ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" липня 2015 р.Справа № 924/242/15

Господарський суд Хмельницької області у колегіальному складі: головуючий суддя Танасюк О.Є., суддя Виноградова В.В., суддя Кочергіна В.О. розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" м. Київ

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Хмельницький

про стягнення 146876,28 грн., з яких: 100329,31 грн. - заборгованість зі сплати лізингових платежів згідно договору фінансового лізингу; 10022,94 грн. - пеня; 27800,92 грн. - штраф; 1249,49 грн. - 3% річних; 7235,62 грн. - інфляційні втрати; 238,00 грн. - додаткові витрати за зберігання предмету лізингу.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець

ОСОБА_2 - представник за довіреністю №592 від 10.08.2013р.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

На підставі заяви судді Танасюк О.Є. від 29.04.2015р., відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями за підписом в.о. керівника апарату суду Чемеринської О. Ю. розгляд справи №924/242/15 було призначено до розгляду в колегіальному складі суддів: Танасюк О.Є. (головуючий), Виноградова В.В., Кочергіна В.О.

Ухвалою від 29.04.2015р. справу прийнято до провадження колегією суддів.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.06.2015р. за підписом керівника апарату суду Комарніцького В.В. у зв'язку з відпусткою судді Виноградової В.В. змінено склад колегії та подальший розгляд справи призначено до розгляду в колегіальному складі суддів: Танасюк О.Є. (головуючий), Муха М.Є., Кочергіна В.О.

Ухвалою від 26.06.2015р. справу прийнято до провадження колегією суддів.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 28.07.2015р. за підписом в.о. керівника апарату суду Кобріної О.В. у зв'яку з відпусткою судді Мухи М.Є. змінено склад колегії та подальший розгляд справи призначено до розгляду в колегіальному складі суддів: Танасюк О.Є. (головуючий), Виноградова В.В., Кочергіна В.О.

Враховуючи зазначене, колегія суддів у складі: Танасюк О.Є. (головуючий), Виноградова В.В., Кочергіна В.О. приймає справу до провадження та продовжує її розгляд.

Суть спору: позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 147959,00 грн., з яких: 100329,31 грн. - заборгованість зі сплати лізингових платежів згідно договору фінансового лізингу; 10550,46 грн. - пеня; 28349,22 грн. - штраф; 1256,39 грн. - 3% річних; 7235,62 грн. - інфляційні втрати; 238,00 грн. - додаткові витрати за зберігання предмету лізингу.

Ухвалою суду від 06.04.2015р. було прийнято заяви позивача про зменшення позовних вимог в частині стягнення пені, а також в частині стягнення 3% річних та штрафу, у зв'язку з чим предметом розгляду спору є стягнення 146876,28 грн., з яких: 100329,31 грн. - заборгованість зі сплати лізингових платежів згідно договору фінансового лізингу; 10022,94 грн. - пеня; 27800,92 грн. - штраф; 1249,49 грн. - 3% річних; 7235,62 грн. - інфляційні втрати; 238,00 грн. - додаткові витрати за зберігання предмету лізингу.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на виконання умов договору фінансового лізингу №1196/05/13-В від 18.05.2013р., укладеного між сторонами, позивач придбав предмет лізингу та передав його у користування відповідачу на підставі акту приймання-передачі від 24.05.2013р.

Вказує, що згідно зі ст. 2 Загальних умов договору фінансового лізингу (додаток №3 до договору) відповідач повинен сплачувати лізингові платежі, які складаються з авансового платежу та поточних лізингових платежів, що включають суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця, в порядку, строки та у розмірі згідно з графіком внесення лізингових платежів (додаток №1 до договору), з урахуванням суми курсової різниці відповідно до п. 2.6. Загальних умов договору.

Повідомляє, що авансовий платіж відповідач оплатив, проте вже з другого місяця дії договору почав прострочувати оплату лізингових платежів, і з червня 2014р. взагалі припинив виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору фінансового лізингу.

Зазначає, що з метою врегулювання спору в досудовому порядку позивачем 22.07.2014р. було направлено лист-вимогу (вих.№222-УПК від 10.07.2014р.) на адресу відповідача, на що останній не відреагував.

Також відповідно до п. 11.2.1 та п. 11.4 Загальних умов договору фінансового лізингу позивачем 05.09.2014р. було направлено відповідачу повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу (вих. №484-УПК від 02.09.14р.). Вимоги позивача щодо повернення предмету лізингу його законному власнику були виконані лише через 3 місяці, про що було підписано акт повернення майна з фінансового лізингу за договором від 24.12.2014р.

Враховуючи порушення відповідачем умов договору фінансового лізингу і взятих на себе зобов'язань, позивач просить стягнути з примусовому порядку з відповідача 100329,31 грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів згідно договору фінансового лізингу; 10022,94 грн. пені; 27800,92 грн. штрафу; 1249,49 грн. 3% річних; 7235,62 грн. інфляційних втрат; 238,00 грн. додаткових витрат за зберігання предмету лізингу.

Представник відповідача в судовому засіданні та у письмовому відзиві на позов від 06.04.2015р. проти позову заперечує. Вважає безпідставним застосування до відносин, які склалися між сторонами п. 2.6. Загальних умов, яка передбачає коригування курсу валют лише у разі вказівки про це в п. 8.5. договору. Зазначає, що п. 8.5. договору не має вказівки на застосування такого коригування, а лише встановлює офіційний курс гривні до долару США на дату укладання договору. Вказівка на коригування міститься в п. 8.4. договору, встановлюючи, що воно відбувається відповідно до умов п. 2.6. Загальних умов договору. Таким чином, зважаючи на те, що відповідно до п. 2.6. Загальних умов договору коригування застосовується лише у разі вказівки на це в п. 8.5. договору, а не в будь-якому пункті договору, відповідач вважає, що відсутні підстави для застосування такого коригування.

Зазначає, що для застосування п. 2.6. Загальних умов договору та коригування лізингових платежів позивач повинен був внести відповідні зміни до договору. Однак, жодних змін ні до п. 8.4., ні до п. 8.5. договору внесено не було. Тобто, застосовуючи положення п. 2.6. Загальних умов договору позивач фактично в односторонньому порядку змінив умови договору, не дотримуючись при цьому передбаченого законодавством порядку внесення змін до договору.

Відповідач посилається на позицію ВСУ, викладену в постанові від 12.09.2011р. по справі №66/311-10, позицію ВГСУ, викладену в постанові від 14.04.2011р. по справі №53/274-10, які акцентують увагу на тому, що за відсутності у договорі фінансового лізингу погодженої сторонами формули розрахунку додаткової винагороди лізингодавець, здійснивши розрахунок такої винагороди за формулою, не узгодженою з лізингоодержувачем, фактично змінив умови договору в односторонньому порядку, не дотримавшись при цьому передбаченого законодавством порядку внесення змін до договору.

Стверджує, що в даному випадку лізингодавець нараховував винагороду (комісію) без узгодження підстав для такого нарахування з лізингоодержувачем, чим також в односторонньому порядку змінив умови договору.

Повідомляє, що згідно п. 2.6. Загальних умов договору, розрахунок позивача про розмір заборгованості є невірним, оскільки відповідачем належним чином оплачувалися всі виставлені позивачем рахунки щодо оплати лізингових платежів до моменту повідомлення позивача про розірвання договору. Згідно зазначеного розрахунку у відповідача на момент відправлення позивачем повідомлення від 02.09.2014р. про розірвання договору заборгованості по оплаті лізингових платежів не було, що підтверджується розрахунком самого позивача у листі-вимозі від 10.07.2014р. Тому стверджує, що відсутні будь-які підстави для нарахування штрафних санкцій (штрафу, пені).

При цьому, просить застосувати позовну давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу та пені) щодо будь-якого прострочення сплати лізингових платежів за договором.

Звертає увагу, що згідно з п. 11.4. Загальних положень договору повідомлення про розірвання договору з вимогою повернути предмет лізингу із зазначенням терміну та місця його передачі направляється лізингодавцем лізингоодержувачу цінним листом з описом або вручається нарочно. Однак відповідні докази в матеріалах справи відсутні. У зв'язку з неналежним повідомленням відповідача про необхідність повернути предмет лізингу, останній був позбавлений можливості належним чином передати предмет лізингу, не зважаючи на той факт, що вимога про повернення предмету лізингу була неправомірною.

Представником позивача подано заперечення на відзив від 16.04.2015р. за №13328, в якому зазначає, що відповідно до п. 8.4., 8.5. договору фінансового лізингу (перша сторінка з суттєвими умовами) сплата лізингових платежів за договором здійснюється в гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п. 2.6. Загальних умов, на підтвердження чого в п. 8.5. договору зазначено розмір офіційного курсу гривні до долару США на дату укладення договору. Звертає увагу, що відповідно до п. 2.6. Загальних умов, в разі вказівки в п. 8.5. договору фінансового лізингу, сторони погодили, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ), за формулою прописаною в п. 2.6. Загальних умов. Тим же пунктом передбачено, що така сума коригування вважається комісією ліцзингодавця. Крім того повідомляє, що на момент відправлення повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу (вих. №484-УПК від 02.09.14р.) у відповідача існувала заборгованість більше, ніж за два повних місяці сплати лізингових платежів.

Також представник позивача у письмових поясненнях від 25.05.2015р. обґрунтовує правові підстави заявлених вимог про стягнення лізингових платежів (у повному обсязі) за період після одержання відповідачем повідомлення про відмову від договору до дати розірвання договору. Наголошує, що договір фінансового лізингу є розірваним з 24.12.2014р, тобто з дати підписання акта повернення майна з фінансового лізингу, як це передбачено п. 11.6 договору. Враховуючи, що відповідач вчасно не повернув предмет лізингу, а продовжував ним користуватися після отримання повідомлення про відмову від договору, позивач вказує, що обов'язок повернути майно, а відповідно договір фінансового лізингу продовжував свою дію, тому зобов'язання щодо сплати лізингових платежів не припинились.

Представник відповідача у письмових поясненнях від 23.04.2015р. зазначає, що не заперечує можливість визначення (перерахування) платежів за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу згідно законодавства України, однак наголошує, що таке коригування може застосовуватися лише у разі визначення в договорі грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, як це встановлено положеннями ст. 524, 533 ЦК України. При цьому, наголошує, що договором та графіком сплати лізингових платежів сторони визначили конкретні фіксовані розміри лізингових платежів (як відшкодування частини вартості предмету лізингу, так і винагороди лізингодавця за отриманий предмет лізингу) виключно у національній валюті України - гривні без встановлення грошового еквіваленту в іноземній валюті.

Вказує, що неправдивим та необґрунтованим є твердження позивача про те, що відповідач майже рік в повному обсязі здійснював оплату лізингових платежів з урахуванням коригування. Зазначає, що відповідач оплачував лише частину вартості предмету лізингу та винагороду лізингодавця на отриманий предмет лізингу згідно графіку платежів, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, суми яких повністю співпадають з сумами, вказаними у графіку платежів. Вважає, що позивач неправомірно, самовільно зарахував внесені відповідачем кошти в оплату сум коригування згідно п. 2.6. Загальних умов договору.

Зауважує, що згідно п. 11.8. Загальних умов договору сторони досягли згоди, що у випадку односторонньої відмови лізингодавця (позивача) від цього договору лізингоодержувач (відповідач) зобов'язаний протягом терміну, зазначеного в повідомленні про відмову від договору (його розірвання) сплатити лізингодавцю (позивачу) всі нараховані та несплачені лізингові платежі згідно з графіком платежів. Вказує, що відповідачем були сплачені всі платежі, що були нараховані позивачем до 02.09.2014 року (без урахування платежів, що були нараховані позивачем безпідставно внаслідок коригування сум відповідно до курсу валют, згідно п. 2.6. Загальних умов договору).

Також представником відповідача було подано клопотання від 28.04.2015р. про зупинення провадження у справі у зв'язку з поданням відповідачем позову до господарського суду м. Києва про визнання недійсним договору фінансового лізингу №1196/05/13-В від 18.05.2013р.

Розглядом наявних матеріалів справи встановлено:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" є юридичною особою, внесене до ЄДРПОУ, що підтверджується витягом з електронного ресурсу ДП „Інформаційно-ресурсний центр" від 16.03.2015р.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з електронного ресурсу ДП „Інформаційно-ресурсний центр" від 17.02.2015р.

18.05.2013р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №1196/05/13-В. Предметом лізингу є автомобіль MITSUBISHI Pajero Sport, 2013 року випуску, вартістю 304000,00 грн., в т.ч. ПДВ 50666,67 грн. (п. 3 договору).

Згідно з п. 5 договору строк лізингу становить 48 місяців з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Відповідно до п. 8.1. договору загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору складає 439151,45 грн. та може змінюватися відповідно до Загальних умов договору фінансового лізингу. Сплата лізингових платежів проводиться в гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п. 2.6. Загальних умов договору. Офіційний курс гривні до долару США на дату укладення договору складає 7,993 грн. (п.п. 8.4., 8.5. договору).

Пунктом 10 визначено термін дії договору до повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

Відповідно до п. 12. договору додатки до договору: додаток №1 - графік внесення лізингових платежів, додаток №2 - специфікація, додаток №3 - загальні умови договору фінансового лізингу є невід'ємною частиною даного договору. Договір, усі додатки (в тому числі загальні умови договору), а також всі зміни і доповнення до нього в сукупності іменуються як договір.

Договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

Згідно з п. 1.1. Загальних умов договору фінансового лізингу лізингодавець набуває у власність і передає на умовах фінансового лізингу в платне володіння та користування з правом викупу майно (далі - предмет лізину), найменування та характеристики якого зазначені в специфікації (додаток 2 до договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі зазначені в графіку лізингових платежів (далі - графік платежів), а також інші платежі відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 1.4. Загальних умов договору зобов'язання лізингодавця з придбання предмета лізингу виникають після оплати лізингоодержувачем авансових платежів згідно з умовами договору.

Пунктом 2.1. Загальних умов передбачено, що всі платежі за договором лізингоодержувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати лізингові платежі незалежно від виставляння та отримання рахунків лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу.

Загальна сума лізингових платежів на дату укладання договору визначається п. 8.1. договору і може змінюватися відповідно до умов цього договору. Порядок, розмір та терміни оплати лізингоодержувачем лізингових платежів встановлюються в графіку платежів (п. 2.2. Загальних умов договору).

Згідно з п. 2.3. Загальних умов авансовий платіж оплачується лізингоодержувачем до передачі предмета лізингу по акту прийому-передачі у володіння та користування і є частиною компенсації вартості предмета лізингу. Оплата авансового платежу здійснюється не пізніше за дату, встановлену для його оплати відповідно до графи 2 графіка платежів, в сумі, зазначеній у графі 6 графіка платежів. Після прийому-передачі предмета лізингу за актом у тимчасове володіння та користування лізингоодержувачем авансовий платіж зараховується сторонами як лізинговий платіж.

Всі чергові лізингові платежі лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати не пізніше за дату, встановлену для їх оплати відповідно до графи 2 графіка платежів, в сумі, зазначеній у графі 6 графіка платежів. Якщо дата нарахування та оплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або інший) день, то датою нарахування і оплати такого лізингового платежу вважається наступний за ним робочий день (п.п. 2.4., 2.5. Загальних умов договору).

Пунктом 2.6. Загальних умов визначено, що у разі вказівки в п. 8.5. договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bаnk.goy.uа/соntrol/uk/indех) за наступною формулою:

Т = То * Кт , де

Ко

Т - поточний лізинговий платіж, який підлягає оплаті в гривнях;

То - поточний лізинговий платіж, зазначений в графі 6 графіка платежів;

Ко - офіційний курс української гривні до долара США на дату укладання договору;

Кт - середньозважений курс української гривні до долара США на міжбанківському ринку, збільшений на 1 (один) відсоток (за офіційними даними НБУ на дату, що передує дню сплати лізингового платежу).

При цьому, якщо Кт, збільшений на 1 (один) відсоток, буде менше, ніж Ко, перерахунок не проводиться.

Для погашення вартості предмета лізингу відноситься сума, зазначена в графі 4 графіка платежів на відповідну дату. Різниця поточного лізингового платежу, розрахованого за правилами цього пункту Загальних умов, і суми, що відшкодовує вартість предмета лізингу, вважається комісією лізингодавця.

Відповідно до п. 2.7. Загальних умов датою здійснення лізингового платежу вважається дата фактичного надходження коштів на банківський рахунок лізингодавця.

У п. 2.9. Загальних умов сторони узгодили наступну черговість виконання лізингоодержувачем своїх грошових зобов'язань за договором при надходженні коштів (лізингових платежів) від лізингоодержувача:

- оплата сум штрафних санкцій (штраф, пеня), які підлягають сплаті за порушення зобов'язань за договором;

- оплата сум компенсації витрат, понесених лізингодавцем та не відшкодованих лізингоодержувачем;

- оплата простроченої заборгованості з нарахованої винагороди лізингодавця;

- оплата простроченої заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість предмета лізингу;

- оплата поточної заборгованості з нарахованої винагороди Лізингодавця;

- оплата поточної заборгованості з нарахованого лізингового платежу, що відшкодовує вартість предмета лізингу.

У разі перерахування лізингоодержувачем лізингових платежів за цим договором в сумі, недостатній для повного виконання зобов'язань за договором, та/або з порушенням зазначеної черговості, лізингодавець має право самостійно перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти відповідно до вищевказаної черговості шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це, підписуючи цей договір.

Згідно з п. 3.4. Загальних умов приймання лізингоодержувачем предмета лізингу в лізинг оформлюється шляхом підписання сторонами акта прийому-передачі предмета лізингу.

Пунктом 7.1.1. Загальних умов визначено, що за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 7.1.2. Загальних умов у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, крім пені, лізингоодержувач оплачує штраф в залежності від терміну заборгованості: при затримці платежу від 2 до 10 днів - у розмірі 5% від суми простроченої заборгованості, від 11 до 20 днів - 10% від суми простроченої заборгованості, понад 20 днів - 15% від суми простроченої заборгованості.

Пунктом 11.1. договору передбачено, що дія договору припиняється повним виконання сторонами його умов, а також в інших випадках, передбачених договором та чинним законодавством.

У п.п. 11.2.1. п. 11.2. Загальних умов сторони узгодили, що лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей договір (відмовитися від цього договору) та вилучити предмет лізингу у випадку, зокрема, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) і/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів або Загальними умовами.

В такому випадку лізингодавець відповідно до п. 11.3. Загальних умов направляє лізингоодержувачу повідомлення з вимогою усунути існуючі порушення або достроково викупити предмет лізингу, сплативши лізингодавцю суму викупу, розраховану відповідно до ст. 8 Загальних умов.

У разі якщо протягом 20 календарних днів з дати направлення лізингоодержувачу повідомлення згідно з п. 11.3. Загальних умов лізингоодержувач не усуне визначені в повідомленні порушення або не викупить предмет лізингу, сплативши лізингодавцю суму викупу згідно з п. 8.5. Загальних умов, а також при настанні обставин, передбачених п. 11.2.9. Загальних умов, лізингодавець направляє на юридичну адресу лізингоотримувача цінний лист з описом вкладення або вручає нарочно повідомлення про відмову від договору (його розірвання) і повернення предмета лізингу із зазначенням терміну та місця його передачі лізингодавцю. Лізингоодержувач зобов'язаний за свій кошт протягом терміну, передбаченого в повідомленні, повернути предмет лізингу лізингодавцю за адресою, вказаною в повідомленні. При цьому, у разі відмови лізингоодержувача від передачі (повернення) предмета лізингу лізингодавцю лізингодавець має право самостійно вилучити предмет лізингу з місця зберігання/знаходження або ремонту без будь-яких дозволів лізингоодержувача (у тому числі, але не виключно, у беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або відповідного рішення суду) з покладанням на лізингоодержувача понесених витрат (11.4. Загальних умов).

Відповідно до п. 11.6. Загальних умов датою розірвання договору є дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю (дата повернення) або дата вилучення предмета лізингу. Передача/вилучення предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю оформляється підписанням сторонами акта повернення предмета лізингу або підписанням уповноваженими особами лізингодавця акта вилучення предмета лізингу.

Вилучення предмета лізингу, припинення (відмова від договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з договором. Сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від цього договору (розірвання договору) лізингоодержувач зобов'язаний протягом терміну, зазначеного в повідомленні про відмову від договору (його розірвання), сплатити лізингодавцю всі нараховані та несплачені лізингові платежі згідно з графіком платежів; витрати, понесені лізингодавцем у зв'язку з виконанням цього договору (у тому числі, у зв'язку з вилученням предмета лізингу, транспортуванням, зберіганням, витрати на здійснення виконавчого напису нотаріуса, судові витрати, витрати у зв'язку з оплатою юридичних послуг тощо), а також передбачені договором або чинним законодавством України штрафні санкції. З моменту прийняття рішення про відмову від договору (його розірвання) і направлення відповідного повідомлення лізингоодержувачу право лізингоодержувача на придбання у власність предмета лізингу припиняється (п. 11.8. Загальних умов договору).

Пунктом 11.9. Загальних умов передбачено, що у разі вилучення предмета лізингу, розірвання договору з причин, зазначених у договорі та/або законодавстві України, всі раніше сплачені Лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають, оскільки є платою за володіння і користування предметом лізингу.

Відповідно до п. 13.1. Загальних умов договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами (в тому числі, обов'язкового підписання сторонами всіх додатків до договору) і діє до повного виконання сторонами зобов'язань за договором.

В п. 13.4. Загальних умов сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі, що вартість предмета лізингу та розмір лізингових платежів можуть змінюватися відповідно до умов договору.

Пунктом 13.5. Загальних умов визначено, що перед підписанням договору, у разі вказівки в п. 8.5. договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, лізингоодержувач попереджений лізингодавцем про наявність з боку лізингоодержувача валютного ризику, тобто ймовірності виникнення можливих збитків у лізингоодержувача внаслідок зміни курсу іноземної валюти до національної валюти України. Підписанням цього договору лізингоодержувач підтверджує, що він усвідомлює можливе настання несприятливих для нього наслідків, спричинених коливанням курсів валют, і гарантує виконання взятих на себе зобов'язань своєчасно та в повному обсязі.

Додатком №1 до договору визначено графік внесення лізингових платежів. Датою внесення авансового платежу визначено 20.05.2013р., датою сплати лізингових платежів є 7-ме число поточного місяця. Загальна сума лізингових платежів складає 439151,45 грн., з яких: 304000,00 грн. - відшкодування вартості предмета лізингу та 135151,45 грн. - винагорода (комісія) лізингодавця.

24.05.2013р. між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №1196/05/13-В фінансового лізингу від 18.05.2013р., якою додаток №1 до договору (графік внесення лізингових платежів) викладено в новій редакції. Зокрема, змінено дату внесення першого лізингового платежу - 31.05.2013р., наступні - 24 число поточного місяця сплати.

24.05.2013р. між сторонами підписано акт прийому-передачі предмету лізингу до договору фінансового лізингу №1196/05/13-В від 18.05.2013р., згідно якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв в якості предмету лізингу автомобіль MITSUBISHI Pajero Sport, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, № шасі/кузова НОМЕР_4, № двигуна НОМЕР_5.

20.05.2014р. між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору №1196/05/13-В фінансового лізингу від 18.05.2013р., в якій п. 8.1. договору викладено в наступній редакції: „8.1. Загальна сума лізингових платежів на дату укладення договору 457524,05 грн. може змінюватися відповідно до Загальних умов договору фінансового лізингу". Також сторонами викладено в новій редакції додаток №1 до договору (графік внесення лізингових платежів) згідно якого збільшені суми лізингових платежів.

В період з 18.05.2013р. по 24.12.2014р. позивачем згідно умов договору №1196/05/13-В від 18.05.2013р. було виставлено рахунки на оплату авансового платежу на суму 60800,00 грн. та лізингових платежів на загальну суму 259963,02 грн.

Також позиваче виставлено рахунок-фактуру № від 10.12.2013р. на суму 1520,00 грн. на компенсацію збитків в розмірі франшизи за настання страхового випадку з предметом лізингу. В матеріалах справи наявні: договір добровільного страхування наземного транспорту №-01 від 23.05.2013р. укладений між ПАТ „Страхова компанія „Вусо" (страховик) та ТОВ "Український лізинговий фонд" (страхувальник), в якому визначено франшизу в розмірі 1520,00 грн. при настанні страхового випадку з предметом лізингу; рахунок ТОВ „Ніко-Україна" №16441/00012398 від 15.11.2013р. на суму 6992,60 грн. за ремонтні роботи, лист ПАТ „Страхова компанія „Вусо" вих. №5515/у від 18.11.2013р. про відшкодування 5472,60 грн. (за мінусом франшизи).

Відповідачем було оплачено авансовий платіж у сумі 60800,00 грн., частково здійснено оплату лізингових платежів на суму 159633,71 грн., а також 1520,00 грн. франшизи, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи.

22.07.2014р. позивачем направлено відповідачу лист-вимогу від 10.07.2014р. з вих. №222-УПК про сплату 23236,58 грн., яка складається із суми заборгованості в розмірі 20616,07 грн. з урахуванням коригування платежів відповідно до курсу валют на дату їх сплати за графіком внесення лізингових платежів (24.05.2014р. - черговий платіж в розмірі 5854,54 грн. та 24.06.2014р. - черговий платіж в розмірі 14761,53 грн.); 266,18 грн. - пеня, нарахована відповідно до п. 7.1.1. Загальних умов договору та 2354,33 грн. - штраф, розрахований згідно з п. 7.1.2. Загальних умов договору.

При цьому, в листі позивачем попереджено відповідача про те, якщо протягом 20 днів з дати направлення вимоги не буде сплачена заборгованість або не буде здійснено викуп предмета лізингу, ТОВ "Український лізинговий фонд" змушений буде відмовитися від договору та звернутися з позовом до суду. Зазначена вимога направлена цінним листом, що підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком від 22.07.2014р. №1840.

05.09.2014р. відповідачу направлено повідомлення від 02.09.2004р. за №484-УПК про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу, в якому посилаючись на невиконання вимог лізингодавця, викладених в листі-вимозі від 10.07.2014р. за вих. №222-УПК щодо сплати заборгованості та у зв'язку з подальшим невиконанням своїх зобов'язань за договором, а саме прострочення сплати чергового платежу більш ніж 30 днів з дня настання строку платежу, встановленого в графіку сплати лізингових платежів, відповідно до умов п.п. 11.2.1. договору, лізингодавець в односторонньому досудовому порядку відмовляється від договору. Згідно умов п. 11.4. договору позивач вимагав протягом 7 днів з моменту направлення даного повідомлення повернути предмет лізингу, а також надати документи та приналежності, отримані відповідно до акту приймання-передачі.

Повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу направлено 05.09.2014р. цінним листом, що підтверджується описом вкладення та отримано відповідачем 19.09.2014р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

24.12.2014р. між сторонами підписано акт повернення майна з фінансового лізингу за договором фінансового лізингу №1196/05/13-В від 18.05.2013р. у зв'язку з відмовою (розірванням) за ініціативою лізингодавця. В п. 5 акту повернення майна сторони підтвердили, що з дати його підписання договір №1196/05/13-В від 18.05.2013р. вважається розірваним.

На підставі договору зберігання №41 від 10.10.2013р., укладеного між ТОВ "Авто Сан Сервіс" (зберігач) та ТОВ "Український лізинговий фонд" (поклажодавець) позивачу в період з 26.12.2014р. по 28.01.2015р. були надані послуги по зберіганню автомобіля MITSUBISHI НОМЕР_1 на суму 238,00 грн., що підтверджується актом надання послуг №36 від 29.01.2015р.

ТОВ "Український лізинговий фонд" було здійснено оплату за зберігання автомобіля згідно виставленого ТОВ "Авто Сан Сервіс" рахунку №36 від 29.01.2015р. в сумі 238,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2332 від 03.02.2015р.

Позивач посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором фінансового лізину звернувся з позовом до суду про стягнення 100329,31 грн. заборгованості зі сплати лізингових платежів згідно договору фінансового лізингу; 10022,94 грн. пені; 27800,92 грн. штрафу; 1249,49 грн. 3% річних; 7235,62 грн. інфляційних втрат; 238,00 грн. - додаткових витрат за зберігання предмету лізингу.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, яка кореспондується із ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (лізингодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (лізингоодержувач) виникли на підставі договору фінансового лізингу №1196/05/13-В від 18.05.2013р., відповідно до умов якого позивач зобов'язався набути у власність і передати на умовах фінансового лізингу в платне володіння та користування з правом викупу майно (далі - предмет лізину), найменування та характеристики якого зазначені в специфікації (додаток 2 до договору), а відповідач зобов'язався прийняти предмет лізингу, оплачувати лізингові платежі зазначені в графіку лізингових платежів (далі - графік платежів), а також інші платежі відповідно до умов договору.

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" (далі - Закон) передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

З матеріалів справи слідує, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач передав, а відповідач прийняв в якості предмету лізингу автомобіль MITSUBISHI Pajero Sport, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, № шасі/кузова НОМЕР_4, № двигуна НОМЕР_5, що підтверджується актом прийому-передачі предмету лізингу від 24.05.2013р.

Звертаючись з позовом до суду позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість зі сплати лізингових платежів за період з 24.06.2014р. по 24.12.2014р., а саме, з моменту виникнення заборгованості, яка несплачена до дати розірвання договору.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" строк лізингу визначається сторонами договору та є його істотною умовою.

В п. 11.1. Загальних умов договору передбачено, що дія договору припиняється повним виконання сторонами його умов, а також в інших випадках, передбачених договором та чинним законодавством.

У п.п. 11.2.1. п. 11.2. Загальних умов сторони узгодили, що лізингодавець має право достроково в односторонньому порядку розірвати договір (відмовитися від договору) та вилучити предмет лізингу у випадку, коли лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або повністю) і/або інший платіж, передбачений договором, та прострочення оплати становить більше 30 днів з дня настання строку платежу, встановленого графіком платежів або Загальними умовами.

Пунктами 11.3., 11.4. Загальних умов передбачено, що у разі виникнення підстави передбаченої пунктом 11.2.1, а саме прострочення сплати лізингового платежу більше ніж на 30 днів, лізингодавець направляє лізингоодержувачу лист з вимогою про усунення порушення. У разі, якщо протягом 20 календарних днів з дати направлення такого листа, лізингоодержувач не усуває порушення, лізингодавець направляє йому повідомлення про відмову від договору і повернення предмета лізингу із зазначенням терміну його передачі. При цьому, в разі відмови лізингоодержувача від повернення предмета лізингу лізингодавцю останній має право самостійно вилучити предмет лізингу, в тому числі у беззаперечному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Зазначені умови договору прописані у відповідності до положень ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", яким передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Судом враховується, що позивач не скористався своїм правом на повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову (ч. 3 ст. 7 Закону).

При цьому, ч. 4 ст. 214 Цивільного кодексу України передбачено, що правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

Умовами договору фінансового лізингу встановлено правовий наслідок відмови від договору, а саме - розірвання такого договору в порядку, передбаченому цим договором. І

Так, у пункті 11.6. Загальних умов сторонами погоджено, що датою розірвання договору є дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю (дата повернення) або дата вилучення предмета лізингу. Передача/вилучення предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю оформляється підписанням сторонами акта повернення предмета лізингу або підписанням уповноваженими особами лізингодавця акта вилучення предмета лізингу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виконано умови договору щодо відмови (розірвання) від договору та повергнення предмету лізингу, а саме:

- 22.07.2014р. позивачем направлено відповідачу лист-вимогу (від 10.07.2014р. з вих. №222-УПК) про сплату заборгованості по лізингових платежах, пені та штрафу, в якому попереджено про відмову від договору у випадку невиконання вимоги протягом 20 днів з дати направлення;

- 05.09.2014р. відповідачу направлено повідомлення (від 02.09.2004р. за №484-УПК) про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу, в якому позивач вимагав протягом 7 днів з моменту направлення даного повідомлення повернути предмет лізингу. При цьому, твердження відповідача про неналежне його повідомлення про розірвання договору та необхідність повернення предмету лізингу спростовується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що відповідач отримав вказане повідомлення 19.09.2014р.

Однак, акт повернення майна з фінансового лізингу у зв'язку з відмовою (розірванням) від договору за ініціативою лізингодавця підписано між сторонами лише 24.12.2014р. В п. 5 акту сторони підтвердили, що з дати його підписання договір №1196/05/13-В від 18.05.2013р. вважається розірваним.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є розірваним.

Таким чином, враховуючи умови договору фінансового лізингу №1196/05/13-В від 18.05.2013р. та норми чинного законодавства, даний договір є розірваним з 24.12.2014р.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлює обов'язок лізингооодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом;г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу (ст. 16 Закону).

Пунктами 2.1., 2.4. Загальних умов договору передбачено, що лізингові платежі включають: платежі в погашеня (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу. Всі чергові лізингові платежі лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати не пізніше за дату, встановлену для їх оплати відповідно до графи 2 графіка платежів, в сумі, зазначеній у графі 6 графіка платежів. При цьому, лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати лізингові платежі незалежно від виставляння та отримання рахунків лізингодавця.

Як вбачається із графіку лізингових платежів датою нарахування та оплати лізингових платежів, що включають платіж, що відшкодовує вартість предмета лізингу та винагороду (комісію) лізингодавця, визначено 24 число поточного місяця.

Позивачем в період з 18.05.2013р. по 24.12.2014р. були виставлені відповідачу рахунки на оплату авансового платежу в сумі 60800,00 грн., лізингових платежів на загальну суму 259963,02 грн. та відшкодування збитків в розмірі франшизи за настання страхового випадку з предметом лізингу на суму 1520,00 грн.

В свою чергу, відповідачем було оплачено авансовий платіж у сумі 60800,00 грн., частково здійснено оплату лізингових платежів на суму 159633,71 грн., а також 1520,00 грн. франшизи, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи.

Позивачем заявлено до стягнення заборгованість з лізингових платежів в розмірі 100329,31 грн., що включають суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, що становить 31588,97 грн. та платіж як винагороду (комісію) лізингодавцю за отримане у лізинг майно, що складає 68740,34 грн. - за період з 24.06.2014р. по 24.12.2014р. (дата розірвання договору).

Враховуючи умови договору, строк оплати зазначених лізингових платежів є таким, що настав.

Разом з тим, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача на користь позивача лише однієї складової заявлених до стягнення лізингових платежів, які не оплачені до припинення дії договору (дати розірвання), а саме, платежу як винагороди (комісії) лізингодавцю за передане у лізинг майно, яка становить 68740,34 грн.

При цьому, суд вважає обґрунтованим включення позивачем в суму винагороди (комісії) лізингодавця суми курсової різниці з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічна норма передбачена в п. 1 ст. 627 ЦК України, якої визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 189 ГК ціна зазначається у договорі у гривнях. Зазначена норма кореспондуються з положеннями ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України, якою визначено, що грошове зобов 'язання має бути виконане в гривні.

При цьому, ч. 2 ст. 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюти.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Пунктом 2.6. Загальних умов договору визначено, що у разі вказівки в п. 8.5. договору на застосування при визначенні розміру лізингового платежу коригування курсу валют, сторони погоджуються, що лізингові платежі, які підлягають виплаті згідно з даним договором, розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, розміщеними на сайті: http://bаnk.goy.uа/соntrol/uk/indех) за погодженою формулою. Цим же пунктом передбачено, що така сума коригування вважається комісією лізингодавця.

Відповідно до п. п. 8.4., 8.5. договору фінансового лізингу сплата лізингових платежів за договором здійснюється в гривні з коригуванням курсу валют відповідно до п. 2.6. Загальних умов, та в п. 8.5. зазначено розмір офіційного курсу гривні до долару США на дату укладання договору.

Враховуючи, що зміна розміру лізингових платежів передбачена договором, що не суперечить нормам діючого законодавства, а зміна курсу гривні по відношенню до долара США за період користування предметом лізингу до моменту повернення майна мала місце, позивачем правомірно виставлялися рахунки із визначенням курсової різниці відповідно до п. 2.6. Загальних умов договору.

При цьому, необґрунтованими є доводи відповідача про безпідставність застосування до відносин, які склалися між сторонами п. 2.6. Загальних умов, оскільки п. 8.5. договору встановлює лише офіційний курс гривні до долару США на дату укладання договору. Суд звертає увагу, що вказівка на коригування міститься в п. 8.4. договору, встановлюючи, що воно відбувається відповідно до умов п. 2.6. Загальних умов договору, на підтвердження чого в п. 8.5. зазначено розмір офіційного курсу гривні до долару США на дату укладання договору.

Крім того, судом враховується положення п. 13.5. Загальних умов договору, в якому вказано, що підписанням цього договору лізингоодержувач підтверджує, що він усвідомлює можливе настання несприятливих для нього наслідків, спричинених коливанням курсів валют, і гарантує виконання взятих на себе зобов'язань своєчасно та в повному обсязі.

Також необґрунтованим є посилання відповідача на позицію ВСУ, викладену в постанові від 12.09.2011р. по справі №66/311-10 та позицію ВГСУ, викладену в постанові від 14.04.2011р. по справі №53/274-10, які акцентують увагу на тому, що за відсутності у договорі фінансового лізингу погодженої сторонами формули розрахунку додаткової винагороди лізингодавець, здійснивши розрахунок такої винагороди за формулою, не узгодженою з лізингоодержувачем, фактично змінив умови договору в односторонньому порядку, не дотримавшись при цьому передбаченого законодавством порядку внесення змін до договору. Судом приймається до уваги, що сторонами в п. 2.6. Загальних умов договору узгоджено формулу, на підставі якої визначається розмір лізингового платежу з урахуванням коригування курсу валют. Тому безпідставними є доводи відповідача про те, що позивач в односторонньому порядку змінив умови договору.

Твердження відповідача про відсутність у нього заборгованості по оплаті лізингових платежів на момент відправлення позивачем повідомлення від 02.09.2014р. про розірвання договору заборгованості спростовується доказами, наявними в матеріалах справи. Зокрема, як вбачається із розрахунку заборгованості, у відповідача на момент відправлення повідомлення про розірвання договору існувала заборгованість більше, ніж за два повних місяці сплати лізингових платежів.

Відповідно необґрунтованим є твердження відповідача, що останнім були сплачені всі платежі, нараховані позивачем до 02.09.2014р., оскільки грошові кошти, які сплачувалися згідно договору, позивачем зараховувалися в порядку черговості, передбаченому п. 2.9. Загальних умов договору та з урахуванням курсової різниці. При цьому, як передбачено абз. 2 п. 2.9. Загальних умов, у разі перерахування лізингоодержувачем лізингових платежів за цим договором в сумі, недостатній для повного виконання зобов'язань за договором, та/або з порушенням зазначеної черговості, лізингодавець має право самостійно перерозподілити отримані від лізингоодержувача кошти відповідно до вищевказаної черговості шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок, а лізингоодержувач підтверджує свою згоду на це, підписуючи даний договір.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати лізингових платежів є правомірними та підлягають задоволенню в розмірі 68740,34 грн. (винагорода (комісія) лізингодавця за передане у лізинг майно).

Щодо позовних вимог про стягнення суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу як складової лізингових платежів, судом враховується таке.

За своєю правовою природою договір лізингу містить елементи як договору найму (оренди) - щодо виногороди лізингодавця, так і договору купівлі-продажу - щодо відшкодування вартості предмета лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що склалися між сторонами договору фінансового лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Частиною 2 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Як встановлено судом, у зв'язку з неоплатою у вставлений договір строк періодичних лізингових платежів, відмовою позивача від договору, договір фінансового лізингу був розірваний з 24.12.2014р., а предмет лізингу відповідачем повернутий позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Також ч. 4. ст. 653 ЦК України передбачено, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п 11.9. Загальних умов передбачено, що у разі розірвання договору з причин, зазначених у договорі та/або законодавстві України, всі раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають, оскільки є платою за володіння і користування предметом лізингу.

Відтак, наслідком розірвання договору є відсутність у позивача обов'язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність відповідачу, і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Враховуючи наведене та те, що право власності на предмет лізингу від позивача до відповідача не перейшло, позовні вимоги про стягнення з останнього такої складової частини лізингового платежу, як відшкодування вартості цього майна, яке залишилося у власності позивача, є безпідставним. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верхового Суду України від 29.10.2013р. по справі №7/5005/22408/2012.

Статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З огляду на зазначене, суд при вирішенні даного спору враховує висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права при вирішенні аналогічного спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно листа Верховного Суду України „Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. №62-97р., відповідно до якого індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Відповідно до п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, враховуючи викладене, судом враховується, що нарахування інфляційних втрат можливе лише на суму простроченої заборгованості, яка існувала не менше як за один місяць, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції обчислюється, виходячи з суми боргу, що мав місце на останній день базового місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Даної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України по аналогічних справах щодо періоду нарахування інфляційних (постанови від 10.02.2014р. по справі №924/917/14, від 20.02.2013р. по справі №16/5025/1011/12).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати в розмірі 7235,62 грн., які нараховані на лізингові платежі, що були сплачені позивачем з простроченням, а також на заборгованість по лізингових платежах, що включає суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу та платіж як винагороду (комісію) лізингодавцю.

Суд здійснивши розрахунок інфляційних втрат на суму основного боргу в розмірі 68740,34 грн., яка підлягає до стягнення, встановив, що правомірним є нарахування та стягнення інфляційних втрат в розмірі 4691,50 грн.

Не підлягає задоволенню сума інфляційних втрат в розмірі 2041,92 грн., нарахована на вартість предмету лізингу.

Також як слідує із розрахунку, наявного в матеріалах справи, позивачем неправомірно було здійснено нарахування інфляційних втрат на заборгованість, яка тривала менше місяця, а саме: за період з 25.04.2014р. по 21.05.2014р. здійснено нарахування інфляційних втрат в розмірі 502,20 грн., (354,72 грн. - на заборгованість в розмірі 9334,71 грн. та 147,48 грн. - на заборгованість в розмірі 3881,02 грн.).

Таким чином, у стягненні інфляційних втрат в розмірі 2544,12 грн. (7235,62 - 4691,50 = 2544,12) необхідно відмовити.

Позивачем також заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 1249,49 грн. з усієї суми заборгованості по лізингових платежах.

Суд проаналізувавши розрахунок позивача, встановив, що правомірним є нарахування 3% річних на суму основного боргу (68740,34 грн.), що становить 916,94 грн.

У стягненні 3% річних, нарахованих на вартість предмету лізингу в розмірі 332,55 грн. (1249,49 - 916,94 = 332,55) суд відмовляє.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 4 ст. 231 ГК України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною другою ст. 551 ЦК України визначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.1.1. Загальних умов договору визначено, що за несвоєчасну оплату лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 7.1.2. Загальних умов у разі несвоєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених договором, крім пені, лізингоодержувач оплачує штраф в залежності від терміну заборгованості: при затримці платежу від 2 до 10 днів - у розмірі 5% від суми простроченої заборгованості, від 11 до 20 днів - 10% від суми простроченої заборгованості, понад 20 днів - 15% від суми простроченої заборгованості.

Позивачем з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог заявлено до стягнення 10022,94 грн., пені за період з 25.02.2014р. по 10.02.2015р. з усієї суми заборгованості по лізингових платежах. Однак суд, встановив, що правомірним із цієї суми є нарахування та стягнення пені в розмірі 7161,10 грн., за виключенням суми пені в розмірі 2861,84 грн., яка нарахована на вартість предмету лізингу, а тому в стягненні останньої суд вважає за необхідне відмовити.

Також позивачем на підставі п. 7.1.2. Загальних умов договору заявлено до стягнення 27800,92 грн. штрафу за період прострочення з 25.06.2013р. по 10.02.2015р.

Із наявного в матеріалах справи розрахунку слідує, що позивачем було нараховано штраф на вартість предмету лізингу за період прострочення з 25.07.2014р. по 10.02.2015р. в загальному розмірі 4560,00 грн., який також не підлягає задоволенню.

При цьому судом враховується, що в матеріалах справи наявна заява відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення штрафних санкцій.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Чинне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, позовна давність тривалістю в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Пунктом 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013р. №10 визначено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Як вбачається з матеріалів справи позовна заява подана до суду 12.02.2015р. (дата поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (п. 4.4.2. постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013р. №10), а відтак, вимоги про стягнення штрафу в розмірі 4147,70 грн., який нарахований до 12.02.2014р. заявлені з пропуском позовної давності.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач мав право та можливість на підставі п. 2.9. Загальних умов договору грошові кошти, які сплачувалися відповідачем по даному договору в першочерговому порядку зараховувати в рахунок оплати сум штрафних санкцій (штраф, пеня), які підлягають сплаті за порушення зобов'язань за договором. Однак таким правом позивач не скористався.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищезазначене, в позові в частині стягнення 8707,70 грн. штрафу суд відмовляє, з яких: 4147,70 грн. - у зв'язку зі спливом строку позовної давності та 4560,00 грн. - у зв'язку з нарахуванням штрафу на вартість предмету лізингу.

Таким чином, задоволенню підлягає штраф у розмірі 19093,22 грн.

Також позивачем заявлено до стягнення 238,00 грн. додаткових витрат за зберігання предмету лізингу.

Згідно з п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків в наслідок порушення зобов'язання другою стороною.

У п. 11.8. Загальних умов договору сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від договору (розірвання договору) за рахунок лізингоодержувача здійснюються всі витрати, понесені лізингодавцем у зв'язку з виконанням цього договору, зокрема, витрати, пов'язані із зберіганням предмету лізингу.

Як вбачається з матеріалів справи, після повернення предмету лізингу позивачу, автомобіль був переданий на відповідальне зберігання ТОВ „Авто Сан Сервіс" за договором зберігання №41 від 10.10.2013р. Витрати, які поніс позивач за зберігання автомобіля згідно акту надання послуг №36 від 29.01.2015р. та рахунку на оплату №36 від 29.01.2015р. складають 238,00 грн. Оплата позивачем послуг за зберігання в розмірі 238,00 грн. підтверджується платіжним дорученням №2332 від 03.02.2015р. та підлягають стягненню з відповідача.

З приводу клопотання відповідача про зупинення провадження у справі у зв'язку з поданням позову до господарського суду м. Києва про визнання недійсним договору фінансового лізингу №1196/05/13-В від 18.05.2013р. суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 79 ГПК України передбачено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази порушення господарським судом м. Києва провадження у справі про визнання недійсним договору фінансового лізингу №1196/05/13-В від 18.05.2013р. З огляду на зазначене, у суду відсутні підстави для зупинення провадження у справі, тому зазначене клопотання відповідача суд залишає без задоволення.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно положень статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, позовні вимоги ТОВ "Український лізинговий фонд" підлягають задоволенню частково в сумі 100841,10 грн., з яких: 68740,34 грн. - заборгованість зі сплати лізингових платежів; 7161,10 грн. - пеня; 19093,22 грн. - штраф; 916,94 грн. - 3% річних; 4691,50 грн. - інфляційні втрати; 238,00 грн. - додаткові витрати за зберігання предмету лізингу.

В решті позову щодо стягнення 46035,18 грн., з яких: 31588,97 грн. - заборгованість зі сплати лізингових платежів; 2861,84 грн. - пеня; 8707,70 грн. - штраф; 332,55 грн. - 3% річних; 2544,12 грн. - інфляційні втрати.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір у справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 33, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" м. Київ до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 м. Хмельницький про стягнення 146876,28 грн. з яких: 100329,31 грн. - заборгованість зі сплати лізингових платежів згідно договору фінансового лізингу; 10022,94 грн. - пеня; 27800,92 грн. - штраф; 1249,49 грн. - 3% річних; 7235,62 грн. - інфляційні втрати; 238,00 грн. - додаткові витрати за зберігання предмету лізингу задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (м. Київ, пр-т Оболонський, 35-А, оф. 301, ) 68740,34 грн. (шістдесят вісім тисяч сімсот сорок гривень 34 коп.) заборгованості зі сплати лізингових платежів; 7161,10 грн. (сім тисяч сто шістдесят одна гривня 10 коп.) пені; 19093,22 грн. (дев'ятнадцять тисяч дев'яносто три гривні 22 коп.) штрафу; 916,94 грн. (дев'ятсот шістнадцять гривень 94 коп.) 3% річних; 4691,50 грн. (чотири тисячі шістсот дев'яносто одна гривня 50 коп.) інфляційних втрат; 238,00 грн. (двісті тридцять всім гривень 00 коп.) додаткових витрат за зберігання предмету лізингу, 2016,83 грн. (дві тисячі шістнадцять гривень 83 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 28.07.2015р.

Головуючий суддя О.Є. Танасюк

Суддя В.В. Виноградова

Суддя В.О. Кочергіна

Відповідно до ч. 5 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Згідно з ч. 1 ст. 93 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Віддрук. 3 прим. :

1 - до справи,

2 - позивачу, 04205, м.Київ, пр-т Оболонський, 35-А,оф.301;

3 - відповідачу, АДРЕСА_1.