РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2015Справа №910/5518/15-г

За позовом Дочірнього підприємства "Артек"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-Комерційна фірма "Еско"

про стягнення 5307,71 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Жолудєва М.С. - представник, довіреність вих.№6-ю від 05.01.2015;

Від відповідача: Кіріченко Ю.В. - представник, наказ №32-к від 22.07.2013;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Дочірнє підприємство "Артек" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до "Виробничо-Комерційна фірма "Еско" про стягнення 19 353,01 грн., з яких 18 129,33 грн. основного боргу, 679,80 грн. пені, 543,88 грн. штрафу, а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1827,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки № Т 01 2 від 20.07.12 р. в частині зобов'язань щодо своєчасного здійснення поставки товару, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані штраф та пеня.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2015 порушено провадження у справі № 910/5518/15 та призначено до розгляду на 09.04.2015.

09.04.2015 судове засідання не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.15 р. розгляд справи відкладався на 14.05.15 р.

У судове засідання 14.05.2015 з'явилися уповноважені представники позивача і відповідача.

До початку судового засідання 14.05.2015 представником позивача через канцелярію суду подано клопотання б/н від 06.04.15 р. про долучення документів до матеріалів. Клопотання судом задоволено, документи долучено судом до матеріалів справи.

Також представник позивача до початку судового засідання 14.05.15 р. подав заяву про зменшення розміру позовних вимог б/н від 08.04.2015, відповідно до якої позивач у зв'язку з частковою сплатою відповідачем заборгованості, а саме: 04.03.2015 заборгованості у сумі 4000,00 грн. згідно рахунку №2170 від 13.11.2014; 10.03.2015 заборгованості у сумі 2859,12 грн. згідно рахунку №2260 від 27.11.2014 та 06.04.2015 заборгованості у сумі 2346,34 грн. згідно рахунку №02338 від 05.12.2014. зменшує суму позовних вимог та просить стягнути з відповідача 8923,87 грн. основного боргу, 679,80 грн. пені та 543,88 грн. штрафу , всього 10147,55 грн., а також судові витрати. Заяву долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 14.05.2015 представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 06.04.2015. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Окрім того у судовому засіданні 14.05.15 р. представником відповідача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 14.05.2015, а саме оригіналів платіжних доручень: №365 від 14.05.2015 на суму 4084,03 грн., №282 від 10.04.2015 на суму 1839,84 грн., №315 від 29.04.2015 на суму 3000,00 грн., №272 від 06.04.2015 на суму 2346,34 грн., №209 від 10.03.2015 на суму 2859, 12 грн., №181 від 04.03.2015 на суму 4000,00 грн.. Клопотання судом задоволено, документи долучено судом до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 14.05.15 р. представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог б/н від 13.05.2015, відповідно до якої позивач у зв'язку з частковою сплатою заборгованості відповідачем, а саме: 10.04.2015 суми заборгованості у розмірі 1839,84 грн. згідно рахунку №02301 від 02.12.2014 та 29.04.2015 суми заборгованості у розмірі 3000,00 грн. згідно рахунку №02301 від 02.12.2014 зменшує розмір позовних вимог та просить стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар у сумі 4084,03 грн., пеню у розмірі 679,80 грн. та штраф у сумі 543,88 грн., всього 5307,41 грн., а також судові витрати. Заяву долучено судом до матеріалів справи.

Розглянувши в судовому засіданні 14.05.15 р. зміст позовної заяви та заяв позивача про зменшення розміру позовних вимог б/н від 08.04.15 р. та б/н від 13.05.15 р. суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У відповідності до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає вищевказані заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду і спір вирішується з їх урахуванням.

Документи, витребувані ухвалами суду від 10.03.15 р. та 17.04.15 р., відповідачем суду не надані.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні 14.05.2015 представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача і відповідача в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача і відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 14.05.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог в частині стягнення штрафу та пені з урахуванням поданих позивачем заяв про зменшення розміру позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача і відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

20 липня 2012 року між Дочірнім підприємством "Артек" (позивач у справі, продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комперційна фірма "Еско" (відповідач у справі, покупець за договором) укладено Договір поставки № Т 01 2 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язався передати покупцю, а покупець зобов'язався прийняти та сплатити в строки та на умовах, визначених договором профіль, фурнітуру, комплектуючі і витратні матеріали для виготовлення світлопрозорих конструкцій.

Розділами 2 - 8 Договору сторони узгодили ціну товару та порядок розрахунків, умови поставки товару, гарантійні зобов'язання, форс - мажор та відповідальність сторін тощо.

Згідно п. 8.1 Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом одного календарного року. Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік, якщо жодна зі сторін письмово не повідомила про розірвання договору. При достроковому розірванні дійсного договору сторона повинна і письмовій формі за 30 календарних днів попередити іншу сторону.

Як свідчать матеріали справи Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

Пунктом 1 додаткової угоди №1 до Договору внесено зміни до п. 8.1 Договору поставки, відповідно до яких діючий договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом календарного року. Дія договору автоматично пролонгується на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо не пізніше ніж за 30 календарних днів до його закінчення, якщо будь-яка із сторін письмово не повідомить про це іншу сторону.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п.3.1. Договору покупець направляє на адресу продавця замовлення на поставку товару із зазначенням артикулів, найменування і кількості належного поставці товару. Замовлення вважається прийнятим, якщо продавець виставить рахунок-фактуру на оплату з резервуванням товару.

Відповідно п.3.2. Договору товару резервується за покупцем на 2 (два) банківських дні з моменту виставлення продавцем рахунку-фактури. Якщо в встановлений п.2.3. договору строк, покупець не здійснить сплату, продавець має право на свій розсуд відмовитись від поставки.

Продавець зобов'язаний поставити товар покупцю протягом 5-ти банківських днів після надходження оплати за товар на розрахунковий рахунок продавця, згідно виставленого рахунку-фактурі, якщо інші строки поставки не визначені додатковою угодою сторін (п.3.3. Договору).

Сторони домовились у п. 3.4. Договору, що покупець забирає товар зі складу продавця за адресою: м. Київ, вул. Сім`ї Сосніних, 11 власним транспортом. Документами, які підтверджують факт прийому-передачі товару, є довіреність на отримання товару і видаткова накладна з підписами представників покупця і продавця.

У відповідності до п.2.1 Договору ціна на товар встановлюється у рахунках - фактурах, які виставляються продавцем для оплати покупцеві.

Як свідчать матеріали справи, у відповідності до вказаного пункту Договору позивачем були виставлені рахунки - фактури № 02170 від 13.11.14 р. на суму 9345,20 грн., № 02260 від 27.11.14 р. на суму 2859,12 грн., № 02301 від 02.12.14 р. на суму 4839,84 грн., № 02338 від 05.12.14 р. на суму 2346,34 грн., № 02347 від 08.12.14 р. на суму 4084,03 грн. копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Судом за матеріалами справи встановлено та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що на виконання умов вищевказаного Договору відповідачем було здійснено поставку покупцю продукції на суму 23474,53 грн., що підтверджується видатковими накладними № 2026 від 17.11. на суму 9345,20 грн., № 02102 від 27.11.2014 на суму 2859,12 грн., № 02141 від 02.12.2014 на суму 4839,84 грн., № 02174 від 05.12.2014 на суму 2346,34 грн., № 02182 від 09.12.2014 на суму 4084,03 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Факт отримання товару відповідачем підтверджується підписами на вищевказаних видаткових накладних уповноваженого представника ТОВ "Виробничо - комерційна фірма "Еско" Лукі В.І., який діяв на підставі відповідних довіреностей відповідача: № 302 від 17.11.2014 строком дії до 26.11.14 р., № 315 від 27.11.2014 строком дії до 06.12.14 р., № 331 від 02.12.2014 строком дії до 11.12.14 р., № 336 від 05.12.2014 строком дії до 14.12.14 р. та № 341 від 08.12.2014 строком дії до 17.12.14 р., копії яких надані позивачем.

Згідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред'явити вимогу у зв'язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 4.1. Договору встановлено, що продавець гарантує відповідність поставленого товару стандартам і технічним умовам на цю продукцію заводів-виробників.

За умовами п. 3.5. Договору покупець зобов'язаний здійснювати перевірку при прийомі товару за кількістю, якістю, асортименту. Наявність підпису уповноваженого представника покупця у накладній є підтвердженням відсутності претензій стосовно кількості, якості (за виключенням заводського браку) і номенклатури товару.

У випадку претензій до якості товару покупець зобов'язаний на протязі 15 календарних днів з моменту отримання товару направити продавцеві письмову рекламацію зі зазначенням номеру договору, дати поставки та описом недоліків (п.4.2 Договору).

Судом згідно матеріалів справи та усних пояснень представників сторін в судовому засіданні 14.05.15 р. встановлено відсутність заперечень щодо факту поставки товару за вказаними видатковими накладними.

Доказів пред'явлення претензій щодо якості та кількості поставки товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових рекламацій щодо поставленого товару від відповідача до суду не надходило.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим видом обліку, що ведеться підприємством. (ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Згідно п. 138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п.139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліг нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до п. 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника - податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону Україна., оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з положеннями п.п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: у паперовому вигляді; в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п.п. 201.6, 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України).

Відповідно до абз. 2 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно положень абз. 3-5 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції. Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

Додаткового у відповідності до приписів чинного законодавства на підтвердження виконання своїх зобов'язань з поставки товару за Договором позивачем надані копії відповідних податкових накладних № 183 від 17.11.14 р., № 330 від 27.11.14 р., № 14 від 02.12.14 р., № 81 від 05.1.214 р. та № 100 від 09.12.14 р..

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання з передачі товару Товариству з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ЕСКО", а відповідачем, у свою чергу, прийнятий цей товар без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем товару належним чином підтверджено матеріалами справи.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, відповідно до умов п.2.3. Договору покупець сплачує 100% оплату за товар на розрахунковий рахунок продавця на основі рахунку-фактури протягом 2 (двох) банківських днів з моменту його виставлення.

Сторони у п.2.4. Договору погодили, що рахунок-фактура дійсний для оплати протягом строку, встановленого п.2.3 договору.

Як встановлено судом згідно матеріалів справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, а також зазначено позивачем в заявах про зменшення розміру позовних вимог відповідно до виставлених позивачем рахунків - фактур відповідач розрахувався за поставлений товар частково, перерахувавши позивачеві грошові кошти в загальній сумі 19390,50 грн., що підтверджується відповідними копіями платіжних доручень та банківською випискою. Отже, залишок несплаченої відповідачем заборгованості за поставлений товар становить 4084,03 грн..

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Оскільки всупереч досягнутим між сторонами домовленостям відповідач своїх зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати поставленого товару не виконав, позивачем на адресу відповідача була направлена претензія б/н від 20.01.15 р. про сплату заборгованості за Договором поставки № Т 01 2 від 20.07.12 р. з вимогою про сплату боргу разом із нарахованими штрафними санкціями, отримання якої 28.01.15 р. відповідачем підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 625.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, свої зобов'язання щодо сплати Дочірньому підприємству «Артек» грошових коштів в сумі 4084,03 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у ТОВ «ВКФ «ЕСКО» утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві та заявах про зменшення розміру позовних вимог.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження своєчасного виконання зобов'язань за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки № Т 01 2 від 20.07.12 р. або його окремих положень суду не надано.

За матеріалами справи судом встановлено, що після порушення провадження у справі ухвалою суду від 10.03.15 р. відповідачем перераховано на рахунок позивача грошові кошти в сумі 4084,03 грн. із зазначенням призначення платежу «плат за замки згідно рах. 02347 від 08.12.2014 у т.ч. ПДВ 680,67 грн.», що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжним дорученням № 365 від 14.05.15 р..

Згідно п. 1-1 ч. 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами, у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому, судом враховано п. 4 Постанови №18, яким визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної вище норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що сплата грошових коштів в сумі 4084,03 грн. за поставлений згідно Договору товар здійснена відповідачем після порушення провадження у справі, відповідно на момент розгляду справи 14.05.15 р. предмет спору в частині стягнення 4084,03 грн. основного боргу відсутній.

Отже, провадження у справі в цій частині підлягає припиненню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Також у пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що розмір штрафних санкцій щодо окремих видів зобов'язань встановлюється законом, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Між тим, стягнення штрафних санкцій за порушення саме грошових зобов'язань передбачено у частині 6 цієї ж статті, в якій зазначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначив Верховний суд України у постановах від 27.09.05 р. у справі № 35/475-04, від 22.11.10 р. у справі № 14/80-09-2056 та від 20.12.10 р. у справі № 06/113-38, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, і пеня застосовується за порушення будь - яких господарських зобов'язань, а не тільки за невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) застосування такого виду неустойки як штраф до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно п. 4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.13р. № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, пені та штрафу, передбачених п. 6.2, 6.3. Договору.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252, від 09.04.2012 № 20/246-08, від 27.04.2012 № 06/5026/1052/2011 та постанові Вищого господарського суду України від 12.06.2012 у справі № 06/5026/1052/2011.

При цьому, пунктом 2.9 Постанови №14 передбачено, що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Пунктом 6.2. Договору встановлено, що за прострочку оплати за договором покупець сплачує продавцю 0,05 % від простроченої до оплати суми, за кожен день прострочення.

Згідно з п.6.3. Договору за прострочку оплати, яка склала більше 14 днів, крім пені, встановленої п. 6.2. Договору, покупець сплачує продавцю також штраф, у розмірі 3% простроченої до оплати суми.

Сторони у п. 6.4. договору погодили, що застосування неустойки (штрафу, пені), яка передбачена договором, є правом, а не обов'язком сторони, у якої виникло таке право.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставку товару у строк, визначений умовами Договору, з врахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 679,80 грн. за період з 10.12.14 р. по 18.02.14 р. та штраф в розмірі 3% від простроченої суми, що становить 543,88 грн., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

Згідно п.1.12 Постанови № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частиною 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Із системного аналізу наведених приписів чинного законодавства та умов п. 2.3 Договору вбачається, що день граничного строку оплати товару, яким зважаючи на дату виставлення рахунку № 02347 від 08.12.14 р., є 10.12.14 р., отже вказана дата не включається до періоду часу, за який може здійснюватися нарахування та стягнення пені. Початком періоду прострочення та, як наслідок, можливого нарахування штрафних санкцій у вигляді пені є 11.12.14 р..

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені та штрафу судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду, становить 634,53 грн. (з 11.12.14 р. по 18.02.15 р.), а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасну оплату поставленого товару підлягають частковому задоволенню в сумі 634,53 грн..

Крім того суд зазначає, що розмір нарахованого та заявленого позивачем до стягнення штрафу відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства та п.6.3 Договору і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 543,88 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, зважаючи на часткове погашення боргу відповідачем, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, враховуючи здійснення останнім погашення частини боргу після порушення провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження в частині стягнення 4084,03 грн. основного боргу припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комперційна фірма "ЕСКО" (03127, м. Київ, пр-т 40-річчя Жовтня, 100/2; код 16291077) на користь Дочірнього підприємства "Артек" (03134, м. Київ, вул. Сімї Сосніних, 11; код 24936048) 634 (шістсот тридцять чотири) грн. 53 коп. пені, 543 (п'ятсот сорок три) грн. 88 коп. штрафу та 1811 (одну тисячу вісімсот одинадцять) грн. 42 коп. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складений та підписаний 30 липня 2015 р.

Суддя А.М.Селівон