ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.07.2015 Справа № 920/769/15

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична консалтингова група", м. Суми,

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго", м. Суми,

про зобов`язання укласти додаткову угоду,

Суддя Жерьобкіна Є.А.

Представники:

Від позивача - Краснонос О.В. (довіреність від 14.01.2015року);

Від відповідача - Черняк К.М. (довіреність № 26 від 07.05.2015року);

При секретарі судового засідання Вдовенко Д.В.

В судовому засіданні 27.07.2015року судом оголошено перерву до 30.07.2015року об 11 год. 30 хв.

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд зобов'язати відповідача укласти з позивачем додаткову угоду № 1 від 01.04.2015року до договору № 1751-Т від 01.11.2012року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, в редакції запропонованій позивачем зі строком дії з 1 жовтня 2012 року.

Згідно з заявою № 09/07 від 06.07.2015року, позивачем у прохальній частині позовної заяви викладено редакцію додаткової угоди № 1 від 01.04.2015року до договору № 1751-Т від 01.11.2012року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач подав клопотання № 27/07 від 27.07.2015року про долучення до матеріалів справи копій листів № 14/01 від 14.01.2013року, № 28/01 від 28.01.2013року та № 22 від 23.07.2015року, згідно з якими позивач звертався до відповідача з проханням здійснити перерахунок за опалення за листопад, грудень 2012 року з розрахунку фактичної площі, якою користується позивач.

Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що на час укладання договору № 1751-Т не було підтверджень, що ТОВ "Юридична консалтингова група" не користувалось 100 % часткою, що відповідає 1763, 3 кв.м. на яку надавалась послуга з централізованого опалення та постачання гарячої води. Теплове навантаження при здійсненні нарахувань позивачу за договором № 1751-Т не бралось до уваги взагалі. Щомісячно представником позивача знімались показники приладу і звіти по використаній тепловій енергії за підписом керівника, скріплені печаткою надавались на адресу відповідача для нарахування коштів за спожиту теплову енергію. На підставі даних актів позивачу надавались рахунки та акти, які підписувались та повертались позивачем без зауважень.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

1 листопада 2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 1751-Т згідно з умовами якого, відповідач зобов'язується надавати позивачу вчасно та відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а позивач, в свою чергу, зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах передбачених цим договором.

За умовами п. 1.2., 1.3. договору № 1751-Т, суб'єктом користування послугами є позивач. Характеристика об'єкту надання послуг, обсяги та нормативи (норми) споживання - договірні навантаження теплової енергії вказані у додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до додатку № 1, сторонами визначено орієнтовану річну вартість теплової енергії в сумі 186 656,53 грн., з розрахунку 598,15 грн. за 1 Гкал/год при максимальному тепловому навантаженні 0,1138 Гкал/год.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що теплове навантаження в розмірі 0,1138 Гкал/год визначалося з розрахунку опалення всієї площі лабораторно-виробничого корпусу в розмірі 1763,3 кв.м., але в розпорядженні позивача перебуває лише частина будівлі, а саме 63,15%, що відповідає 1113,6 кв. м., тому у позивача відсутні правові підстави здійснювати оплату за опалення всієї площі лабораторно-виробничого корпусу. З цього приводу позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти додаткову угоду, якою пропонував внести зміни до договору №1751 - Т від 01.11.2012 року в частині розміру теплового навантаження, з розрахунку опалення частини будівлі лабораторно-виробничого корпусу в розмірі 63,15%, що відповідає 1113,6 кв.м. Супровідним листом №02/04 від 02.04.2015 року додаткова угода була направлена на адресу відповідача для підписання. Однак, в порушення діючого законодавства пропозиція позивача залишена без відповіді.

Згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Статтею 188 Господарського кодексу України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач посилається на те, що на час укладання договору № 1751-Т не було підтверджень, що ТОВ "Юридична консалтингова група" не користувалось 100 % часткою лабораторно - виробничого корпусу, який розташований за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24, що відповідає 1763, 3 кв.м. на яку надавалась послуга з централізованого опалення та постачання гарячої води. Підстави для внесення змін до договору № 1751-Т від 01.11.2012року відсутні, позивачу виставлялись рахунки на оплату послуг та надавалися акти прийому-передачі теплової енергії, які були підписані без зауважень.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до довідки №9435260 від 03.12.2012 року, виданої КП «Сумське МБТІ» та журналу підрахунку площі будинку з нежитловими (вбудованими) приміщеннями по вул. Білопільський шлях № 24, загальна площа лабораторно - виробничого корпусу за вказаною адресою складає 1763,3 кв.м., співвласниками будівлі є 24 фізичні особи (а.с. 16-17, 63-69).

На підставі договорів №№ 1, 2, 3, 4 від 08.10.2012року про порядок та умови використання, володіння та розпорядження частиною площі лабораторно-виробничого корпусу, який знаходиться у спільній частковій власності, укладених між співвласниками лабораторно-виробничого корпусу та позивачем, останньому у користування, володіння та розпорядження передано частину Лабораторно - виробничого корпусу, який розташований за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24 в загальному розмірі 63,15%, що відповідає 1113,6 кв. м. площі будівлі.

Відповідно до п. 9.1. договорів №№ 1, 2, 3, 4 від 08.10.2012року, останні набирають чинності з моменту підписання договорів сторонами та розповсюджують свою дію на правовідношення між сторонами з 1 жовтня 2012 року.

Таким чином судом встановлено, що станом на 01.11.2012року у користуванні, володінні та розпорядженні позивача перебувала частина Лабораторно - виробничого корпусу, який розташований за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24 площею 1113,6 кв. м.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є комунальними послугами.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 3 жовтня 2007 р. N 1198, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Відповідно до п. 3 та п. 5 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 3 жовтня 2007 р. N 1198, споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. У разі викупу частини приміщень в окремо розташованому будинку теплопостачальна організація укладає договір з кожним власником. Якщо відбулася зміна власника окремо розташованого будинку, то теплопостачальна організація укладає договір з новим власником. У разі реорганізації юридичної особи шляхом поділу кожна нова юридична особа повинна укласти договір з теплопостачальною організацією.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 цього Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону, - підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630.

За змістом типового договору, у характеристиці об'єкта надання послуг вказується опалювальна площа (об'єм) квартири (будинку садибного типу) кв. метрів (куб. метрів).

Судом встановлено, що у договорі № 1751-Т від 01.11.2012року про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води не визначено опалювальної площі об'єкта надання послуг.

Відповідно до Характеристики об'єкта надання послуг, обсяги та нормативи (норми) споживання - договірні навантаження теплової енергії, що є додатком № 1 до договору, сторонами визначено орієнтовану річну вартість теплової енергії в сумі 186 656,53 грн., з розрахунку 598,15 грн. за 1 Гкал/год при максимальному тепловому навантаженні 0,1138 Гкал/год.

З матеріалів справи вбачається, а сторони підтверджують, що будівлю лабораторно - виробничого корпусу, який розташований за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24 обладнано лічильником обліку теплової енергії, згідно з показаннями якого за листопад 2012 року - січень 2013 року позивачу були виставлені рахунки на оплату послуг з теплопостачання всієї будівлі лабораторно - виробничого корпусу, який розташований за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24.

При цьому, у договорі № 1751-Т опалювальної площі будівлі (кв.м.) не визначено.

Станом на 01.11.2012року позивач був користувачем частини лабораторно - виробничого корпусу, який розташований за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24 площею 1113,6 кв. м.

Посилання відповідача на те, що на час укладання договору № 1751-Т не було підтверджень, що ТОВ "Юридична консалтингова група" не користувалось 100 % часткою, що відповідає 1763, 3 кв.м. на яку надавалась послуга з централізованого опалення та постачання гарячої води, є безпідставними, оскільки останнім не подано відповідних доказів користування позивачем всією площею будівлі.

У судовому засіданні 23.06.2015року судом оглянуто матеріали енергетичної справи, (копії долучені до матеріалів судової справи), серед яких перебувають заява позивача № 24/10 від 24.10.2012року з проханням укласти договір на теплопостачання у зв'язку зі зміною власників лабораторно-виробничого корпусу, розташованого за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24 (додаток - комплект документації, необхідної для укладення договору), правовстановлюючі документи на приміщення, в тому числі акти приймання-передачі майна позивачем від власників приміщення у використання, володіння та розпорядження.

При цьому, суд зауважує, що обов'язок підготувати та укласти зі споживачем договір згідно з чинним законодавством в даному випадку покладено саме на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2013року між сторонами було переукладено договір № 1751-Т, з урахуванням того, що згідно з довідкою позивача станом на 01.02.2013року, останній користується та розпоряджається частиною лабораторно-виробничого корпусу, розташованого за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24.

Разом з цим, згідно з позовними вимогами, позивач просить суд зобов'язати відповідача укласти з позивачем додаткову угоду № 1 від 01.04.2015року до договору № 1751-Т від 01.11.2012року про внесення змін в частині розміру теплового навантаження, з розрахунку опалення частини будівлі лабораторно-виробничого корпусу в розмірі 63,15%, що відповідає 1113,6 кв.м. зі строком дії з 1 жовтня 2012 року, посилаючись на відсутність підстав для здійснення оплати за опалення всієї площі лабораторно-виробничого корпусу.

Пунктом 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630, передбачено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку.

Відповідно до п. 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 3 жовтня 2007 р. N 1198, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку.

У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

Судом встановлено, що будівлю лабораторно - виробничого корпусу, який розташований за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24 обладнано лічильником обліку теплової енергії і відповідно обсяг спожитої теплової енергії визначався шляхом зняття показників приладу (а.с. 58-60).

Як вказує відповідач, теплове навантаження було вказано у договорі на випадок несправності лічильника обліку теплової енергії, який обладнано на будівлі позивача, для можливості здійснити нарахування за спожиті послуги. Теплове навантаження при здійсненні нарахувань позивачу за договором № 1751-Т від 01.11.2012року не бралось до уваги взагалі. Вказаних обставин не спростовує позивач.

Звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст.20 ГК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цими статтями способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України, не передбачено такого способу захисту, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення договору.

Аналогічна позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12, де Верховний Суд України зазначає, що особа вправі звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі п.1 ч.2 ст.6 ЦК України з позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативно - правовим актом, що містить відповідний обов'язок, а зобов'язання укласти договір у судовому порядку не відповідає способам захисту прав, передбачених ст.16 ЦК України.

Такої ж думки дотримується пленум Вищого господарського суду України, що відображено у п. 2.18 Постанови № 6 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин». Так, вирішення спорів про внесення змін до договору пов'язане із застосуванням положення частини першої статті 626 ЦК України, відповідно до якої договір є узгодженим волевиявленням двох або більше сторін, і тому суд не може зобов'язати іншу сторону договору внести зміни до нього. Отже, зацікавлена сторона у випадках, передбачених законом, може просити суд про внесення зміни до договору згідно з рішенням суду, а не про зобов'язання відповідача укласти договір.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.п. 8 п. 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630, споживач має право на внесення за погодженням з виконавцем у договір змін, що впливають на розмір плати за послуги.

Таким чином, за змістом згаданих норм зацікавлена сторона вправі ставити перед судом питання про внесення зміни до договору, а не про зобов'язання відповідача до укладення додаткової угоди до договору.

При цьому, суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 21.05.2012р. по справі №6-20цс11.

Судом встановлено, що позивач під час дії договору № 1751-Т від 01.11.2012року був користувачем частини лабораторно - виробничого корпусу, який розташований за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24 площею 1113,6 кв. м., а тому у останнього відсутній обов'язок оплачувати надані відповідачем у листопаді 2012року - січні 2013 року послуги з теплопостачання всієї будівлі лабораторно - виробничого корпусу, який розташований за адресою м. Суми, вул. Білопільський шлях, 24 площею 1763,3 кв.м.

Разом з цим, в даному випадку, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав (зобов'язання відповідача укласти додаткову угоду до договору № 1751-Т від 01.11.2012року щодо внесення змін в частині розміру теплового навантаження) не є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, оскільки вартість послуг з теплопостачання визначалась виходячи з обсягу спожитої теплової енергії відповідно до показників приладу обліку теплової енергії, послуги з теплопостачання вже надані.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, оскільки звернувшись з позовом про зобов'язання відповідача укласти з позивачем додаткову угоду № 1 від 01.04.2015року до договору № 1751-Т від 01.11.2012року, позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, що виключає можливість задоволення таких позовних вимог, але не позбавляє позивача звернутися до суду із відповідним позовом, в якому обрати вірний спосіб захисту порушеного права, який відповідає закону.

Виходячи з фактичних обставин справи, судові витрати покладаються на позивача відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 31.07.2015року.

Суддя Є.А. Жерьобкіна