ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2015 р. Справа № 917/742/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Бссчастна А.В., за довірністю б/н від 05.05.2015

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод", м. Кременчук, Полтавська область (вх. №3713 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 26.05.15 у справі № 917/742/15

за позовом ТОВ "Електрім-2000", м. Миколаїв

до ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод", м. Кременчук, Полтавська область

про стягнення 201 407,86 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 26.05.2015 у справі № 917/742/15 (суддя Сірош Д.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцька сталеливарний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрім-2000" 140986,43 грн основного боргу; 10251,15 грн пені; 42914,35 грн інфляційних; 4737,67 грн - 3% річних, 3977,79 грн судового збору.

Відповідач звернувся до господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Полтавської області від 26.05.2015 у справі № 917/742/15, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

При цьому відповідач зазначає про відсутність документів, які б підтверджували надання позивачем сертифікату якості на товар під час поставки. Відповідач стверджує, що товар він прийняв, але попередив позивача про притримання в оплаті за товар до моменту надання передбачених договором документів, підтверджуючих якість товару. Оскільки позивач таких документів не надав, відповідач вважає, що позивач порушив свої зобов'язання за договором, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу з наведеними відповідачем доводами не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. Позивач зазначає про те, що відповідач не спростував факт отримання товару в кількості та за якістю, що передбачені умовами договору, оскільки прийняв товар без жодних зауважень. Позивач вважає, що підписання відповідачем видаткових накладних без складання відповідних актів підтверджує поставку товару разом з відповідними товаросупровідними документами.

Крім того, в підтвердження наявності відповідних товаросупровідних документів, які було надано відповідачу разом з товарами, ТОВ "Електрім-2000" надав суду відповідні докази - копії наданих відповідачу сертифікатів відповідності та декларації про відповідність вимогам технічного регламенту (додаток №2).

Відповідач явку свого уповноваженого представника в призначене судове засідання знов не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленням про вручення поштового відправлення уповноваженій особі "Кременчуцький сталеливарний завод".

Згідно з п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч. 1 ст. 77 ГПК України.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні 15.06.2015 року за відсутності представника відповідача.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 24 січня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Електрім-2000" та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" укладений договір поставки товару № 0079-СН.

Відповідно до п. 1.1 зазначеного договору ТОВ "Електрім-2000" зобов'язувалось поставити і передати у власність відповідачу (Покупцю), визначений договором товар, а відповідач зобов'язувався прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату. Пунктом 1.2. договору встановлено, що найменування, одиниця виміру, загальна кількість товару, що підлягає поставці, ціна за одиницю товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура) визначаються специфікаціями, що є додатками до цього договору.

У відповідності з пунктами 1.2. та 14.7. договору ТОВ "Електрім-2000" та відповідач уклали наступні додаткові угоди до договору, якими доповнили пункт 1.2. специфікаціями №№ 6-9, а саме:

додаткову угоду № 5 від 24.10.2013р., відповідно до якої договір доповнено специфікацією № 6 на поставку електрообладнання на загальну суму 67 494,14 грн (а.с. 13);

додаткову угоду № 6 від 14.11.2013р., відповідно до якої договір доповнено специфікацією № 7 на поставку електрообладнання на загальну суму 63 681,74 грн (а.с. 14);

додаткову угоду № 8 від 21.11.2013р., відповідно до якої договір доповнено специфікацією № 9 на поставку електрообладнання на загальну суму 9 810,55 грн (а.с. 15).

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив про те, що на виконання умов договору (з урахуванням змін, внесених до нього вказаними додатковими угодами), ТОВ "Електрім-2000" протягом січня 2014 року поставило відповідачу електрообладнання на загальну суму 140 986,43 грн, у т.ч.: відповідно до додаткової угоди № 5 від 24.10.2013 р. - на загальну суму 67 494,14 грн, що підтверджується видатковою накладною № ЭЛ-0000001 від 02.01.2014 р. та довіреністю № від 26.12.2013 р. (а.с. 16-17).

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди № 5 від 24.10.2013 р., поставлене електрообладнання мало бути оплачено відповідачем протягом 30 календарних днів після поставки, тобто у строк до 1 лютого 2014р. включно.

Відповідно до додаткової угоди № 6 від 14.11.2013 р. поставлено відповідачу товару на загальну суму 63 681,74 грн., що підтверджується видатковою накладною № ЭЛ-0000019 від 27.01.2014 р. та довіреністю № від 23.01.2014р. (а.с. 18-19).

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди № 6 від 14.11.2013 р. поставлене електрообладнання мало бути оплачено відповідачем протягом 30 календарних днів після поставки, тобто у строк до 26 лютого 2014р. включно.

Відповідно до додаткової угоди № 8 від 21.11.2013 р. поставлено відповідачу товару на загальну суму 9 810,55 грн, що підтверджується видатковою накладною № ЭЛ-0000006 від 15.01.2014 р. та довіреністю № від 13.01.2014 р. (а.с. 20-21).

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди № 8 від 21.11.2013 р. поставлене електрообладнання мало бути оплачено відповідачем протягом 30 календарних днів після поставки, тобто у строк до 14 лютого 2014 р. включно.

Таким чином, як зазначає позивач, відповідач повинен був у повному обсязі розрахуватись за отримане електрообладнання та сплатити ТОВ "Електрім-2000" 140 986,43 грн у строк до 26 лютого 2014р. включно.

Проте, порушуючи умови договору, станом на день подання позовної заяви відповідач за отримане електрообладнання не розрахувався, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у сумі 140 986,43 грн., на яку позивачем нараховані 10251,15 грн. пені, 42914,35 грн. інфляційних та 4760,36 грн. - 3% річних.

За таких обставин, у відповідності з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем товару та його отримання відповідачем, останній не надав доказів належного виконання взятих на себе зобов'язань щодо повної оплати поставленого товару або обґрунтованих заперечень проти позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Повторно переглядаючи справу, здійснивши оцінку обставинам справи та правомірності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права до даних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками, викладеними в рішенні суду, щодо правомірності та обґрунтованості позовних вимог.

Так, за своєю суттю між сторонами склалися відносини з поставки товару за договором № 0079-СН від 24.01.2013 (а.с. 11-14).

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що одна сторона - постачальник зобов'язується передати у зумовлені строки другій стороні - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму, що кореспондується з положеннями ст. 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Здійснив аналіз наявних матеріалів справи, колегія суддів встановила, що в рамках укладеного між сторонами договору позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар протягом січня 2014 року в загальній сумі 14098+6,43 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних, а також довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей (а.с. 16-21).

Вказані накладні оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, містять підписи уповноважених представників сторін. При цьому, факт поставки товару та його отримання відповідачем повністю визнається.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на факт неналежного виконання зобов'язання позивачем в зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували надання позивачем сертифікату якості на товар під час поставки. Відповідач стверджує, що товар він прийняв, але попередив позивача про притримання в оплаті за товар до моменту надання передбачених договором документів, підтверджуючих якість товару. Оскільки позивач таких документів не надав, відповідач вважає, що позивач порушив свої зобов'язання за договором, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Проте, колегія суддів вважає наведені відповідачем доводи безпідставними.

Так, розділом 4 договору дійсно передбачено, що підтвердженням якості та комплектності товару з боку постачальника є сертифікат якості.

Відповідно до ст. 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Однак, відповідач не встановлював строку для передання документів, що підтверджують якість товару, не відмовлявся від договору. Докази звернення до позивача з відповідними письмовими претензіями щодо відсутності документів, які зазначені в розділі 4 договору, або доказів звернення до позивача з листами щодо повернення отриманого відповідачем товару в матеріалах справи відсутні і таких доказів до суду не надано.

Посилання відповідача на те, що він начебто повідомляв позивача про відсутність документів про якість товару та погодження постачальником на притримання оплати товару не має жодного документального обґрунтування. Відповідачем не доведено факту укладання між сторонами будь-яких угод щодо забезпечення зобов'язання у вигляді притримання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що договором поставки та діючим законодавством не передбачена відмова від оплати товару з підстав надання документів не в повному обсязі.

Разом з цим, порядок розрахунків за договором чітко передбачений п. 6.1 договору, згідно якого розрахунки за товар здійснюються 30 календарних днів з дати поставки, а також умовами укладених між сторонами додаткових угод № 5 від 24.10.2013р., № 6 від 14.11.2013р., № 8 від 21.11.2013р.

До того ж, як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права», підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Оскільки факт поставки та отримання відповідачем товару за договором є доведеним та підтвердженим належними доказами - видатковими накладними, яки є документами первинного бухгалтерського обліку, тому у відповідача у відповідності з вимогами чинного законодавства виникло зобов'язання по оплаті отриманого товару в розмірі 140986,43 грн. на умовах договору.

Таким чином, твердження відповідача про відсутність у нього обов'язку з оплати отриманого товару не мають належного документального та матеріального обґрунтування, в зв'язку з чим відхиляються колегією суддів, як безпідставні.

Разом з цим колегія суддів враховує пояснення позивача та надані ним докази в підтвердження наявності відповідних товаросупровідних документів, які було надано відповідачу разом з товарами, а саме: копії наданих відповідачу сертифікатів відповідності та декларації про відповідність вимогам технічного регламенту (додаток №2).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов'язань з боку відповідача щодо оплати вартості поставленого Товару, і позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 140 986,43 грн. є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 10.5 договору, у випадку порушення покупцем строку остаточного розрахунку за поставлений товар, останній сплачує на користь постачальника неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла під час прострочення грошового зобов'язання від суми заборгованості за кожний день прострочення.

За розрахунком, здійсненим позивачем, щодо кожної поставки, здійсненої відповідно до вищезазначених накладних окремо, розмір пені складає 10 251,15 грн (на суму боргу 67 494,14 грн нараховано 4 343,67 грн пені за період з 01.04.2014 р. по 01.08.2014 р.; на суму боргу 63 681,74 грн нараховано 5 188,75 грн пені за період з 01.04.2014 р. по 26.08.2014 р.; на суму боргу 9 810,55 грн нараховано 718,73 грн пені за період з 01.04.2014 р. по 14.08.2014 р.).

Перевіривши правильність нарахування позивачем пені на суму боргу в розмірі 140 986,43 грн., з урахуванням кожної окремої поставки товару, а також визначеного позивачем періоду прострочення у відповідності з вимогами ч. 6 ст. 232 ЦК України, колегія суддів констатує, що розрахунок пені в розмірі 10 251,15 грн. зроблений позивачем вірно, на підставі фактичних обставин, підтверджених первинними документами, згідно з вимогами чинного законодавства, і тому позовні вимоги в цій частині задоволені судом законно та обґрунтовано.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов'язання.

Здійснивши власний перерахунок суми інфляційних та 3% річних за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій2 «Ліга: Закон Еліт 9.1.3», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що до стягнення з відповідача підлягає сума інфляційних в розмірі 42914,35 грн інфляційних та 4737,67 грн - 3% річних за період з 04.02.2014 р. по 30.3.2015 р.

Приймаючи до уваги викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що наведені відповідачем доводи в апеляційній скарзі, позбавлені фактичного та правового обґрунтування, на їх підтвердження не було надано відповідних доказів, а господарський суд Полтавської області дав належну юридичну оцінку обставинам справи та правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстави для скасування рішення господарського суду Полтавської області від 26.05.2015 у справі № 917/742/15 відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105, 110 Господарсько процесуального кодексу України судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод", м. Кременчук, Полтавська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 26.05.2015 у справі № 917/742/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 28 липня 2015 року

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н. В.