РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2015Справа №910/4628/15-г

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд"

до товариства з обмеженою відповідальністю "БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "СІТІБУД"

про визнання договору недійсним

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Ковальова А.Г. - представник, довіреність б/н від 02.04.2015;

Від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ "СІТІБУД" про визнання недійсним договору субпідряду за №14/1205-6 від 12.05.14р., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на отриману інформацією щодо сумнівності реального здійснення господарської діяльності відповідачем, оскільки під час перевірки відповідача податковими органами встановлено відсутність необхідних умов для здійснення господарської діяльності останнього.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.03.2015 порушено провадження у справі № 910/4628/15 та призначено до розгляду на 08.04.2015.

08.04.2015 року судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою суду від 17.04.15 р. розгляд справи призначено на 13.05.15 р.

В судове засідання 17.04.15 р. з'явився представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з'явився.

Доказів отримання відповідачем ухвали від 17.04.2015 поштовим відділенням зв'язку на час розгляду справи 13.05.15 р. до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 850, в якому зазначено, що 22.04.2015 вказане поштове відправлення надійшло до відділення поштового зв'язку «Київ - 80» та адресату не вручене.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Отже, з огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В судовому засіданні 13.05.15 р. представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи №125 від 02.04.2015. Клопотання судом задоволено, документи долучено судом до матеріалів справи.

Від відповідача заяв і клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 13.05.15 р. до суду не надходило.

Документи, витребувану ухвалами суду від 02.03.15 р. та 17.04.15 р. відповідачем суду не надано.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання позивачем суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 13.05.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 травня 2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Крамміськбуд" (генеральний підрядник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія Сітібуд»" (субпідрядник за договором, відповідач у справі) укладено договір субпідряду № 14/1205-6 (далі - Договір).

Згідно з п. 1.1. Договору субпідрядник зобов'язується на свій ризик виконати визначену даним Договором роботу за завданням генерального підрядника, а генеральний підрядник зобов'язується прийняти та оплатити її.

Предметом субпідряду є установка та зведення бетонної та металічної огорожі по периметру ділянки промислової зони, згідно проекту (п. 1.2 договору).

Розділами 2-12 Договору сторони обумовили вартість робіт, розрахунки та платежі, обов'язки сторін та їх відповідальність, вирішення спорів, матеріально - технічне забезпечення, прядок виконання робіт, порядок приймання - передачі робіт, охорону праці тощо.

Відповідно до п. 12.3 Договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.01.2015 р., але в будь - якому випадку до повного виконання сторонами своїх договірних зобов'язань.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором будівельного підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 33 Господарського кодексу України та § 1, 3 глави 61 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник (ч. 1 ст. 838 ЦК України).

Згідно ст. 875 Цивільного кодексу України (ст. 318 Господарського кодексу України) за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 319 Господарського кодексу України договір підряду на капітальне будівництво може укладати замовник з одним підрядником або з двома і більше підрядниками. Підрядник має право за згодою замовника залучати до виконання договору як третіх осіб субпідрядників, на умовах укладених з ними субпідрядних договорів, відповідаючи перед замовником за результати їх роботи. У цьому випадку підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядниками - як замовник.

Частиною 1 ст.843 Цивільного кодексу України визначено, що договором підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

У відповідності до п. 2.1 Договору загальна сума договору складає 118 470,52 грн. з ПДВ відповідно до зазначених у вказаному пункті кошторисів №№ 466, 106, 496, 204.

Згідно ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Пункт 7.3 Договору визначає, що сторони погодились, що субпідрядник зобов'язується виконати роботу до 31.12.2014 р. з правом дострокового виконання за умови своєчасної поставки будівельних матеріалів.

Згідно ч.1 ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

В силу ч. 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником та прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами.

Відповідно до розділу 8 Договору на підтвердження виконання Робіт сторони підписують акти виконаних протягом 5 днів з моменту повідомлення генерального підрядника про готовність об'єкту до здачі. Субпідрядник надає акт виконаних робіт безпосередньо в момент господарської операції, але не пізніше ніж через 2 дні після її закінчення.

За наданими позивачем матеріалами судом встановлено, що на виконання умов Договору підряду відповідачем виконані підрядні роботи на загальну суму 65 782,75 грн., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими печатками сторін Актами приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в за серпень 2014 року, Довідками про вартість виконаних будівельних робіт за формою КБ-3 за серпень 2014 року та відповідними рахунками на оплату, належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Як вбачається із наданих позивачем актів приймання виконаних робіт та довідок про вартість виконаних будівельних робіт, а також підтверджено представником позивача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання робіт за вищевказаними актами, а також заперечення щодо визначених актами обсягів робіт та їх ціни відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем виконано прийняті на себе зобов'язання по виконанню робіт, обумовлених Договором в обсягах, зазначених в Актах приймання виконаних будівельних робіт та Довідках про вартість будівельних робіт за серпень 2014 р., а позивачем, у свою чергу, прийнято виконання цих робіт без будь - яких зауважень.

Відповідно до ч. 4 ст. 879 Цивільного кодексу України оплата робіт проводиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Згідно ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

За умовами п.2.3 Договору оплата виконаних робіт здійснюється на протязі 15 календарних днів після підписання Актів виконаних робіт на підставі рахунка на оплату.

При цьому, як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо оплати виконаних відповідачем робіт у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору позивач не виконав.

Суд зазначає, що між сторонами відсутній спір щодо факту та обсягів виконання відповідачем як субпідрядником прийнятих на себе за умовами Договору зобов'язань з виконання будівельних робіт, а також невиконання позивачем як генпідрядником зобов'язання з оплати виконаних відповідачем робіт.

Предметом позову, з яким позивач звернувся до суду, є визнання недійсним зазначеного договору субпідряду з підстав отримання останнім інформації щодо сумнівності реального здійснення господарської діяльності відповідача, тобто встановленню підлягає факт дотримання сторонами приписів чинного законодавства під час укладення та виконання спірного Договору.

В якості підстав для задоволення позову позивач зазначає, що під час перевірки відповідача податковими органами встановлено відсутність необхідних умов для його господарської діяльності, що, на думку позивача, є підставою для визнання недійсним договору, оскільки спірний договір породжує інші правові наслідки, ніж ті, на котрі розраховував позивач при його укладенні.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приписами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Як встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, за змістом оскаржуваного Договору субпідряду № 14/1205-6від 12.05.14 р., останній містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: предмет, умови виконання робіт, ціну роботи, строки виконання робіт, порядок оплати робіт, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами ст.ст. 837, 838 Цивільного кодексу України. При цьому в подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств, які є сторонами даного Договору.

Отже, за висновками суду, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір укладений у повній відповідності із вимогами чинного законодавства.

Суд звертає увагу, що Вищим господарським судом України у п. 2.1. постанови Пленуму "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними " від 29.05.2013 року № 11 зазначено, що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та наголошувалось представником позивача в судовому засіданні, оспорюваний договір є фіктивним, оскільки під час перевірки податковими органами господарської діяльності відповідача встановлено відсутність необхідних умов для господарської діяльності останнього.

Згідно приписів ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

При цьому необхідно зазначити, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети.

Отже, заявник, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Оскільки у судовому засіданні встановлено, що для укладення договору субпідряду та на його виконання відповідачами було вчинено ряд юридично значимих дій, зокрема, ТОВ "БК "Сітібуд" було виконало певні роботи, а ТОВ "БК Крамміськбуд" прийнято вказані роботи без зауважень та підписано відповідні акти приймання виконаних будівельних робі та довідки про вартість виконаних будівельних робіт /та витрати, тобто, сторони оспорюваного договору вчинили дії, спрямовані на реалізацію тих наслідків, настання яких обумовлено цим договором, суд приходить до висновку, що укладена сторонами угода не може бути визнана фіктивною, як така, що вчинена без наміру створення правових наслідків, зокрема, з боку відповідача як субпідрядника за Договором.

Крім того, під час судового розгляду судом не встановлено, а позивачем в свою чергу не доведено належними та допустимими доказами, що до укладення договору субпідряду відповідачі мали намір на укладення саме фіктивного правочину.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Тобто, для визнання зобов'язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов:

- вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору;

- такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

При цьому відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося фіктивно.

Оскільки, як встановлено судом жодна з ознак фіктивності оспорюваного договору субпідряду не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, передбачені ст. 234 Цивільного кодексу України умови, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним та відповідні правові підстави відсутні.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на порушення відповідачем податкового законодавства як такі, що за відсутності відповідного обґрунтування не підтверджені жодними належними та допустимими доказами такого порушення, посилання на наявність порушень податкового законодавства ґрунтуються тільки на припущеннях позивача.

Так, відповідно до ст. 86.1 Податкового Кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов'язаний його підписати. Строк складення акта (довідки) про результати перевірки не зараховується до строку проведення перевірки, встановленого цим Кодексом (з урахуванням його продовження). У разі незгоди платника податків з висновками акта такий платник зобов'язаний підписати такий акт перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.

Податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків (ст. 86.8 Податкового Кодексу України).

Таким чином, при встановленні порушень податкового законодавства складається акт та виноситься податкове повідомлення-рішення, яке може бути оскаржене в судовому порядку.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи жодних належних та допустимих доказів на підтвердження проведення перевірки податкового законодавства відповідача (акт перевірки, податкове повідомлення-рішення) та результатів останньої, суд зазначає, що посилання позивача на ризики пасивної участі у схемі ухилення від сплати податків не знайшли свого документального підтвердження матеріалами справи та судом до уваги не приймаються.

Крім того, суд звертає увагу на те, що реальність господарських операцій на предмет відповідності податковому законодавству встановлюється в рамках адміністративного судочинства.

Зокрема, в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 зазначено, що для з'ясування реальності господарських операцій судам належить ретельно перевіряти доводи податкових органів, викладені в актах перевірки або підтверджені іншими доказами. При цьому згідно з частиною п'ятою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає. Також адміністративним судам слід ураховувати, що наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність визнання такого договору недійсним або нікчемним сама собою не свідчить про реальність вчинення відповідної операції.

Щодо вчинення правочину під впливом обману, на чому наголошував позивач у позовній заяві, господарський суд зазначає, що відповідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману".

Таким чином, дослідивши наявні матеріали справи суд приходить до висновку про недоведеність позивачем - ТОВ "БК Крамміськбуд" наявності обману в діях відповідача при укладенні Договору субпідряду № 14/205-6 від 12.05.14 р., оскільки позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження введення його в оману відповідачем за відсутності обґрунтування в чому саме воно полягало.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним і настання відповідних юридичних наслідків, а також зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 44, 49, 82-85 суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 27 липня 2015 р.

Суддя А.М. Селівон