ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Справа № 910/13709/14
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е. - головуючого,
Корнілової Ж.О. - доповідача,
Чернова Є.В.,
розглянувши касаційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 19.05.2015
у справі№ 910/13709/14 Господарського суду міста Києва
за позовомСпоживчого товариства "Діамед"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Діамед",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Дочірнє підприємство "Хумана піпл ту піпл Україна"
провизнання договору про відступлення права вимоги недійсним,
від позивача:Шевельова А.С. (довіреність від 05.01.2015 № б/н),
від відповідача:Половов В.О.(довіреність від 17.10.2014 № 26), Жук О.Б. (довіреність від 01.02.2015 № 17/1),
від третьої особи:Садовенко Т.В. (довіреність від 20.07.2015 № б/н),

ВСТАНОВИВ:

Споживче товариство "Діамед" у липні 2014 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" про визнання договору № 16/1 від 09.01.2014 про відступлення права вимоги недійсним, посилаючись на частину 1 статті 232 Цивільного кодексу України. В подальшому позивач змінив підставу позову, просив визнати вказаний договір недійсним, який укладений Головою правління Споживчого товариства " Діамед" Шмаюком К.М. з перевищенням повноважень.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 у справі № 910/13709/14 (в складі колегії суддів: Нечай О.В. - головуючого, Князькова В.В., Бондарчука В.В.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі № 910/13709/14 (в складі колегії суддів: Яковлєва М.Л. - головуючого, Куксова В.В., Авдеєва П.В.) позов задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 16/1 від 09.01.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" та Споживчим товариством "Діамед".

Рішення та постанову мотивовано тим, що на момент підписання вказаного договору Голова правління позивача діяв з перевищенням повноважень.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі № 910/13709/14, Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі № 910/13709/14, і прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Розпорядженням секретаря четвертої судової палати С.Бондаря від 01.07.2015 № 05-05/932 у зв'язку з відпусткою судді Овечкіна В.Е., сформовано колегію суддів Вищого господарського суду України у складі: Чернова Є.В. - головуючого, Корнілової Ж.О. - доповідача, Дерепи В.І., для вирішення питання про прийняття до провадження або повернення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі № 910/13709/14.

Розпорядженням секретаря четвертої судової палати Вищого господарського суду України С. Бондаря від 20.07.2015 № 05-05/1166 у зв'язку з виходом з відпустки судді Овечкіна В.Е., сформовано колегію суддів Вищого господарського суду України у складі: Овечкіна В.Е. - головуючого, Корнілової Ж.О. - доповідача, Чернова Є.В., для розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі № 910/13709/14.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що між Споживчим товариством "Діамед" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед" (новий кредитор) 09.01.2014 укладено договір про відступлення прав вимоги № 16/1.

За своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги, про визнання недійсним якого просить позивач, є договором факторингу, укладання якого регулюється Главою 73 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 Цивільного кодексу України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Судами встановлено, що відповідно до пункту 1.1 договору, первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договором оренди нежитлового приміщення № 22 від 01.04.2009, укладеного між первісним кредитором та Дочірнім підприємством "Хумана піпл ту піпл Україна".

За договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) отримувати від боржника орендну плату, платежі за комунальні послуги, які не входять до складу орендної плати, в тому числі вимагати належного виконання зобов'язань за основним договором (пункт 1.2 договору).

Згідно з пунктом 2.1 договору, новий кредитор безоплатно отримує від первісного кредитора право вимоги, що належить останньому.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про споживчу кооперацію", споживча кооперація в Україні - це добровільне об'єднання громадян для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального стану. Вона здійснює торговельну, заготівельну, виробничу та іншу діяльність, не заборонену чинним законодавством України, сприяє соціальному і культурному розвитку села, народних промислів і ремесел, бере участь у міжнародному кооперативному русі.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України "Про споживчу кооперацію", основним документом, що регулює діяльність споживчого товариства, є статут. У статуті визначається порядок вступу до товариства і виходу з нього; права та обов'язки членів товариства; його органи управління, контролю та їх компетенція; порядок утворення майна товариства і розподілу прибутку; умови реорганізації і ліквідації товариства та інші положення, що не суперечать законодавчим актам України.

Статтею 7 Закону України "Про споживчу кооперацію" встановлено, що вищим органом управління споживчого товариства є загальні збори його членів, які приймають статут, визначають розміри вступного і обов'язкового пайового внеску, обирають керівні та контрольні органи товариства, а також вирішують інші питання, пов'язані з його діяльністю. Кожний член користується на загальних зборах споживчого товариства правом одного голосу незалежно від розміру внесеного ним пайового внеску, і це право не може бути передано іншим особам. Для оперативного вирішення питань, що належать до компетенції загальних зборів споживчих товариств (крім питань прийняття статуту, ліквідації, реорганізації та виходу із спілки), можуть скликатися збори уповноважених.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про кооперацію", кооперація базується на таких основних принципах, зокрема, рівного права голосу під час прийняття рішень (один член кооперативу - один голос).

Частиною 1 статті 15 Закону України "Про кооперацію" встановлено, що вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про кооперацію", виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює Голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу.

Згідно зі статтею 98 Цивільного кодексу України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає правочин.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до пункту 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Судами не встановлено: чи на момент укладання договору Голова правління Споживчого товариства "Діамед" діяв на підставі статуту товариства; чи був уповноважений Голова правління Споживчого товариства "Діамед" на підписання, укладення договорів від імені товариства; які питання входять до компетенції загальних зборів Споживчого товариства "Діамед" за статутом товариства; чи були вчинені дії, спрямовані на схвалення цього договору.

Аналіз наведених доводів у їх сукупності свідчить про неповне з'ясування судами фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, і про порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, рішення та постанова підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, прав та обов'язків сторін, і відповідно до вимог чинного законодавства вирішити спір.

Згідно з частиною 1 статті 11112 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду.

Керуючись статями 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі № 910/13709/14 Господарського суду міста Києва частково задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2015 у справі № 910/13709/14 Господарського суду міста Києва скасувати, а справу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддяОвечкін В.Е.
Судді:Корнілова Ж.О.
Чернов Є.В.