає що останній після погодження всіх істотних умов договору підписав його на основі вільного волевиявлення, що не суперечить законодавству (ч. 4. ст. 179 Господарського кодексу України).

Приймаючи постанову, колегія суддів апеляційної інстанції керувалася наступним.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ч. 4, 7 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до п. 1 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно частин 1, 2 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається. У разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Як вбачається з матеріалів справ, державне підприємство «Придніпровська залізниця» є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, а тому зазначена у спірному пункті договору відповідальність за порушення строків виконання зобов'язання - пеня в розмірі 0,1% та штраф у розмірі 7% прямо передбачені Господарським кодексом України, про що правильно зазначено у рішенні місцевого господарського суду.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивач акцептував пропозицію відповідача у формі договору шляхом його підписання, а матеріалами справи не підтверджується будь-яке оскарження позивачем умов договору на момент його підписання. Позивач не звертався до відповідача з пропозицією врегулювання пунктів договору (наприклад, шляхом підписання протоколу узгодження розбіжностей), або взагалі не акцептувати вказану пропозицію.

Доводи апелянта про зловживання відповідачем своїм монопольним становищем колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Стаття 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» дає загальне поняття зловживань монопольним (доміную чим) становищем і визначає конкретні їх випадки.

Частина 1 цієї статті є генеральною забороною на всі випад ки зловживання монопольним становищем суб'єктами гос подарювання. Вона містить загальну норму, що забороняє господарюючому суб'єктові (групі осіб), який займає моно польне (домінуюче) становище, здійснювати дії або допус кати бездіяльність, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення або обмеження конкуренції або ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умови існування значної конкуренції на ринку.

Таким чином, законодавцем визначено два альтерна тивні наслідки і за наявності хоч би одного з двох об'єктів створюється склад правопорушення:

- по-перше, це недопу щення, усунення або обмеження конкуренції;

- по-друге, ущемлення інтересів споживачів.

Необхідно враховувати, що стосовно ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» сама по собі наявність мо нопольного (домінуючого) становища суб'єкта господарю вання відповідно до конкурентного права України не є про типравною. Проте дії суб'єкта господарювання, домінуючо го на ринку, який намагається посилити свою ринкову владу через певні методи, що обмежують або усувають конкурен цію або ущемляють права споживача, є порушенням кон курентного законодавства і припиняються антимонопольними органами.

Тому необхідною умовою для визнання дій суб'єкта гос подарювання зловживанням монопольним становищем є встановлення такого становища на конкретному товарному ринку, а також виявлення і доказ фактів зловживання своїм домінуючим становищем, свідомого здійснення таких дій, які призвели або можуть призвести до обмеження конку ренції або ущемленню прав споживачів.

Якщо ці умови не дотримані, то дії суб'єкта господарю вання не можуть бути кваліфіковані як порушення конку рентного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначене, оцінивши докази у їх сукупності, розглянувши усі обставини справи суд вважає, що позивачем станом на день розгляду справи не доведено зловживання відповідачем своїм монопольним становищем.

Крім того, колегія суддів враховує ту обставину, що у правовідносинах за спірним договором відповідач виступає споживачем послуг позивача, а тому не може йтися про зловживання відповідачем монопольним становищем.

Оскільки під час апеляційного перегляду даної справи, колегією суддів не виявлено порушень місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський завод з ремонту та будівництва пасажирських вагонів» - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2015 по справі № 904/3972/15 - залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено 27.07.2015

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді Л.М. Білецька

Т.А. Верхогляд