РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2015Справа №910/11449/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд»
доПублічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»
простягнення 100 355,67 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Безрода Р.С., Миколасюк Р.А.
від відповідача:Клименко О.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд» (надалі - ТОВ «Київоздоббуд») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (надалі - ПАТ «ХК «Київміськбуд») про стягнення 100 355,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням господарського суду міста Києва від 15.10.2014 р. у справі №910/15724/14 зобов'язано ПАТ «ХК «Київміськбуд» виконати умови мирової угоди, затвердженої ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2014 р. у справі №50/254-43/124-46/304-2012, шляхом стягнення з відповідача на користь ТОВ «Київоздоббуд» грошових коштів у розмірі 427 382,18 грн. Відповідачем рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014 р. у справі №910/15724/14 було виконано лише 18.02.2015 р., у зв'язку з чим позивачем додатково нараховані 3% річних у розмірі 8 430,55 грн. та інфляційні у розмірі 91 925,12 грн. за період прострочення з 24.06.2014 р. по 18.02.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.05.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 27.05.2015 р.

26.05.2015 р. від представника відповідача надійшли заперечення по справі, в яких відповідач вказував на відсутність підстав для стягнення з нього 3% річних та інфляційних у зв'язку з тим, що мирову угоду між сторонами не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, а відтак в разі її невиконання не настають наслідки, передбачені приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Судове засідання, призначене на 01.07.2015 р., не відбулося, у зв'язку з чим ухвалою господарського суду міста Києва від 06.07.2015 р. розгляд справи призначено на 15.07.2015 р.

Представники позивача в судове засідання з'явилися, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвали суду виконала, проти задоволення позовних вимог заперечувала.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.01.2014 р. в межах справи господарського суду міста Києва №50/254-43/124-46/304-2012 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства «Трест Міськбуд-4» було затверджено мирову угоду, за змістом якої вимоги кредиторів четвертої черги, серед яких є вимоги Відкритого акціонерного товариства «Київоздоббуд» на суму 427 382,18 грн. (правонаступником якого є ТОВ «Київоздоббуд»), погашаються кредитором - ПАТ «ХК «Київміськбуд»; виплата здійснюється протягом шістдесяти днів з моменту набрання законної сили ухвали господарського суду міста Києва про затвердження умов мирової угоди.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.10.2014 р. у справі №910/15724/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.12.2014 р. та постановою Вищого господарського суду України від 03.03.2015 р., зобов'язано ПАТ «ХК «Київміськбуд» виконати умови мирової угоди, укладеної 16.01.2014 р. між кредиторами ВАТ «Трест Міськбуд-4» в особі голови комітету кредиторів - представника ПАТ «ХК «Київміськбуд» та ВАТ «Трест Міськбуд-4» в особі керуючого санацією - арбітражного керуючого Поди В.В., що затверджена ухвалою господарського суду міста Києва від 24.01.2014 р. у справі №50/254-43/124-46/304-2012, шляхом стягнення з ПАТ «ХК «Київміськбуд» на користь ТОВ «Київоздоббуд» грошових коштів у розмірі 427 382,18 грн. та судового збору у розмірі 8 547,64 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання зі сплати користь позивача грошових коштів у розмірі 427 382,18 грн.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних у розмірі 8 430,55 грн. та інфляційних у розмірі 91 925,12 грн., які нараховані за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 24.06.2014 р. по 18.02.2015 р.

При цьому, наявність грошового зобов'язання відповідача по сплаті позивачу заборгованості у розмірі 427 382,18 грн. підтверджується рішенням господарського суду міста Києва від 15.10.2014 р. у справі №910/15724/14.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду м. Києва від 15.10.2014 р. у справі №910/15724/14 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Твердження відповідача про те, що мирова угода не є договором у цивільно-правовому розумінні, а відтак у сторін не виникають цивільні чи господарські права та обов'язки судом відхиляються з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Суд відзначає, що мирова угода за своєю правовою угодою є правочином у розумінні змісту ст.ст. 202, 203 Цивільного кодексу України і є підставою для виникнення прав та обов'язків сторін, що її уклали.

Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 28.10.2010 р. у справі №28/130 та від 27.01.2014 р. у справі №922/3651/13.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.10.2014 р. у справі №910/15724/14 встановлено, що останнім днем строку для розрахунків відповідача перед позивачем є 23.06.2014 р., а відтак з 24.06.2014 р. відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання зі сплати на користь позивача коштів у розмірі 427 382,18 грн.

При цьому банківською випискою з рахунку позивача підтверджується факт повного виконання відповідачем грошового зобов'язання лише 18.02.2015 р.

Відповідно до ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 8 430,55 грн. та інфляційних у розмірі 91 925,12 грн. є правомірними та обґрунтованим, а тому задовольняються судом в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (01010, м. Київ, вул. Суворова, 4/6; ідентифікаційний код 23527052) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київоздоббуд» , м. Київ, бул. Марії Приймаченко, 1/27; ідентифікаційний код 38105321) 3% річних у розмірі 8 430 (вісім тисяч чотириста тридцять) грн. 55 коп., інфляційні у розмірі 91 925 (дев'яносто одна тисяча дев'ятсот двадцять п'ять) грн. 12 коп. та судовий збір у розмірі 2 007 (дві тисячі сім) грн. 11 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.05.2015 р.

Суддя В.П. Босий