РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2015Справа № 910/15318/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «СХІД-2»

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про стягнення 93 538, 79 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Лемба А.В. за Договором про правову допомогу б/н від 23.09.2014 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «СХІД-2» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 93 838, 57 грн., з яких 59 363, 71 грн. основного боргу, 32 650, 04 грн. інфляційних втрат та 1 824, 82 грн. 3% річних. Крім того, позивач просить покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами Договору він передав відповідачу в оренду приміщення, проте відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання по сплаті орендної плати та витрат на комунальні послуги, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.06.2015 р. порушено провадження у справі № 910/15318/15, її розгляд призначено на 08.07.2015 р.

В судовому засіданні 08.07.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання 08.07.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.07.2015 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 28.07.2015 р.

15.07.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява № 25 від 13.07.2015 р. про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача 93 538, 79 грн., з яких заборгованість по сплаті орендних платежів 42 594, 25 грн., заборгованість по сплаті комунальних послуг 16 769, 46 грн., інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості по сплаті орендних платежів 23 426, 83 грн., інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості по сплаті комунальних послуг в сумі 8 971, 66 грн., 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості по сплаті орендних платежів 1 309, 34 грн., 3% річних, нарахованих на суму заборгованості по сплаті комунальних послуг в сумі 467, 25 грн.

27.07.2015 р. через відділ діловодсва господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

Представник відповідача в судове засідання 28.07.2015 р. не з'явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 28.07.2015 р. судом було прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, з огляду на що вони розглядаються в її редакції та відповідно має місце нова ціна позову.

У судовому засіданні 28.07.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2009 р. між Закритим акціонерним товариством «СХІД-2», правонаступником якого згідно з п. 1.2. Статуту є позивач - Приватне акціонерне товариство «СХІД-2» (орендодавець), та відповідачем (орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 28/05, відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар отримує у тимчасове користування нежитлові приміщення з меблями та обладнанням, що розташовуються на першому поверсі будинку АДРЕСА_2, загальною площею 139, 1 м.кв. (приміщення №№ 15, 16, 17, 18/2, 20, 12/2, 22/2, кибітки, сан.вузол зовнішній) згідно плану поверху, що додається до даного Договору), надалі - «приміщення», для використання під кафе.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що строк оренди визначається на 2 роки з моменту підписання Договору.

Згідно з п. 3.2.1. Договору на орендаря покладено обов'язок вносити орендні платежі своєчасно і в повному обсязі.

За умовами п. 2.1. Договору за користування приміщенням орендар сплачує орендодавцю орендну плату, місячний розмір якої становить 3 430, 00 грн., в тому числі податок на додану вартість 571, 67 грн.

Орендна плата до 31.12.2009 р. являється незмінною, з 01.01.2010 р. орендна плата підлягає перегляду (п. 2.2. Договору).

Згідно з п. 2.3. Договору орендна плата сплачується в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця, незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря, за поточний місяць не пізніше 5 числа.

Відповідно до п. 2.4. Договору орендна плата сплачується орендарем починаючи з дати підписання акту приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами сторонами акту приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві.

В силу п. 2.5. Договору вартість комунальних послуг не входить до складу орендної плати та сплачується орендарем окремо, згідно виставлених рахунків до 10 числа наступного за підзвітним місяцем.

Цей Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 01.06.2009 р. до 31.05.2011 р.

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу в оренду вказане в п. 1.1. Договору нерухоме майно, що підтверджується Актом приймання-передачі від 01.06.2009 р., підписаним обома сторонами без зауважень та заперечень.

30.12.2009 р. сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору, якою виклали п. 1.1. Договору в наступній редакції: «Орендодавець передає, а орендар отримує в тимчасове користування нежитлові приміщення з меблями та обладнанням, що розташовуються на першому поверсі будинку АДРЕСА_2, загальною площею 169, 1 м.кв. (приміщення №№ 15, 16, 17, 18/2, 20, 22/2, 12, 10, 14, кибитки, сан.вузол зовнішній) згідно плану поверху, що додається до даного Договору, надалі - «приміщення», для використання під кафе.».

Також, Додатковою угодою № 1 від 30.12.2009 р. сторони виклали п. 2.1. Договору в наступній редакції: «За користування приміщенням орендар сплачує орендодавцю орендну плату, місячний розмір якої становить з 01.01.2010 р. 8 160, 00 грн., в тому числі податок на додану вартість 1 360, 00 грн.

30.05.2011 р. сторони уклали Додаткову угоду № 2 до Договору, якою виклали п. 8.1. Договору в наступній редакції: «Цей Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 01.06.2009 р. до 31.05.2013 р.».

В подальшому, сторони уклали Додаткову угоду № 3 до Договору, якою п. 1.1. Договору виклали в наступній редакції: «Орендодавець передає, а орендар отримує в тимчасове користування нежитлові приміщення з меблями та обладнанням, що розташовуються на першому поверсі будинку АДРЕСА_2, загальною площею 152, 6 м.кв. (приміщення №№ 15, 16, 17, 12, 10, 1/4, кібітки, сан.вузол зовнішній) згідно плану поверху, що додається до даного Договору, надалі - «приміщення», для використання під кафе.».

Пунктом 2 Додаткової угоди № 3 від 28.02.2013 р. сторони виклали п. 2.1. Договору в наступній редакції: «За користування приміщенням орендар сплачує орендодавцю орендну плату, місячний розмір якої становить з 01.03.2013 р. 7 330, 00 грн., в тому числі податок на додану вартість - 1 221, 67 грн.».

Додатокою угодою № 4 від 27.05.2013 р. сторони виклали п. 8.1. Договору в наступній редакції: «Цей Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 01.06.2009 р. по 31.12.2013 р.».

30.09.2013 р. сторони уклали Додаткову угоду № 5 до Договору, якою виклали п. 8.1. Договору в наступній редакції: «Цей Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 01.06.2009 р. по 30.09.2014 р.».

Також, між сторонами була укладена Додаткова угода № 6 від 27.06.2014 р. до Договору, якою виклали п. 8.1. Договору в наступній редакції: «Цей Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 01.06.2009 р. по 30.06.2014 р.».

Як стверджує позивач, за перід з червня 2009 р. по грудень 2013 року відповідач повинен був оплатити орендну плату та витрати на комунальні послуги в загальній сумі 642 544, 08 грн., з яких оплачено 615 489, 43 грн., внаслідок чого станом на 01.01.2014 р. за ним утворилась заборгованість в сумі 27 054, 65 грн.

Після 01.01.2014 р. відповідачем частково було оплачено вказану заборгованість в сумі 26 440, 40 грн., у зв'язку з чим залишилась заборгованість по орендній платі в сумі 1 221, 67 грн. Проте, по сплаті комунальних послуг відповідачем була здійснена переплата в сумі 607, 42 грн., яка була зарахована позивачем у рахунок погашення заборгованості по оренді приміщення.

Таким чином, за твердженням позивача, заборгованість відповідача по оренді приміщення складає 614, 25 грн.

Крім того, у період з січня по червень 2014 року сторонами були складені та підписані акти виконаних робіт з оренди приміщення та відшкодування комунальних витрат на загальну суму 70 061, 97 грн., а саме: від 31.01.2014 р. на суму 12 047, 40 грн., від 28.02.2014 р. на суму 12 983, 90 грн., від 31.03.2014 р. на суму 13 269, 18 грн., від 30.04.2014 р. на суму 10 944, 29 грн., від 31.05.2014 р. на суму 9 956, 62 грн., від 27.06.2014 р. на суму 10 860, 58 грн.

Також, в матеріалах справи наявні рахунок-фактури № 1 від 30.01.2014 р. на суму 4 368, 01 грн., № 4 від 30.01.2014 р. на суму 349, 39 грн., № 5 від 25.02.2014 р. на суму 5 310, 53 грн., № 8 від 25.02.2014 р. на суму 343, 37 грн., № 10 від 25.203.2014 р. на суму 210, 84 грн., № 11 від 25.03.2014 р. на суму 5 728, 34 грн., № 13 від 24.04.2014 р. на суму 3 287, 99 грн., № 17 від 24.04.2014 р. на суму 326, 30 грн., № 19 від 23.05.2014 р. на суму 2 374, 48 грн., № 21 від 23.05.2014 р. на суму 252, 14 грн., № 23 від 23.06.2014 р. на суму 489, 46 грн., № 25 від 23.06.2014 р. на суму 3 041, 12 грн.

Відповідно до письмових пояснень позивача, які не спростовані відповідачем, позивач разом з актами виконаних робіт виставляв рахунки-фактури, які відповідачем були прийняті, про що свідчить підпис та відбиток печатки відповідача на зазначених актах.

Проте, в порушення взятих на себе зобов'язань відповідач орендну плату та витрати по комунальним платежам за період з 01.01.2014 р. по 30.06.2014 р. оплатив лише частково в сумі 11 312, 51 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по банківському рахунку від 18.03.2014 р., 03.04.2014 р., від 26.06.2014 р., внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 58 749, 46 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач стверджує, що за відповідачем утворилась заборгованість по орендній платі в сумі 42 594, 25 грн. та заборгованість по комунальним послугам в сумі 16 769, 46 грн.

10.09.2014 р. позивач направив на адресу відповідача лист № 57 від 10.09.2014 р. з вимогою погасити заборгованість в сумі 59 363, 71 грн.

Крім того, 15.05.2015 р. позивач направив на адресу відповідача претензію № 17 від 15.05.2015 р. про сплату заборгованості в сумі 59 363, 71 грн.

Проте, зазначені вимоги позивача відповідачем задоволені не були.

З огляду на те, що відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов»язання по сплаті орендної плати та вартості комунальних послуг, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 3 ст. 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч. 4 ст. 286 Господарського кодексу України).

Як зазначалось вище, умовами п. 2.3. укладеного між сторонами Договору було визначено, що орендна плата сплачується в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця, незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря, за поточний місяць не пізніше 5 числа.

Крім орендної плати орендар відшкодовує орендодавцю вартість комунальних послуг, згідно виставлених рахунків до 10 числа місяця, наступного за підзвітним (п. 2.5. Договору).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач користувався обєктом оренди у спірний період, проте в порушення умов укладеного між сторонами Договору не виконав у повномі обсязі взяті на себе зобов'язання щодо сплати орендної плати та оплати комунальних послуг, основний борг в сумі 59 363,71 грн. (заборгованість по сплаті орендних платежів 42 594, 25 грн., заборгованість по сплаті комунальних послуг 16 769, 46 грн.) має бути стягнуто з нього в примусовому порядку.

Також, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Основною метою визначення інфляційних втрат є встановлення розміру компенсації, яку боржник зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України сплатити кредитору для усунення наслідків знецінення грошових коштів, що не були вчасно повернуті внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» № 62-97р від 03.04.1997 р.).

Позивачем вірно нараховано інфляційні втрати на суму заборгованості по сплаті орендних платежів в сумі 23 426, 83 грн., інфляційні втрати на суму заборгованості по сплаті комунальних послуг в сумі 8 971, 66 грн., 3 % річних на суму заборгованості по сплаті орендних платежів в сумі 1 309, 34 грн., 3% річних на суму заборгованості по сплаті комунальних послуг в сумі 467, 25 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності основного боргу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати орендної плати та вартості комунальних послуг, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

При цьому, позивачу має бути повернуто з Державного бюджету України судовий збір, сплачений ним щодо позовних вимог, щодо яких ним подано заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Приватного акціонерного товариства «СХІД-2» (02096, місто Київ, вулиця Сормовська, 3; ) заборгованість по сплаті орендних платежів в сумі 42 594 (сорок дві тисячі п'ятсот дев'яносто чотири) грн. 25 коп., заборгованість по сплаті комунальних послуг в сумі 16 769 (шістнадцять тисяч сімсот шістдесят дев'ять) грн. 46 коп., інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості по сплаті орендних платежів в сумі 23 426 (двадцять три тисячі чотириста двадцять шість) грн. 83 коп., інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості по сплаті комунальних послуг в сумі 8 971 (вісім тисяч дев'ятсот сімдесят одну) грн. 66 коп., 3 % річних, нараховані на суму заборгованості по сплаті орендних платежів в сумі 1 309 (одну тисячу триста дев'ять) грн. 34 коп., 3% річних, нараховані на суму заборгованості по сплаті комунальних послуг в сумі 467 (чотириста шістдесят сім) грн. 25 коп.

3. Повернути Приватному акціонерному товариству «СХІД-2» (02096, місто Київ, вулиця Сормовська, 3; ) 6 (шість) грн. 00 коп. судового збору, сплаченого ним на підставі платіжного доручення № 73 від 15.06.2015 р., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.08.2015 р.

Суддя В.С. Ломака