ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2015 р. Справа № 922/2332/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Бондаренко Н.М., суддя Ільїн О.В.

при секретарі Довбиш А.О.

за участю представників сторін:

позивача- Капинос Н.В. (довіреність №10 від 10.01.2014 року),

відповідача - Лісунова А.А. (довіреність від 21.07.2015 року),

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх.3285Х/1-38) на рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2015 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Безмятежне", с.Безмятежне, Харківська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вога", м.Харків

про визнання недійсним умов договору,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Безмятежне" с. Безмятежне Харківської області(позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Вога", м. Харків про визнання недійсними умов договору купівлі - продажу №44 від 27.03.2013 року, укладеного між ТОВ "Безмятежне" та ТОВ "Вога", м. Харків, а саме: пункту 4.7 договору, який передбачає порядок платежів із застосуванням грошового еквіваленту іноземної валюти (долар США) шляхом одностороннього автоматичного корегування ціни, пунктів 4.3, 4.4, 8.4.1, 8.4.2 договору, які передбачають розмір процентів за користування чужими коштами, неустойки, збитків.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.05.2015 року у справі № 922/2332/15 (суддя Буракова А.М.) в позові відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, посилаючись на ч.2 ст.524 ЦК України, зазначає, що законодавством прямо дозволено сторонам, враховуючи принцип свободи договору, визначати ціну товару з прив'язкою до курсу відповідної іноземної валюти. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

27.03.2013 року ТОВ "Безмятежне" (покупець) та ТОВ "Вога" (продавець) уклали договір купівлі - продажу №44 (далі-договір) (а.с.39).

Відповідно до п.1.1 договору покупець зобов'язався передати узгодженими партіями товар у власність покупця, а покупець зобов'язався приймати товар та сплачувати за нього певну грошову суму (ціну товару). Найменування товару, його кількість та ціна зазначається у специфікаціях (видаткових накладних), які є невід'ємною частиною даного договору.

Пунктом 4.3 договору сторони погодили, що з дня, коли товар покупцем повинен бути оплачений, продавець має право вимагати від покупця, а покупець повинен сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами, до дня повної оплати товару, поверх неустойки та збитків( ст.ст. 536;625;692).

У п.4.4 договору сторони погодили, що проценти за користування чужими грошовим коштами сплачуються в наступному порядку:

а) 0,1% від несплаченої ціни товару по специфікації (у разі її відсутності по кожній видатковій накладній) за кожен календарний день протягом 30 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений покупцем;

б) 0,5% від несплаченої ціни товару по специфікації (у разі її відсутності по кожній видатковій накладній) за кожен календарний день протягом 60 календарних днів з дати закінчення 30 календарних днів, зазначених у п.п."а" п.4.4 договору;

в) 3% від несплаченої ціни товару по специфікації (у разі її відсутності по кожній видатковій накладній) за кожен календарний день до дня повної оплати з дати закінчення 60 календарних днів, зазначених у п.п."б" п.4.4 договору.

Інший розмір процентів, дата, з якої починається нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та сума, від якої будуть нараховуватись проценти, можуть бути передбачені у специфікації або іншому погодженому сторонами або їх представниками документі.

Відповідно до п. 4.7 договору ціна товару встановлюється сторонами в гривнях. Крім того, сторони цього договору визначають доларовий еквівалент ціни товару. Ціна (вартість) товару узгоджена сторонами на момент узгодження товару, що підлягає поставці, змінюється автоматично, на неоплачений товар, при зміні курсу долара США. При зміні курсу, ціна (вартість) товару, який підлягає оплаті покупцем, визначається самостійно покупцем на день оплати товару шляхом множення доларового еквівалента угодженої сторонами ціни товару, який не сплачений, на офіційний курс гривні до долару США, встановленому Національним банком України на день фактичної оплати покупцем ціни товару.

Сторони також вирішили, що якщо офіційний курс гривні до долару США, встановлений НБУ на день фактичної оплати покупцем ціни товару менше (нижче) ніж курс гривні до долару США, визначений на 14.00год. за київським часом банком продавця, зазначеному в даному договорі (в реквізитах сторін), то покупець для визначення суми оплати за товар (ціни товару) помножує доларовий еквівалент узгодженої сторонами ціни товару, який не сплачений, на курс гривні до долару США, встановлений банком продавця на день фактичної оплати покупцем ціни товару, а саме на 14.00год. за київським часом.

Якщо офіційний курс гривні до долару США встановлений на день фактичної оплати покупцем ціни товару або курс гривні до долару США, визначений на 14.00год. за київським часом баком продавця, більше (вище) курсу, який був встановлений на день узгодження сторонами ціни (вартості) конкретної партії товару, яка належить до оплати, то ціна (вартість) товару змінюється автоматично без будь-яких додаткових узгоджень. Однак для належного ведення бухгалтерського обліку протягом семи календарних днів після оплати товару по зміненій ціні, покупець зобов'язаний скласти на направити продавцю цінним листом з описом вкладення (повідомленням про вручення) Акт донарахування ціни товару, в якому послатися на номер та дату видаткових накладних, по яким змінена ціна товару згідно зі зміненим курсом долара США по відношенню до гривні. Крім того, в даному Акті повинні бути зазначені: найменування товару, кількість, початкова та змінена ціна товару, а також курс долара США до гривні на момент узгодження ціни товару та на момент його фактичної оплати. Ціна товару підлягає зміні також і при зменшенні курсу долара США. Для поставки насіння сторони встановлюються еквівалент в Євро та застосовують умови, погоджені в п.4.7 договору з врахуванням курсу продажу не долару США, а євро. Покупець підтверджує, що має доступ до інформації про офіційний курс гривні до долару США, а також про курс гривні до долару США банка продавця, зазначеному в даному договорі (в реквізитах сторін).

В п.8.4.1 договору сторони узгодили, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених в п.3.1.2 договору покупець сплачує продавцю неустойку, крім збитків, в розмірі 0,5% від вартості боргу за кожен день незалежно від вини. Нарахування неустойки припиняється через рік від дати, коли зобов'язання по оплаті товару повинно було бути виконано покупцем.

Сторони вирішили, що якщо покупець прострочить оплату товару більш ніж на 60 календарних днів, то, крім неустойки, він відшкодовує продавцю збитки в розмірі 20% від ціни неоплаченого товару, якщо більш ніж на 100 днів, то 40% від ціни неоплаченого товару, а якщо більш ніж на 200 днів, то 60% від ціни неоплаченого товару (п.8.4.2 договору).

Згідно п.10.1. договору, він діє з моменту з моменту підписання першої видаткової накладної або специфікації та діє до 31.12.2013 року.

Дія вказаного договору продовжується на тих же умовах та на той же строк, якщо у останній місяць строку дії договору продавець не направить покупцю заяву про припинення його дії (п.10.2 договору).

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсними окремі умови договору, а саме пункт 4.3., 4.4., 8.4.1, 8.4.2, 4.7, посилаючись на те, що сторони не узгодили в договорі доларовий еквівалент ціни товару в іноземній валюті; розмір штрафних санкцій, а саме збитків, процентів, неустойки є непропорційно великими, що протирічить діючому законодавству України, принципу розумності та справедливості.

Колегія суддів враховує наступне.

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Стаття 207 Господарського кодексу України, також передбачає, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч.1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Надаючи аналіз переліченим пунктам договору купівлі-продажу № 44 судова колегія зазначає наступне.

Пунктом 4.2 договору №44 передбачено, що у разі прострочення покупцем оплати за товар понад 60 календарних днів, то, окрім неустойки, він відшкодовує продавцю збитки в розмірі 20% від ціни несплаченого товару, якщо понад 100 днів, то 40% від ціни несплаченого товару, а якщо понад 200 днів, то 60% від ціни несплаченого товару.

Згідно до ч.2 ст.224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим кодексом та іншими законами.

Обчислення розміру збитків здійснюється у валюті, в якій провадилися або повинні бути проведені розрахунки між сторонами, якщо інше не встановлено законом.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст.230 ГК України).

Штрафом є неустойка, яка, обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України).

Таким чином, відповідальність щодо сплати збитків, їх склад передбачено в законі (ч.1 ст.224; ст.225 ГК України).

Враховуючи вказане вище, судова колегія приходить до висновку, що передбачена в пункті 8.4.2. спірного договору відповідальність, не підпадає під ознаки збитків і тому не відповідає вимогам ст.ст.224; 225 ГК України, а є фактично штрафними санкціями, які вже визначені в договорі.

Отже, умови пункту 8.4.2. договору № 44 не відповідають вимогам ст. 224; 225 ГК України і тому мають бути визнані недійсними.

Пункт 8.4.1. договору №44 передбачає, що за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань, передбачених в п.3.1.2. договору, покупець сплачує продавцю неустойку, понад збитки в розмірі 0,5% від суми боргу за кожний день незалежно від вини…

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань: платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до статті « 3» вказаного вище закону - розмір пені, передбачений статтею «1» цього закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, правила, встановлені в статті першій вказаного закону, обмежуються імперативною нормою ст.3 цього закону, щодо обмеження нарахування розміру пені подвійною обліковою ставкою Нацбанку України. Розмір пені, встановлений сторонами в договорі, перевищує розмір, визначений в ст.3 вказаного закону.

На підставі викладеного, пункт 8.4.1. договору не відповідає вимогам ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» і тому має бути визнаний недійсним.

Пункт 4.7. спірного договору передбачає, що ціна на товар за договором встановлюється сторонами в гривнях. Крім того, сторони визначають доларовий еквівалент ціни товару. Ціна (вартість) товару узгоджена сторонами на час погодження товару, що підлягає поставці, змінюється автоматично, на неоплачений товар, при зміні курсу долара США. При зміні курсу, ціна товару, що підлягає оплаті покупцем, визначається самостійно покупцем на день оплати товару шляхом множення доларового еквіваленту узгодженої сторонами ціни товару…

Позивач вказує, що сторонами не встановлено ні в договорі, ні в специфікації доларового еквіваленту.

Такі доводи, по-перше, не стосуються предмету спору, не є доводами щодо недійсності вказаного пункту договору; по-друге, доларовий еквівалент сторони повинні визначати на час погодження товару, що підлягає поставці, як зазначено в частині першій оспорюваного пункту договору.

Слід також прийняти до уваги, що в частині 2 статті 533 ЦК України передбачено: якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривні, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором…

Отже, доводи апелянта щодо недійсності п.4.7 договору №44 не можуть бути прийняті до уваги судовою колегією, оскільки застосування доларового еквіваленту ціни при розрахунках не протирічить діючому законодавству.

Пункт 4.3. договору № 44 передбачає, що з дня коли покупець має сплатити за товар, продавець має право вимагати від покупця, а покупець зобов'язаний сплатити відсотки за користування чужими грошовими коштами.

В позовній заяві позивач посилається на дискримінаційний характер п.4.3, 4.4. договору.

В судовому засіданні від 23.07.2015 р. представник позивача уточнив, що не вбачає недійсності положень пункту 4.3. договору.

Судова колегія враховує, що відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити 3% відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором.

Згідно з ч.3 ст. 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Таким чином, вказаними нормами закону передбачено сплату процентів за користування чужими грошовими коштами, про що також йдеться в оспорюваному позивачем п.4.3 договору № 44.

Таким чином, відсутні підстави для визнання п.4.3 договору № 44 недійсним, оскільки він лише вказує на можливість нарахування відповідних відсотків.

Пункт 4.4. договору № 44 передбачає, що проценти за користування чужими грошовими коштами сплачується в наступному розмірі:

-0,1 % від несплаченої ціни товару за специфікацією за кожний календарний день протягом 30 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений покупцем;

-0,5 % від несплаченої ціни товару за специфікацією за кожний календарний день протягом 60 календарних днів з дати сплинення 30 календарних днів, вказаних в пункті «а» п.4.4. договору;

-3 % від несплаченої ціни товару за кожний календарний день до дня повної оплати з дати сплинення 60 календарних днів вказаних в пункті «б» п. 4.4. договору.

Із змісту наведеного пункту договору вбачається, що відповідно до порядку обрахування процентів, передбаченому в ньому, йдеться про нарахування пені (тобто штрафної санкції), а не іншого розміру процентів за користування чужими коштами.

Частиною 3 статті 692 ЦК України фактично конкретизовано передбачений статтею 536 цього кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене ст. 625 ЦК України право продавця вимагати від покупця сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлено договором.

Зі змісту цих статей випливає, що договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший розмір їх обчислення.

Отже, п.4.4. договору визначає не інший розмір відсотків за користування грошовими коштами, а інший порядок їх нарахування. Крім того, проценти за користування чужими грошовими коштами, які передбачені п.4.4, нараховуються на кожний день прострочення виконання зобов'язання, і тому, за своєю правовою природою, враховуючи спосіб їх обчислення, підпадають під визначення пені.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що вимоги позивача про визнання вказаного пункту недійсним є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Отже, судова колегія вважає за необхідне визнати недійсними пп. 4.4.; 8.4.1.; 8.4.2. договору, у зв'язку із чим рішення господарського суду першої інстанції має бути скасоване в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними зазначених пунктів.

Доводи апеляційної скарги щодо недійсності решти пунктів договору (4.3.; 4.7.) не можуть бути прийняті до уваги судовою колегією, оскільки вони не суперечать будь-якій нормі закону, а доводи апелянта відносно несправедливості вказаних норм договору є суто оціночними і базуються на суб'єктивній думці позивача.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2015 р. у справі № 922/2332/15 прийняте при неповному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, в зв'язку з чим, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення - скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пунктів 4.4., 8.4.1, 8.4.2 договору купівлі-продажу №44 від 27.03.2013 року, укладеного між ТОВ "Безмятежне" та ТОВ "Вога".

На підставі викладеного та керуючись статтями ст. ст. 83; 99, 101, пунктом 2 статті 103, пунктом 1 частини 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2015 року у справі №922/2332/15 скасувати частково, а саме в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пп. 4.4.; 8.4.1; 8.4.2 договору купівлі-продажу № 44 від 27.03.2013.

У цій частині прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсними умови договору купівлі-продажу №44 від 27.03.2013 року, укладеного між ТОВ "Безмятежне" та ТОВ "Вога" в частині пунктів 4.4., 8.4.1, 8.4.2.

В решті позовних вимог рішення господарського суду Харківської області від 25.05.2015 року у справі №922/2332/15 залишити без змін.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Ця постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови по справі № 922/2332/15 підписано 28.07.2015 року

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Бондаренко В.П.

Суддя Ільїн О.В.