ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2015 р. Справа № 922/2488/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Михальов В.А. за довіреністю №б/н від 26.01.2015

відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Золота нива 1" (вх. №3622 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 17.06.15 р. у справі № 922/2488/15

за позовом Приватного підприємства "Золота нива 1"

до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області

про зобов"язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.06.15 р. по справі № 922/2488/15 (суддя Светлічний Ю.В.) в позові відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду Харківської області не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 17 червня 2015 р. по справі № 922/2488/15 та прийняти нове рішення, яким позов Приватного підприємства "Золота нива 1" задовольнити.

В обґрунтування викладених вимог позивач зазначає про те, що відповідач безпідставно та в порушення ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» відмовив в наданні ПП "Золота нива 1" в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок, зважаючи на те, що саме позивачеві було надано дозвіл на розробку документації із землеустрою. Позивач вважає, що відповідач вже реалізував своє право надання земельних ділянок в оренду у відповідності до ст. 13 вищенаведеного Закону, надавши ПП "Золота нива 1" дозвіл на початок оформлення права оренди (дозвіл, на підставі якого земельні ділянки були зареєстровані Державному земельному кадастрі), в зв'язку з чим, як стверджує позивач, відмовивши в видачі рішення, яке є підставою реєстрації права оренди, та створивши «штучні перешкоди», тим самим відповідач порушив права позивача на оформлення права оренди земельних ділянок.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому з наведеними позивачем доводами не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. В обґрунтування своєї позиції по справі відповідач посилається на порушення позивачем пункту 5 Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 р. № 213 щодо застосовується коефіцієнту при сплаті орендної плати за землі сільськогосподарського призначення державної форми власності; використання ПП «Золота Нива 1» невитребуваних земельних ділянок без правовстановлюючих документів. Крім того, відповідач, посилаючись на лист Державної реєстраційної служби України від 06.06.2014 № 9300/05-15-14, зазначає про те, що Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області, не може передати в оренду нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки, оскільки порядок проведення державної реєстрації права оренди на нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки залишається на даний час неврегульованим на законодавчому рівні, з огляду па відсутність суб'єкта, за яким здійснюється державна реєстрація права власності. Також, відповідач наголошує , що в силу ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» видання розпорядження голови районної державної адміністрації щодо передачі в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок є правом голови районної державної адміністрації, а не його обов'язком.

В призначене судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що 11 листопада 2013 року ПП «Золота нива 1» звернулося до Ізюмської районної державної ! адміністрації Харківської області з відповідними клопотаннями про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою і щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) із земель І нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок, зокрема загальною площею 45,4536га, які І розташовані за межами населених пунктів на території Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, загальною площею 18,4182га, які розташовані за межами населених пунктів на території Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, Батальною площею 78,6381га, які розташовані за межами населених пунктів на території Щванчуківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, загальною площею 36,5870га, які розташовані за межами населених пунктів на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, загальною площею 137,4887га, які розташовані за межами населених пунктів на території Куньєвської сільської ради Ізюмського району Харківської області, загальною площею 19,5525га, які розташовані за межами населених пунктів на території Комарівської с/льської ради Ізюмського району Харківської області відповідно.

Як вказує позивач, дані клопотання були подані з метою виготовлення встановлення (відновлення) меж земельних ділянок, та після державної реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі, з метою оформлення права оренди цих земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на строк 49 років, але до моменту отримання їх власниками правовстанрвлюючих документів на право власності на ці земельні ділянки, як це передбачено ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Матеріали справи свідчать про те, що розпорядженнями Ізюмської районної державної адміністрації №439 від 24 грудня 2013 року (з урахуванням змін, внесених розпорядженням №383 від 22 вересня 2014 року), №433 від 18 грудня 2013 року (з урахуванням змін, внесених розпорядженням №379 від 22 вересня 2014 року), №440 від 24 грудня 2014 року (з урахуванням змін, внесених розпорядженням №384 від 22 вересня 2014 року, №497 від 05 листопада 2014 року), №434 від 18 грудня 2013 року (з урахуванням змін, внесених розпорядженням №380 від 22 вересня 2014 року), №436 від 18 грудня 2013 року (з урахуванням змін, внесених розпорядженням №62 від 08 квітня 2014 року, №382 від 22 вересня 2014 року), №435 від 18 грудня 2013 року (з урахуванням змін, внесених розпорядженням №381 від 22 вересня 2014 року) відповідачем надані дозволи на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі та місцевості) із земель нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок, які розташовані за межами населених пунктів.

Позивачем на виконання вищевказаних розпоряджень Ізюмської районної державної адміністрації уклав із ТОВ "Землетехстандарт" договір на виготовлення технічної документації на вищевказані земельні ділянки.

Позивач зазначає про те, що він звертався до Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області з клопотаннями: 28 жовтня 2014 року за №442, 07 листопада 2014 року за №450, 06 листопада 2014 року за №452 щодо передачі в оренду земельниx ділянок, які знаходяться за межами населених пунктів па територіях: Чистоводівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, Комарівської сільської ради Ізюмського району Харківської області, Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Також, позивач повторно звернувся до відповідача 12 грудня 2014 року із клопотаннями: № 479, від 12.12.2014 № 480, від 12.12.2014 № 481 із аналогічним проханням.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 листопада 2014 року листом № 01-22/2701, 26 грудня 2014 року листом №01-24/3028 та 15 січня 2015 року Ізюмською районною державною адміністрацією була надана відповідь на вищезазначені клопотання про відмову в наданні в оренду нерозподілених земельних ділянок. В якості підстави для відмови в наданні в оренду земельних ділянок позивачу відповідач послався на незастосування коефіцієнту 1,756 до нормативної грошової оцінки земельних ділянок, який передбачений п.5 Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 р. №213 «Про методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів», по інших вже існуючих взаємовідносинах (інших діючих договорах оренди земель державної власності) між позивачем та відповідачем.

Зазначені обставини стали підставою звернення позивача з даним позовом до господарського суду про визнання протиправною відмови в наданні в оренду земельних ділянок з певних підстав, та про зобов'язання відповідача прийняти рішення, яким надати в оренду земельні ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходячи з положень ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», якою позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, дійшов висновку про те, що надання в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок, є правом Ізюмської районної державної адміністрації, а не ії обов'язком, тому у позивача не виникло порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, відповідно до цього суд вважав позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

З висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. (Постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р.)

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Звертаючись до господарського суду, позивач просив суд визнати протиправною відмову в наданні в оренду земельних ділянок та зобов'язати відповідача прийняти рішення, яким надати в оренду земельні ділянки. Позов обґрунтований положеннями ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Згідно ст. .З Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації діють на засадах: відповідальності перед людиною і державою за свою діяльність; верховенства права; законності; пріоритетності прав людини; гласності; поєднання державних і місцевих інтересів. Згідно ч.2 ст.7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»місцеві державні адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня. У відповідності до п.7 ч.1 ст.13 вказаного Закону до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" Нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Отже, аналіз даної норми права дає підстави вважати, що надання в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок, є правом Ізюмської районної державної адміністрації, а не ії обов'язком.

Відповідно ж до положень статті 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч.2).

В зв'язку з викладеним суд апеляційної інстанції не вбачає протиправною відмову відповідача в наданні в оренду земельних ділянок.

Приписами ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України (в редакції,чинній на момент виникнення спірних правовідносин) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

З аналізу наведених норм матеріального права, які регулюють земельні правовідносини, вбачається, що надання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності в оренду шляхом укладення відповідного договору здійснюється на підставі рішення ради, прийнятого за результатами розгляду заяви (клопотання) особи, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду, поданої відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі».

Згідно з частиною 14 статті 123 Земельного кодексу України відмову органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади у наданні земельної ділянки в користування або залишення клопотання без розгляду може бути оскаржено в судовому порядку. Такий спосіб захисту прав передбачений, зокрема, у пункті 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

Вказані норми передбачають оскарження рішень, дій чи

бездіяльності органу місцевого самоврядування або органу

виконавчої влади до суду, який має надати правову оцінку їх

відповідності вимогам закону, але не наділений повноваженнями щодо

вирішення питань, віднесених до компетенції вказаних органів.

Аналогічна позиція викладена Вищим господарським судом України в Узагальненнях судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами.

За таких обставин, заявлені позовні вимоги про зобов'язання відповідача прийняти рішення, яким надати в оренду земельні ділянки, не може бути задоволено в судовому порядку, адже зазначене питання належать виключно до компетенції органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту про визнання протиправною відмови в наданні в оренду земельних ділянок з певних підстав, та про зобов'язання відповідача прийняти рішення, яким надати в оренду земельні ділянки є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення порушених прав.

З огляду на викладене, колегія суддів, діючи в межах повноважень, наданих суду апеляційної інстанції у відповідності з приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, приходить до висновку, що господарський суд Полтавської області відповідно до наданих йому сторонами у справі документально оформлених доказів, забезпечив додержання вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, а позивач не довів наявності правових підстав для задоволення своїх позовних вимог до відповідача.

Тому вимоги позивача, що зазначені в апеляційній скарзі, не підлягають задоволенню, а наведені на їх підтвердження доводи не можуть бути прийнятими до уваги колегією суддів в якості підстав для скасування прийнятого у даній справі рішення господарського суду Харківської області від 17.06.15 р. у справі № 922/2488/15.

На підставі викладеного та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Золота нива 1" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.06.15 р. у справі № 922/2488/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 27 липня 2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.