ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. Справа № 911/1803/15

Розглянувши матеріали справи за позовом Приватного акціонерного товариства «Таращаплемсільрибгосп», м. Тараща

до Таращанської районної державної адміністрації, м. Тараща

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача - Державного підприємства «Укрриба», м. Київ

про визнання недійсним акту

Суддя Кошик А.Ю.

За участю представників сторін:

Від позивача: Романчук Д.М.

Від відповідача: не з'явився

Від Третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Таращаплемсільрибгосп» (далі - «позивач») до Таращанської районної державної адміністрації (далі - «відповідач») про визнання недійсним актів.

Провадження у справі № 911/1803/15 порушено відповідно до ухвали суду від 24.04.2015 року та призначено справу до розгляду на 12.05.2015 року.

08.05.2015 року до господарського суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій позивач доповнив позовні вимоги ще однією вимогою з тих же підстав, що викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.05.2015 року подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 12.05.2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Державне підприємство «Укрриба» та відкладено розгляд справи на 16.06.2015 року.

15.06.2015 року до господарського суду від позивача на виконання вимог ухвали суду надійшли письмові пояснення на відзив відповідача.

Третя особа, належним чином повідомлена про час і місце розгляду спору, у судове засідання 16.06.2015 року без поважних причин не з'явилась.

Сторони у судовому засіданні 16.06.2015 року заявили спільне усне клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки на їх думку розгляд справи неможливий без участі третьої особи. Розгляд справи відкладався на 30.06.2015 року

У судовому засіданні 30.06.2015 року в зв'язку із клопотанням третьої особи про надання часу на підготовку пояснень щодо заявленого позову, у розгляді справи оголошено перерву до 07.07.2015 року.

У судове засідання 07.07.2015 року представник відповідача не з'явився, представник третьої особи заперечень або пояснень по суті позову не надав, у справі оголошено перерву до 14.07.2015 року.

У судове засідання 14.07.2015 року представники відповідача та третьої особи не з'явились.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, у постійному користуванні позивача перебували три земельні ділянки, розташовані у Таращанському районі Київської області, а саме:

- площею 33,5043 га, що була надана позивачеві для цілей риборозведення, відповідно до рішення 22 сесії ХХІІІ скликання Степківської сільської ради народних депутатів від 17.08.2001 року № 156, на підставі якого був оформлений Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 001348 від 09.11.2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 47;

- площею 177,703 га, що була надана позивачеві для цілей риборозведення, відповідно до рішення 19 сесії ХХІІІ скликання Кирданівської сільської ради народних депутатів від 26.07.2001 року № 67, на підставі якого був оформлений Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 001347 від 24.10.2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 49;

- площею 38,6002 га, що була надана позивачеві для цілей риборозведення, відповідно до рішення 19 сесії ХХІІІ скликання Северинівської сільської ради народних депутатів від 20.09.2001 року № 87, на підставі якого був оформлений Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 001350 від 23.10.2001 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 50 (далі - земельні ділянки).

В подальшому зазначені земельні ділянки були передані в постійне користування Державному підприємству «Укрриба» (далі - третя особа) у відповідності до наступних актів відповідача:

- розпорядження № 70 від 16.02.2012року «Про дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками державному підприємству «Укрриба»;

- розпорядження № 144 від 07.03.2014 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками ДП «Укрриба».

При цьому, в процесі оформлення права постійного користування третьої особи, земельним ділянкам, що раніше перебували в користування позивача, були присвоєні кадастрові номери, були змінені площі, а ділянка, що розташована на території Северинівської сільської ради, була поділена на дві різні земельні ділянки.

Однак, під час надання третій особі в користування спірних земельних ділянок питання про вилучення земельних ділянок у позивача, у встановленому законом порядку не вирішувалось, а доказів щодо здійснення такого вилучення до винесення спірних актів не надано.

Оцінюючи дійсність права позивача на постійне користування земельними ділянками, суд виходить з наступного: пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року N 563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Відповідним Рішенням Конституційного Суду України було зазначено, що відповідно до частини другої статті 8 Основного Закону України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно з частиною четвертою статті 13 Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Конституція України гарантує право власності на землю, яке набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина друга статті 14).

За Конституцією України кожен має право, зокрема, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним (частини перша, друга, четверта статті 41).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 Кодексу).

Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначене рішення Конституційного Суду, в сукупності із наведеними нормами законодавства, серед іншого, підтверджує той факт, що юридичні особи та громадяни можуть бути позбавлені законно набутого права постійного користування земельними ділянками виключно на підставах, визначених законом, при цьому, зміни законодавства, що передбачають інший порядок набуття прав на земельні ділянки, не можуть бути підставою для такого позбавлення, якщо таке право було в свій час оформлене у відповідності до діючого на той момент законодавства.

Заперечуючи проти позову, відповідач послався на ту обставину, що внаслідок розірвання 02.09.2011 року договору зберігання з правом користування № 17 від 01.07.2006 року, укладеного між третьою особою та позивачем, останній втратив право на користування гідротехнічними спорудами, що перебувають на балансі третьої особи, а отже - і земельними ділянками, на яких вони розташовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

При цьому, відповідно до пункту «е» статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Разом із тим, суд наголошує, що у відповідності до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Таким чином, обов'язковими умовами набуття третьою особою права постійного користування земельними ділянками є набуття третьою особою саме права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (в т.ч. на гідротехнічні споруди), що розташовані на зазначених земельних ділянках (що суду не доведено); припинення права постійного користування позивача у визначеному законом порядку та на підставі відповідного розпорядчого акту відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно на даний момент не містить записів щодо державної реєстрації об'єктів нерухомого майна - гідротехнічних споруд, розміщених на спірних земельних ділянках, а також відомостей про їх власника.

Разом із тим, враховуючи, що третя особа за своєю організаційно-правовою формою та формою власності є державним підприємством, потребує з'ясування правовий режим належного їй майна.

У відповідності до ч. 1 - 3 ст. 73 Господарського кодексу України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Державне підприємство «Укрриба» віднесено до сфери управління Державного агентства рибного господарства України.

Таким чином, вищевказані гідротехнічні споруди можуть перебувати лише у власності держави, а не ДП «Укрриба», за котрим воно закріплюється на праві господарського відання, отже в даному випадку норми ст. 120, 141, 116 ЗК України не могли бути застосовані відповідачем як правові підстави для передачі вищевказаних земельних ділянок третій особі.

Належні докази щодо державної реєстрації права власності на згадувані гідротехнічні споруди взагалі не були надані суду учасниками процесу.

При цьому, як зазначив відповідач у своєму відзиві та не спростовувалось третьою особою, Наказом Державного департаменту рибного господарства від 13.05.2004 року № 109 «Про затвердження акту приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ЗАТ «Таращаплемсільрибгосп» вищевказані споруди були передані на баланс ДП «Укрриба».

Відповідно до Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 р. № 73 баланс (звіт про фінансовий стан) - це звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов'язання і власний капітал. Отже, за своєю правовою природою, поняття передачі майна на баланс підприємства не є тотожним набуттю права власності на нього, так само як передача будь-якого майна на баланс не є обставиною, що обов'язково зумовлює перехід права власності на нього.

В ході судового розгляду потребує з'ясування питання правомірності припинення права постійного користування позивача земельними ділянками.

У відповідності до вже згадуваної ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Порядок вилучення земельних ділянок у землекористувачів встановлений нормами ч. 1, 2, 10 ст. 149 Земельного кодексу України, у відповідності до яких земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Відповідачем не надано доказів винесення рішень щодо вилучення у позивача спірних земельних ділянок або припинення його права постійного користування, а також надання позивачем згоди на таке вилучення, так само як звернення до суду за вирішенням цього питання у відповідному порядку. В зв'язку із чим, суд доходить висновку, що такі рішення взагалі не виносилися, а дії щодо подальшого вилучення не вчинялися. Отже на момент передачі їх третій особі, право постійного користування земельними ділянками позивача не було припинене, що є прямим порушенням ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України.

Додатково обґрунтовуючи неправомірність винесених розпоряджень відповідача, суд звертає увагу на допущені відповідачем порушення процедури оформлення права постійного користування ділянками.

Так, третя особа звернулася до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками, в зв'язку із чим, відповідач своїми двома оскаржуваними розпорядженнями:

- надав дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування чотирьома земельними ділянками загальною площею 249,8075 га;

- затвердив технічну документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування трьома земельними ділянками загальною площею 249,5111 га.

Таким чином, внаслідок винесення зазначених розпоряджень та розробки відповідної технічної документації, раніше надані позивачеві ділянки зазнали наступних змін: зменшилася їх загальна площа; були присвоєні кадастрові номери; відбувся поділ однієї з земельних ділянок.

У відповідності до ч. 4 ст. 791 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

При цьому, у відповідності до ч. 6 ст. 791 Земельного кодексу України формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок.

Все вищезазначене узагальнено ст. 123 Земельного кодексу України, згідно якої надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

- надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

- формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Окрім цього, у відповідності до п. «е» ст. 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок включає, зокрема нотаріально посвідчену згоду на поділ чи об'єднання земельної ділянки заставодержателів, користувачів земельної ділянки (у разі перебування земельної ділянки в заставі, користуванні). Як вже було встановлено судом, такої згоди у позивача не запитувалось і ним не надавалось.

Таким чином, в процесі переходу права користування земельними ділянками, фактично були сформовані нові земельні ділянки, що вимагали б: розробки проекту відведення земельних ділянок - враховуючи, що внаслідок зміни їх площ були сформовані нові земельні ділянки із іншими площами; розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок - враховуючи, що земельна ділянка, розташована на території Северинівської сільської ради була поділена; надання нотаріальної згоди позивача на поділ таких земельних ділянок.

Натомість, як вже було зазначено вище, відповідачем був наданий дозвіл на розробку технічної документації з землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування трьома земельними ділянками.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 1, п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи, господарський дійшов висновку, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства було неправомірно позбавлено позивача і передане третій особі право постійного користування земельними ділянками, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо спростування незаконності таких його дій, внаслідок чого позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме такі рішення відповідача підлягають визнанню недійсними на підставі ст.152, 155 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідач має відшкодувати позивачу витрати по сплаті судового збору.

Враховуючи викладене, та керуючись. ст.ст. 791, 116, 120, 141, 149 Земельного кодексу України, ст. 56 ЗУ «Про землеустрій», ст.22, 33 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним розпорядження Таращанської районної державної адміністрації № 70 від 16.02.2012 року «Про дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками державному підприємству «Укрриба».

3. Визнати недійсним розпорядження Таращанської районної державної адміністрації № 144 від 07.03.2014 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками ДП «Укрриба».

4. Стягнути з Таращанської районної державної адміністрації на користь Приватного акціонерного товариства «Таращаплемсільрибгосп» 2 436,00 грн. сплаченого судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 27.07.2015 р.