КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2015 р. Справа№ 910/29460/14-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Гончарова С.А.

Іоннікової І.А.

За участю представників:

від позивача: Дубовий О.С. - за дов.

від відповідача-1: Яхнівська Г.С. - за дов.

від відповідача-2: Бодрова С.В. - за дов.

Корсун Ю.Ю. - за дов.

від третіх осіб: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015

у справі № 910/29460/14-г (головуючий суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»

до 1) Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»;

2) Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна»;

2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Ідевіа»

про стягнення 1 518 064, 90 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі, відповідач-1) про стягнення 1 518 064,90 грн. матеріальної шкоди, заподіяної під час перевезення вантажу залізницею.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі Договору добровільного страхування вантажів № 09/01-К0016984 від 24.12.2013 внаслідок настання страхового випадку - втрати частини вантажу, позивачем було виплачено страхове відшкодування власнику вантажу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Ідевіа» у розмірі 1 518 064,90 грн., а тому позивачем відповідно до положень статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки перевезення вантажу відбувалось залізничним транспортом на підставі Договору № 6406121 від 01.03.2013 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, то з посиланням на статті 110, 113, 114, 127 Статуту залізниць України, позивач вказує, що обов'язок з відшкодування збитків покладається на Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 було залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» (далі, третя особа-1) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ідевіа» (далі, третя особа-2).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2015 залучено до участі у справі співвідповідачем - Державну адміністрацію залізничного транспорту України (Укрзалізниця) (далі, відповідач-2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 910/29460/14-г у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не було дотримано порядку заявлення претензії у порядку, передбаченому статтею 29 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, що у відповідності до статті 30 вказаної Угоди виключає можливість задоволення пред'явленого позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Групп» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 910/29460/14-г скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення не застосовується до перевезень вантажів між станціями двох країн транзитом по території третьої країни в поїздах залізниць країни відправлення або призначення.

Також, скаржник наголосив на тому, що страховик (позивач) набув право пред'явлення претензії до залізниці на підставі і договору і закону, і надання окремо довіреності згідно § 5 статті 29 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення не є обов'язковим.

За твердженнями апелянта, позивач отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатись безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Страховик, як наголошує позивач, може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у справі № 910/29460/14-г було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 07.07.2015.

01.07.2015 представник відповідача-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 910/29460/14-г залишити без змін. У відзиві відповідач-2 наголосив на тому, що позивач не обгрунтував та не підтвердив відповідними доказами наявність у відповідачів вини для відшкодування збитків у порядку регресу.

06.07.2015 представник відповідача-1 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 910/29460/14-г залишити без змін. У своєму відзиві відповідач-1 зазначив, що позивачем не було дотримано передбаченого Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення порядку досудового врегулювання спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2015 у зв'язку з неявкою у судове засідання представників третіх осіб розгляд справи було відкладено на 23.07.2015.

У зв'язку із перебуванням судді Отрюха Б.В. у відпустці, а судді Тищенко А.І. на лікарняному, розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 23.07.2015 сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/29460/14-г колегію суддів у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Гончаров С.А., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.07.2015 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» прийнято до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Михальська Ю.Б. (доповідач у справі), судді: Іоннікова І.А., Гончаров С.А., розгляд справи вирішено здійснювати у судовому засіданні, призначеному на 23.07.2015.

Представники третіх осіб у судове засідання, призначене на 23.07.2015, знову не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, наявними у матеріалах справи. Враховуючи це, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третіх осіб, що не перешкоджає судовому розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Представники відповідачів у судовому засіданні проти доводів, викладених позивачем у апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 20.11.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ідевіа» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Zenta Trade» укладено Контракт № 20-11/У на купівлю лікарських засобів на загальну суму 387 107,11 дол. США.

З метою виконання даного контракту 24.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ідевіа» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» було укладено Договір № 179-ЗТЕ на транспортно-експедиторське обслуговування експортно-імпортних і транзитних вантажів.

Також, 24.12.2013 між Приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна» (страхувальник) укладено Договір № 09/01-К0016984 добровільного страхування вантажів (на разове перевезення) (далі, Договір страхування). Вигодонабувачем за Договором страхування визначено ТОВ «Ідевіа».

Згідно пункту 1.1. Договору страхування предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, і пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням заявленим на страхування вантажем, що перевозиться протягом строку дії Договору, а саме: медичні засоби 1699 коробок, вартістю 3212989,01 грн. згідно інвойсу.

За умовами пункту 1.2. Договору страхування маршрут перевезення з/д транспортом - Ст. Петрівка, м. Київ, Україна - Узбекистан, ст. Чукурсай.

На підставі Договору № 6406121 від 01.03.2013 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги, укладеного між Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КСТ Груп Україна», за відправкою № .12.2013 лікарські засоби по Контракту № 20-11/У від 20.11.2013 вартістю 387 107,11 дол. США були завантажені у м. Києві у залізничні вагони, опломбовані та відправлені за маршрутом Київ-Петрівка - Чукурсай (Узбекистан).

30.12.2013 на ст. Дебальцеве було виявлено перебиття та відсутність пломб на вагонах, які перевозили вказаний вантаж.

02.01.2014 на ст. Дебальцеве-Сортувальне за результатами перевірки кількості вантажу було складено Комерційний акт № 577373/1, згідно якого виявлено перебиття ЗПУ Ш486002 та відсутність ЗПУ Ш486017 та виявлено нестачу вантажу.

Позивач вказує, що згідно рекламаційного акту № 23/01/2 від 23.01.2014 та претензії ТОВ «Zenta Trade» сума нестачі становить 194016,87 дол. США.

У зв'язку із наведеним, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ідевіа» звернулось до позивача із заявою про виплату суми страхового відшкодування за Договором № 09/01-К0016984 добровільного страхування вантажів від 24.12.2013.

На підставі страхових актів № 71 від 16.04.2014, № 71-2 від 11.07.2014, № 71-3 від 11.07.2014, № 71-1 від 11.07.2014 позивачем було виплачено вигодонабувачу за Договором страхування страхове відшкодування у загальному розмірі 1 518 064,90 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № ЗР036276 від 18.07.2014 на суму 310038,96 грн., № ЗР037119 від 24.07.2014 на суму 310 038,95 грн., № ЗР035322 від 14.07.2014 на суму 310 038,96 грн., № ЗР020435 від 30.04.2014 на суму 587 948,03 грн.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на статті 110, 113, 114, 127 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, за змістом яких залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству. За незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме: а) за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі; б) за втрату вантажу, який здано до перевезення з оголошеною вартістю, - у розмірі оголошеної вартості, а якщо залізниця доведе, що оголошена вартість перевищує дійсну, - у розмірах дійсної вартості; в) за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість.

Залізниця несе матеріальну відповідальність за втрату, недостачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення багажу, вантажобагажу, а також за прострочення його доставки, якщо не доведе, що втрата, недостача, псування, пошкодження, прострочення відбулися не з її вини. За недостачу, втрату, псування або пошкодження багажу, вантажобагажу залізниця несе відповідальність у таких розмірах: а) за багаж і вантажобагаж, прийнятий до перевезення з оголошеною вартістю, - у розмірі оголошеної вартості, а якщо залізниця доведе, що оголошена вартість перевищує дійсну вартість, - у розмірі дійсної вартості; б) за багаж, прийнятий до перевезення без оголошеної вартості, - у розмірі дійсної вартості багажу, встановлену згідно з Правилами перевезень пасажирів; в) за псування і пошкодження багажу і вантажобагажу - у розмірах тієї суми, на яку було знижено їх вартість.

З огляду на зазначене, позивач стверджує, що обов'язок з відшкодування збитків внаслідок втрати частини вантажу покладається на відповідача-1 - Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» з огляду на наступне.

У відповідності до частини 6 статті 315 Господарського кодексу України щодо спорів, пов'язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

Пунктом 4 Статуту залізниць України передбачено, що перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Так, перевезення вантажу у вагоні № 91812974 за відправкою № 34519140 Київ Петрівка ПЗЗ - Чукурсай Узбекистан здійснювалось у міжнародному залізничному сполученні на підставі Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі, Угода або УМЗВС).

Позивач у апеляційній скарзі посилається на те, що оскільки перевезення відбувалось між Україною та Узбекистаном транзитом через Російську Федерацію, вказана Угода до спірних правовідносин не застосовується, оскільки відповідно до § 3 статті 2 Угоди, вона не застосовується до перевезень вантажів між станціями двох країн транзитом по території третьої країни в поїздах залізниць країни відправлення або призначення.

Зазначені твердження апелянта не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки частиною 2 § 3 статті 2 Угоди встановлено, що перевезення у такому випадку здійснюється на підставі особливих договорів, укладених між зацікавленими залізницями. Втім, між залізницями України, Російської Федерації та Узбекистану не укладено особливих договорів для здійснення таких перевезень. Крім того, як підтверджується матеріалами справи, сам позивач, звертаючись із претензіями до відповідачів, посилався на норми УМЗВС (том 1, а.с. 78-80), чим фактично підтвердив необхідність застосування її положень до спірних правовідносин.

Враховуючи зазначене, умови перевезення лікарських засобів у вагоні № 91812974 за відправкою № 34519140 Київ Петрівка ПЗЗ - Чукурсай Узбекистан регулюються саме нормами УМЗВС.

Розділ VI Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення регулює порядок заявлення претензій, позовів, визначає претензійну та позовну давність.

Параграфом 1 статті 30 Угоди встановлено, що право пред'явлення позову, що ґрунтується на договорі перевезення належить тій особі, яка має право заявити претензію до залізниці. Позов може бути пред'явлено лише після заявлення претензії у відповідності до статті 29 Угоди.

Згідно з § 6 статті 29 Угоди встановлено, що претензія пред'являється до розгляду компетентним органом залізниці, зазначеному в Додатку 19 до «Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення».

У відповідності до пункту 21 Додатку 19 до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення щодо залізниць України таким органом є Укрзалізниця (Державна адміністрація залізничного транспорту України).

Відповідно до § 5 статті 29 Угоди у випадку, коли претензія пред'являється від імені відправника чи одержувача уповноваженою особою, то право на пред'явлення повинно бути підтверджено довіреністю відправника чи одержувача. Така довіреність повинна відповідати внутрішнім законам та правилам тієї країни, до залізниці якої пред'явлено претензію.

Параграфом 7 статті 29 Угоди визначено, що у разі якщо до письмової заяви про претензію до залізниці додані не всі вказані у цьому параграфі необхідні документи або документи, вказані в п.п.1-4 даного параграфу, додані в копіях, то така неповна заява або невірна заява про претензію повертається заявнику залізницею у строк не пізніше 15 днів з дня її надходження до органу залізниці у відповідності до Додатку 19 до даної Угоди із зазначенням, які документи відсутні або надані в копіях. Повернення залізницею заявнику такої заяви не є відмовою в задоволенні претензії у відповідності до § 2 статті 30 Угоди та не надає заявнику право на звернення до суду з позовом до залізниці.

Матеріалами справи підтверджується, що в листопаді 2014 року позивач звернувся з претензією до Укрзалізниці. Однак, листом від 27.11.2014 № ЦМ-8/253 за підписом начальника Департаменту комерційної роботи Укрзалізниці позивачу було повідомлено, що відповідно до §5 статті 29 Угоди у випадках, коли претензія пред'являється від імені відправника чи одержувача уповноваженою особою, то право на пред'явлення повинно бути підтверджено довіреністю відправника чи одержувача, та повернуто претензію заявнику.

Таким чином, оскільки претензія позивача, подана до Укрзалізниці в листопаді 2014 року, була повернута заявнику, то з огляду на положення § 7 статті 29 Угоди, сам по собі факт звернення позивача з вказаною претензією не надає заявнику право на звернення до суду з позовом до залізниці.

Твердження скаржника з приводу того, що позивач отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатись безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою (претензією) виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом безпосереднього звернення до суду спростовуються наступним.

Відповідно до частини 3 статті 5 Господарського процесуального кодексу України порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин.

У відповідності до статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно зі статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Так, згідно з положеннями § 1 статті 30 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення позов, що ґрунтується на договорі перевезення, особою, яка має право заявити претензію залізниці, може бути пред'явлений тільки після заявлення претензії у відповідності до вимог статті 29 цієї Угоди (тобто пред'явлення претензії до розгляду компетентним органом залізниці).

Однак, як уже зазначалося вище, позивачем такого претензійного порядку дотримано не було, зокрема, подано претензію з порушенням вимог § 5 статті 29 Угоди, а тому відповідач-2 правомірно повернув позивачу його претензію про виплату страхового відшкодування. Водночас, як уже зазначалося вище, повернення залізницею заявнику такої заяви не є відмовою в задоволенні претензії у відповідності до § 2 статті 30 Угоди та не надає заявнику право на звернення до суду з позовом до залізниці.

Також, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8.3.13. Договору страхування страхувальник зобов'язаний на вимогу страховика надати йому (його представнику) повноваження вести від імені страхувальника захист і представляти інтереси страхувальника в судових і арбітражних органах, самостійно визначати порядок і процедуру врегулювання збитку.

Згідно пункту 8.3.17. Договору страхування страхувальник зобов'язаний виконати всі формальності, які необхідні для реалізації права вимоги до особи винної в заподіяні збитку та передати страховику це право. Якщо страхувальник відмовився від свого права вимоги чи не скористався ним або здійснення цього права стало неможливим з його вини, Страховик звільняється від обов'язку виплати страхового відшкодування.

З вказаних норм Договору страхування вбачається, що страхувальник зобов'язаний виконати всі формальності для передачі права вимоги, а саме надати страховику відповідні повноваження, і зробити це на вимогу страховика, а отже, твердження скаржника, що право вимоги перейшло до нього на підставі Договору суперечить самому Договору страхування.

Крім того, відповідно до пункту 9.2.14. Договору страхування страхувальник зобов'язаний виконати всі формальності та здійснити дії, необхідні для документального закріплення та реалізації права вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки.

Згідно пункту 9.2.15. Договору страхування страхувальник зобов'язаний повідомити страховикові всі відомості, передати йому всі документи і речові докази для реалізації права вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки.

Відповідно до пункту 9.4. Договору страхування невиконання страхувальником (вигодонабувачем) умов пунктів 9.2.14. - 9.2.15. цього Договору надає страховику право відмови у виплаті страхового відшкодування, якщо невиконання даного обов'язку позбавило страховика права на пред'явлення регресних вимог до відповідальних за завданий збиток осіб.

Згідно пункту 10.3.1. Договору страхування після одержання страхового відшкодування страхувальник (вигодонабувач) зобов'язаний передати страховику оригінали всіх існуючих у нього документів, що стосуються даного випадку, включаючи листування з особами відповідальними за завданий збиток, докази їх вини і виконати всі формальності, необхідні для реалізації страховиком права регресу.

Зі змісту вказаних положень Договору страхування вбачається, що позивач мав право витребувати у страхувальника всі необхідні документи для пред'явлення претензії, а випадку їх ненадання - відмовити у виплаті страхового відшкодування, однак, цього не зробив.

Посилання скаржника на Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є безпідставним, оскільки страхування у даному випадку здійснювалось на підставі Договору ДОБРОВІЛЬНОГО страхування, а не обов'язкового, крім того, предметом страхування, відповідно до Договору страхування був вантаж (медичні засоби) у вагоні № 91812974, а не наземний транспорт.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що позивач у відповідності до норм чинного законодавства України не обгрунтував та не підтвердив належними та допустимими доказами наявність у відповідача-1 вини для відшкодування збитків в порядку регресу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Групп» та стягнення з відповідача-1 на користь позивача відповідної грошової суми.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 910/29460/14-г залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі № 910/29460/14-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/29460/14-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді С.А. Гончаров

І.А. Іоннікова