КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2015 р. Справа№ 910/9685/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників:

від позивача - Олексієнко М.Г., довіреність № 10-240/д від 30.03.2015;

від відповідача - Михайлець О.В., довіреність № 1550/0/4-15 від 03.05.2015,

розглянувши апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2015 у справі № 910/9685/15 (суддя Головіна К.І.) за позовом публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз" до Державного агентства резерву України про стягнення 11 313, 18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного агентства резерву України заборгованості в сумі 11 313, 18 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.06.2015 у справі № 910/9685/15 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 8 928, 62 грн. боргу, у задоволенні решти вимог відмовлено.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем договірних зобов'язань в частині оплати послуг зі зберігання.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги частково на суму 8 928, 62 грн. (заборгованість за IІІ - IV квартали 2012 р. та за 2013 рік), виходив з пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за IV квартал 2011 р. та за І - IІ квартали 2012 р., про застосування якого заявлено відповідачем.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2015 у справі № 910/9685/15 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 27.07.2015 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині визначення суми боргу, з наступних підстав.

Між Державним комітетом з державного матеріального резерву, правонаступником якого є Державне агентство резерву України (комітет) та Нафтогазовидобувним управлінням "Полтаванафтогаз" ВАТ "Укрнафта", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (зберігач) 16.06.2006 р. укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 371/06/ін/5/33.

Відповідно до п. 1.2 договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1.

Згідно п. 3.1 договору комітет зобов'язаний здійснювати відшкодування зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданим документами (узгодженого з комітетом кошторису витрат, затверджених комітетом актом виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати).

Сторонами на виконання умов договору було погоджено кошториси витрат на 2011, 2012 та 2013 роки.

Передання на зберігання позивачу матеріальних цінностей відповідача, а також надання позивачем послуг зі зберігання підтверджується також конклюдентною дією відповідача - підписанням акту за IV квартал 2012 р.

Позивачем було надано відповідачу послуги зі зберігання матеріальних цінностей за IV квартал 2011 р., за І - IV квартали 2012 р. та за 2013 рік на загальну суму 11 313, 18 грн., що підтверджується актами на відшкодування витрат за IV квартал 2011 р., за І - IV квартали 2012 р. та за 2013 р.

Зазначені акти, за якими у відповідача утворилась заборгованість (окрім акту за IV квартал 2012 р., який підписано та скріплено печаткою відповідача), були направлені Державному агентству резерву України, проте залишись ним не підписані.

Позивачем до матеріалів справи додано докази направлення відповідачу зазначених актів - опис вкладення у цінний лист, фіскальний чек (а.с. 19-20, 22).

Отримання відповідачем зазначених документів підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 20, 22).

Як вже було зазначено, дані акти, а саме за IV квартал 2011 р., за І - IІІ квартали 2012 р. та за 2013 рік відповідач не підписав, мотивованої відмови від підписання також не надав та заборгованість за ними (11 313, 18 грн.) не погасив.

Враховуючи невиконання відповідачем зобов'язання з оплати коштів за договором зберігання, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Державного агентства резерву України заборгованості в сумі 11 313, 18 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Судом першої інстанції зазначені вимоги задоволено частково: стягнуто заборгованість в сумі 8 928, 62 грн. (за IІІ - IV квартали 2012 р. та за 2013 рік).

У задоволенні вимог про стягнення заборгованості за IV квартал 2011 р. та за І - IІ квартали 2012 р. суд відмовив у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

При цьому, місцевим господарським судом заборгованість за IІІ квартал 2012 р. та за 2013 рік була перерахована відповідно до формули, встановленої Порядком відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за IV квартал 2011 р. та за І - IІ квартали 2012 р., відмовив у задоволенні вимог за вказаний період.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині задоволення вимог про стягнення заборгованості за IІІ - IV квартали 2012 р. та за 2013 рік.

Разом з тим, вважає висновок суду першої інстанції в частині пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за IІ квартал 2012 р. необґрунтованим, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Тобто, вказана норма передбачає як безпосереднє встановлення у зобов'язанні строку (терміну) його виконання, так і визначення цього строку вказівкою на певну подію, яка неминуче має настати. В іншому ж випадку кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 251 Цивільного кодексу України:

- строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення;

- терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданим документами (узгодженого з комітетом кошторису витрат, затверджених комітетом актом виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати).

У даному випадку договором не визначено строку виконання відповідачем зобов'язання з оплати коштів за послуги зі зберігання.

Також, не встановлено і терміну, що визначався б календарною датою до якої зобов'язання мало бути виконаним або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Оскільки, узгодження між комітетом та зберігачем кошторису витрат, затвердженння комітетом акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву, підписання акту звірки в розумінні ст. 530 Цивільного кодексу України не може бути визнано подією, що неминуче має настати, бо залежить від суб'єктивної поведінки сторін, то відповідно у договорі не встановлено строк виконання відповідачем грошових зобов'язань, а отже застосовуються положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Враховуючи направлення 23.12.2014 позивачем вимоги з оплати вартості послуг зі зберігання за актами за IV квартал 2011 р., за І - IІІ квартали 2012 р. та за 2013 рік (що підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком, та отримана відповідачем 26.12.2014, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 24)), строк виконання відповідачем грошового зобов'язання на момент звернення позивача з даним позовом до суду настав, проте воно виконано не було.

Непідписання відповідачем, отриманих від позивача, зазначених актів не впливає на обов'язок здійснення оплати, оскільки апелянтом жодних заперечень щодо цих актів зроблено не було, отже відповідно немотивована відмова від підписання акту вважається прийняттям наданих послуг.

З огляду на викладене, доводи апелянта про недоведеність надання йому послу зберігання відхиляються за необґрунтованістю.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія апеляційного суду погоджується з перерахунком суду першої інстанції сум, заявлених до стягнення по акту за ІІІ квартал 2012 р., який здійснено судом відповідно до формули, встановленої Порядком відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Мністрів України від 12.04.2002 р. № 532 (далі - Порядок) встановлено, що сума витрат (Вз), що підлягають відшкодуванню, залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання визначається Держрезервом за найкращою ціновою пропозицією згідно з додатками 2 і 3 або за формулою: Bз = Kз х Sз + Dв, де Kз - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища, 1 тонну зернових культур (Кз = Св : Sз); Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об'єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур; Dв - додаткові витрати.

У погоджених сторонами кошторисах до договору визначено показники Dв, Св, Sз, а саме:

- за 2011 р. (Dв = 315,47 грн.), (Св = 3 154,70 грн.), (Sз = 477,00 кв.м)

- за 2012 р. (Dв = 403,71 грн.), (Св = 4 037,10 грн.), (Sз = 477,00 кв.м);

- за 2013 р. (Dв = 473,15 грн.), (Св = 4 731,55 грн.), (Sз = 477,00 кв.м).

Перерахувавши суму заборгованості за вказаний період відповідно до форумули встановленої Порядком та показників визначених кошторисами до договору, суд першої інстанції вірно встановив, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за ІІІ квартал 2012 р. у сумі 1 331,74 грн. з ПДВ

Стосовно здійсненого судом першої інстанції перерахунку за 2013 рік на суму 6 245,99 грн. з ПДВ слід зазначити наступне.

Позивачем заявлено до стягнення борг за 2013 рік у сумі 5 760, 78 грн.

Суд першої інстанції, здійснивши перерахунок, дійшов висновку про стягнення 6 245,99 грн., тобто більшої суми ніж просив позивач.

Тому, апеляційний суд вважає, що стягненню за 2013 рік підлягає саме 5 760, 78 грн. і підстави стягувати більшу ніж заявлену позивачем суму за вказаний період відсутні.

З огляду на викладене, позивач обґрунтовано звернувся за захистом свого порушеного права (з урахуванням вказаного перерахунку сум відповідно до Порядку).

Разом з тим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями статті 257 Цивільного кодексу України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Враховуючи те, що у даному випадку договором зберігання не визначено строку виконання відповідачем грошового зобов'язання (про що було зазначено вище), перебіг позовної давності, згідно наведених положень ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Право на пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання відповідачем з оплати послуг зі зберігання виникло у позивача одразу після надання йому цих послуг, тобто: за актом за IV квартал 2011 р. - 02.01.2012; за актом за І квартал 2012 р. - 01.04.2012; за актом за ІІ квартал 2012 р. - 01.07.2012, за актом за ІІІ квартал 2012 р. - 01.10.2012, за актом за IV квартал 2012 р. - 02.01.2013, за актом за 2013 рік - 02.01.2014.

Відповідно із зазначених дат розпочався трирічний перебіг строку позовної давності.

Позивач звернувся з позовом до суду згідно відбитку штампу поштового відділення - 09.04.2015.

Так, строк позовної давності сплив лише за вимогами про стягнення заборгованості за IV квартал 2011 р. (строк в межах якого позивач міг звернутися до суду до 02.01.2015) та І квартал 2012 р. (до 01.04.2015).

За рештою вимог по актам за ІІ- IV квартали 2012 р. та за 2013 рік строк позовної давності на момент пред'явлення позову не сплив.

Так, зокрема, за вимогою про стягнення боргу за ІІ квартал 2012 р., у задоволенні якої суд відмовив за пропуском строку позовної давності, такий строк спливав 01.07.2015р. Отже, позивач звернувся з позовом в межах вказаного строку (09.04.2015).

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про сплив строку позовної давності щодо вимоги про стягнення коштів за актом за ІІ квартал 2012 р. та як наслідок необґрунтовано відмовив у її задоволенні.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми заборгованості.

Так, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - в сумі за актом за ІІ квартал 2012 р. - 1 319, 88 грн., за актом за ІІІ квартал 2012 р. - 1 331,74 грн., за актом за IV квартал 2012 р. - 1 350, 89 грн. та за актом за 2013 рік - 5 760, 78 грн., всього на суму 9 763, 29 грн.). У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити з наведених вище підстав.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, однак не вірно застосував строк позовної давності до частини вимог по стягненню боргу, що призвело задоволення цих вимог в меншому ніж є обґрунтованим розмірі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право змінити рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає зміні в частині визначення суми боргу.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1 577, 25 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні апеляційної скарги Державного агентства резерву України на рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2015 у справі № 910/9685/15 за позовом публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз" до Державного агентства резерву України про стягнення 11 313, 18 грн. відмовити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 11.06.2015 у справі № 910/9685/15 змінити в частині визначення суми боргу.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«1. Позов публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз" до Державного агентства резерву України про стягнення 11 313, 18 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ідентифікаційний код 37472392) на користь публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз" (04053, м. Київ, пров. Нестеровський, 3-5, ідентифікаційний код 00135390) заборгованість в сумі 9 763, 29 грн. та судовий збір в сумі 1 577 грн. 25 коп.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.».

4. Доручити господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

5. Матеріали справи № 910/9685/15 повернути до господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран