ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2015 р.Справа № 922/2928/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Державного концерну "Укроборонпром", м.Київ
до Державного підприємства "Завод ім.В.О. Малишева", м.Харків
про стягнення 89762702,26 гривень
за участю представників:

позивача - Яцюк І.О.( дов. №Д-664/2015 від 31.03.2015 року);

відповідача - Степанишеної А.В. (дов. № 018/16 від 08.01.2015р.)

ВСТАНОВИВ:

13 травня 2015 року позивач, Державний концерн "Укроборонпром", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства "Завод ім.В.О.Малишева" (відповідача) 89762702,26 гривень, в тому числі 70957800,00 гривень боргу, 1002086,30 гривень 3% річних, 17802815,96 гривень інфляційних за договорами позики №UOP-1/0-22-Д/г-13 від 04.07.2013, №UOP-1/0-23-Д/г-13 від 04.08.2013, №UOP-2.011-67-Д-13 від 25.09.2013, №UOP-2.0-70-Д-13 від 10.10.2013, №UOP-2.011-72-Д-13 від 23.10.2013, №UOP-2.0-75-Д-13 від 29.10.2013, №UOP-2.01-99-Д-13 від 13.12.2013, №UOP-2.01-100-Д-13 від 13.12.2013, №UOP-2.0-44-Д-14 від 16.04.2014, укладених між сторонами (далі-договір1,2,3,4,5,6,7,8,9 відповідно). Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача 73080,00 гривень судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 травня 2015 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 06 липня 2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06 липня 2015 року відкладено розгляд справи на 13 липня 2015 року.

13 липня 2015 року позивач надав до суду заяву про збільшення позовних вимог (вх.№27974), в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь 105260524,75 гривень, в тому числі 70957800,00 гривень боргу, 1433655,21 гривень 3% річних, 32869059,54 гривень інфляційних за вищезазначеними договорами позики.

13 липня 2015 року відповідач надав до суду відзив (вх.№27991), в якому просить суд відмовити в задоволенні частини стягнення 3% річних та інфляційних по договору №№UOP-2.011-67-Д-13 від 25.09.2013 (договору 3) за період з 27.03.2014 по 22.09.2014 включно, та відстрочити виконання рішення на 6 місяців.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13 липня 2015 року було прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, продовжено строк розгляду справи по 28 липня 2015 року включно та відкладено розгляд справи на 28 липня 2015 року.

28 липня 2015 року відповідач надав до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд відмовити в стягненні 3% річних та інфляційних по договору №UOP-2.011-67-Д-13 від 25.09.2013 р., нарахованих за період з 27.03.2014р. по 22.09.2014 р. включно. Крім того відповідач просив суд відстрочити виконання рішення суду по справі №922/2928/15 строком на 6 місяців.

28 липня 2015 року позивач надав до суду наступні документи:

- клопотання про відкладення розгляду справи;

- заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 70957800,00 гривень боргу, 1426267,95 гривень 3% річних, 32772459,54 гривень інфляційних;

- пояснення, в яких позивач не заперечує проти відстрочення виконання рішення суду по справі №922/2928/15 строком на 6 місяців.

Судом були досліджені та долучені до матеріалів справи усі надані документи.

Позивач у судовому засіданні 28 липня 2015 року підтримував клопотання про відкладення розгляду справи та заяву про зменшення розміру позовних вимог, не заперечував проти відстрочки виконання рішення строком на 6 місяців.

Відповідач у судовому засіданні 28 липня 2015 року покладався на розсуд суду щодо відкладення, відзив підтримував, просив суд відстрочити виконання рішення строком на 6 місяців.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відмовляє в його задоволенні, у зв'язку з закінченням строку розгляду справи, передбаченого ст.69 ГПК України.

Відповідно до ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Суд, розглянувши заяву позивача, визнав її такою, що не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї - небудь права та охоронювані законом інтереси, відповідає вимогам ст. 22 ГПК України та підлягає прийняттю до розгляду.

За таких обставин, суд розглядає справу з урахуванням прийнятої заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами, на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Між Державним концерном «Укроборонпром» та Державним підприємством «Завод імені В.О.Малишева» було укладено 9 однотипних договорів позики на загальну суму 70957800,00 гривень.

Позивачем на виконання Договору 1 було перераховано на рахунок відповідача суму коштів у розмірі 10 000 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1335 від 05.07.2013.

Згідно з п.4.1 Договору1 Боржник зобов'язаний повернути позику в шестимісячний строк з дня отримання позики.

27.12.2013р. між сторонами було укладено додатковий договір №1 до Договору1. Пунктом 1 даного додаткового договору п. 4.1 Договору1 був викладений в новій редакції: «4.1. Сума позики підлягає поверненню шляхом перерахування коштів в безготівковій формі Позичальником на поточний рахунок Позикодавця в строк до першого липня дві тисячі чотирнадцятого року».

В установлений строк Боржник позику не повернув.

Позивачем на виконання Договору 2 було перераховано на рахунок відповідача суму коштів у розмірі 2 000 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1582 від 07.08.2013 р.

Згідно з п.4.1 Договору 2 відповідач зобов'язаний повернути позику в шестимісячний строк з дня отримання позики.

27.01.2014р. між сторонами було укладено додатковий договір №1 до Договору 2. Пунктом 1 даного додаткового договору п.4.1 Договору був викладений в новій редакції: «4.1. Сума позики підлягає поверненню шляхом перерахування коштів в безготівковій формі Позичальником на поточний рахунок Позикодавця в строк до п'ятого серпня дві тисячі чотирнадцятого року».

В установлений строк Боржник позику не повернув.

Позивачем на виконання Договору 3 було перераховано на рахунок відповідача суму коштів у розмірі 500 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1959 від 26.09.2013.

Згідно з п.4.1 Договору3, Боржник зобов'язаний повернути позику в шестимісячний строк з дня отримання позики, тобто в строк до 26.03.2014 р.

Додатковою угодою №1 до Договору3 було змінено строк оплати - до 22.09.2014р.

В установлений строк Боржник позику не повернув.

Позивачем на виконання Договору 4 було перераховано на рахунок відповідача суму коштів у розмірі 2 000 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2072 від 11.10.2013р.

Згідно з п. 4.1 Договору 4 перебіг строку, на який надається позика закінчується 08.10.2014 р.

В установлений строк Боржник позику не повернено.

Позивачем на виконання Договору 5 було перераховано на рахунок відповідача суму коштів у розмірі 500 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2159 від 23.10.2013.

Згідно з п. 4.1 Договору 4 перебіг строку закінчується 21.10.2014 р.

В установлений строк Боржником позику не повернено.

Позивачем на виконання Договору 6 було перераховано на рахунок відповідача суму коштів у розмірі 10 500 000, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученням № 2201 (у розмірі вісім мільйонів п'ятсот тисяч гривень 00 копійок), №2202 (у розмірі п'ятсот тисяч гривень 00 копійок) та №2207 (у розмірі один мільйон п'ятсот тисяч гривень 00 копійок) від 31.10.2013 р.

Згідно з п.4.1 Договору 6 перебіг строку, на який надається позика закінчується 28.10.2014 р.

В установлений строк Боржник позику не повернув.

13.12.2013р. між Позивачем та відповідачем, який діяв через філію «Агрегатний завод» було укладено Договір.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 95 Цивільного кодексу України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій та не є окремою юридичною особою. Тобто, Договір 7 укладався саме між Позивачем та відповідачем, який і зобов'язаний повернути надану позивачу суму позики та несе відповідальність за несвоєчасно виконане грошове зобов'язання за Договором 7.

Позивачем на виконання Договору 7 було перераховано на рахунок відповідача обумовлену суму коштів у розмірі 1 000 000, 00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2719 від 20.12.2013 р.

Згідно з п. 4.1 Договору 7 перебіг строку, на який надається позика закінчується 11.12.2014 р.

В установлений строк Боржник позику не повернув.

Позивачем на виконання Договору 8 було перераховано на рахунок відповідача суму коштів у розмірі 40 657 800, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2698 (у розмірі п'ять мільйонів гривень 00 копійок), № 2699 (у розмірі десять мільйонів гривень 00 копійок), № 2700 (у розмірі вісім мільйонів гривень 00 копійок) від 18.12.2013 р., № 2702 (у розмірі один мільйон дев'ятсот шістдесят вісім тисяч вісімсот гривень 00 копійок), № 2705 (у розмірі п'ять мільйонів сто вісімдесят дев'ять тисяч гривень 00 копійок) від 19.12.2013 р., № 2712 (у розмірі десять мільйонів п'ятсот тисяч гривень 00 копійок) від 20.12.2013 р. (див. Додатки № 20-25).

Згідно з п. 4.1 Договору 8 перебіг строку, на який надається позика закінчується 10.12.2014 р.

В установлений строк Боржник позику не повернув.

На виконання умов Договору 9, позивачем було перераховано відповідачу суму коштів у розмірі 3 800 000, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №3350 від 16.04.2014 р. (у розмірі два мільйони двісті тисяч гривень 00 копійок) та №3493 від 22.04.2014 р. (у розмірі один мільйон шістсот тисяч гривень 00 копійок) (див. Додатки № 27, 28).

Згідно з пунктом 4.1 Договору перебіг строку, на який надається позика, закінчується 30.03.2015 р.

В установлений строк Боржник позику не повернув.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, матеріали справи свідчать, що відповідач взяті на себе зобов'язання по сплаті коштів за користування позикою в передбачені договорами строки не виконав, у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Абзацом 1 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник не виконав свої зобов'язання у строки, встановлені Договорами 1-9.

Зважаючи на викладене, відповідач зобов'язаний повернути позивачу надану суму позики у розмірі 10 000 000, 00 грн. (за Договором 1) + 2 000 000, 00 грн. (за Договором 2) + 500 000, 00 грн. (за Договором 3) + 2 000 000, 00 грн. (за Договором 4) + 500 000, 00 грн. (за Договором 5) + 10 500 000, 00 грн. (за Договором 6) + 1 000 000, 00 грн. (за Договором 7) + 40 657 800, 00 грн. (за Договором 8) + 3 800 000, 00 грн. (за Договором 9) = 70 957 800, 00 грн.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у розмірі 70957800,00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем, в порядку статей 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не спростований, позовні вимоги про стягнення з відповідача 70957800,00 грн. заборгованості є обґрунтованими, документально підтвердженими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 1426267,95 гривень 3% річних та 32772459,54 гривень інфляційних, а саме:

- за договором1- 249 041,10 грн. 3% річних, 3463184,00 грн. інфляційних;

- за договором2- 44054,79 грн. 3% річних, 681909,16 грн. інфляційних;

- за договором3- 12082,19 грн. 3% річних, 256150,00 грн. інфляційних;

- за договором4- 33534,25 грн. 3% річних, 585640,60 грн. інфляційних;

- за договором5- 7849,32 грн. 3% річних, 131259,92 грн. інфляційних;

- за договором6- 158794,52 грн. 3% річних, 2756458,13 грн. інфляційних;

- за договором7- 11506,85 грн. 3% річних, 238979,22 грн. інфляційних;

- за договором8- 471184,92 грн. 3% річних, 9713369,33 грн. інфляційних;

- за договором9- 9682,19 грн. 3% річних.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вищенаведене, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку розміру трьох відсотків річних та збитків від інфляції, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3% річних за визначені ним періоди в розмірі 1426267,95 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Розрахунок суми інфляційних за визначені позивачем періоди є невірним в частині нарахування по договору №3, та підлягає частковому задоволенню у розмірі 32772441,55 гривень.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розглянувши заяву відповідача про відстрочку виконання рішення по справі №922/2928/15, суд прийшов до висновку про її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідач визнає заборгованість перед позивачем та просить суд відстрочити її виплату на 6 місяців.

Позивач не заперечує проти такої відстрочки.

Заявник - ДП "Завод ім.В.О. Малишева" вказує на те, що він не в змозі негайно виконати рішення Господарського суду Харківської області по цій справі, тому просить суд, на підставі статті 121 Господарського процесуального України, розстрочити виконання рішення про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що підприємство має істотну заборгованість перед Позивачем та іншими контрагентами, ризикує фактично повним закриттям, у зв'язку з чим, одночасне виконання рішення суду вплине негативно не лише на законні майнові інтереси підприємства, і як наслідок, не лише погіршить фінансове становище, а призведе до стану повного банкрутства.

Судом встановлено, що ДП "Завод ім.В.О. Малишева" знаходиться у процесі банкрутства.

Так ухвалою господарського суду Харківської області від 27.12.2011 р. по справі №5023/10655/11 порушено справу про банкрутство ДП "Завод ім.В.О. Малишева" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.01.2013 р. по справі №5023/10655/11 затверджено реєстр конкурсних кредиторів.

Станом на момент розгляду справи №922/2928/15 провадження по справі про банкрутство ДП "Завод ім.В.О. Малишева" триває.

ДП "Завод ім.В.О. Малишева" є підприємством оборонно-промислового комплексу, що виконує ряд важливих державних та міжнародних контрактів.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави" від 04.03.2015 р. №83 ДП "Завод ім.В.О. Малишева" віднесено до переліку таких підприємств.

Суд враховує потреби держави у оборонно-промислових підприємствах та розуміє стратегічне значення ДП "Завод ім.В.О. Малишева" під час проведення антитерористичної операції.

Стягнення з відповідача значної суми боргу одночасно може призвести до вкрай негативних для відповідача та держави наслідків - зупинення діяльності оборонного-промислово підприємства під час проведення АТО.

Винятковий характер вищенаведених обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, також обумовлений особливим статусом відповідача як оборонного-промислово підприємства, яке має стратегічне значення для держави.

Таким чином, обставинами, що ускладнюють виконання відповідачем судового рішення у даній справі, є складний фінансовий стан відповідача, збитковість його діяльності, відсутність грошових коштів на банківських рахунках у необхідному розмірі для виконання рішення у даній справі.

Пунктом 6 ч.1 ст.83 Господарського кодексу України господарському суду надано право при прийнятті рішення відстрочити або розстрочити його виконання. При цьому слід враховувати приписи ст.121 Господарського кодексу України, згідно з якими, за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, господарський суд за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

В пункті 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Конституційний суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року у справі №5-рп/2013 за конституційним зверненням акціонерної компанії „Харківобленерго" щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України „Про виконавче провадження" наголошує, що за судовою практикою до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для розстрочки його виконання, належать хвороба боржника або членів його сім'ї, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи - боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Проаналізувавши вищезазначені положення Господарського процесуального кодексу України, рекомендації Конституційний суду України та Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку, що суд має право відстрочити виконання будь-якого рішення суду, яке не виконано, розстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників, законодавець у будь-якому випадку пов'язує розстрочку виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

У даному випадку, відносно відповідача склалася саме така ситуація, коли існує скрутне матеріальне становище, яке виникло внаслідок фінансової кризи, яка вплинула на платоспроможність заводу. Контрагенти боржника належним чином не виконують перед ним грошові зобов'язання, що зумовило виникнення дебіторської заборгованості. В 2015 році заявник розраховує на надходження від співпраці з контрагентами та має реальну спроможність погасити заборгованість перед позивачем. Все це стане неможливим, оскільки внаслідок виконання рішення суду саме наразі - завод не зможе навіть у подальшому існувати, буде повністю заблокована господарська діяльність, що невідворотно призведе його до банкрутства, а відтак і ліквідації, оскільки наявних активів відповідача недостатньо для повного погашення боргу перед позивачем. Крім того, виконання рішення зараз зумовить неможливість погасити заборгованість по іншим платежам, податкам і зборам, спричинить звільнення працівників та повне припинення господарюючого суб'єкта внаслідок його банкрутства. Завадити таким негативним та навіть непоправним наслідкам можливо за умови відстрочення виконання рішення суду на 6 місяців.

Вирішуючи питання стосовно надання відстрочки виконання рішення суду, суд враховує, що відстрочка виконання рішення суду має базуватися зокрема на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача, боржника та інших суб'єктів правовідносин.

Суд не вбачає порушень прав та законних інтересів стягувача, оскільки він сам не заперечував проти відстрочки виконання рішення на 6 місяців.

Наведені вище обставини, а саме, загроза банкрутства та стратегічне значення для держави оборонного підприємства під час проведення АТО, суд визнає такими, що роблять неможливим виконання судового рішення, тобто є винятковими.

Так, заходи по примусовому виконанню рішення суду по даній справі повністю паралізують діяльність підприємства відповідача, що може призвести останнього до банкрутства, а відтак і невиконання зобов'язань перед державою й позивачем у повному обсязі.

Суд вважає, що в ситуації, що склалася, є доцільним надання відповідачу можливості відстрочки виконання рішення у справі №922/2928/15 на 6 місяців.

Таким чином, враховуючи інтереси сторін, держави, суд приходить до висновку про можливість задоволення заяви відповідача про відстрочку виконання рішення у повному обсязі. Відстрочка виконання рішення дозволить як зберегти діяльність заводу, так й забезпечити погашення боргу на користь позивача.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями статті 173, 193 Господарського кодексу України, статтями 11, 509,525, 526, 530, 610, 625, 629, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, статтями 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Завод ім.В.О. Малишева" (код 14315629, 61001, м.Харків, вул.Плеханівська,126 п/р №7439 у ПАТ «Перший український міжнародний банк» МФО 334851) на користь Державного концерну "Укроборонпром" (код 37854297,04119, м.Київ, вул.Дегтярівська, 36, п/р №7907 у ПАТ «Перший український міжнародний банк» МФО 3340,00 гривень боргу, 1426267,95 гривень 3% річних, 32772441,55 гривень інфляційних, 73079,99 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

Відстрочити виконання рішення від 28 липня 2015 року по справі №922/2928/15 на 6 місяців.

В частині стягнення 17,99 гривень інфляційних відмовити.

Повне рішення складено 03.08.2015 р.

Суддя К.В. Аріт