ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2015 р. Справа № 922/692/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя

Гетьман Р.А., суддя Лакіза В.В.,

при секретарі Катренко І.С.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2 за довіреністю від 25.03.2015р. б/н, ОСОБА_3 за довіреністю від 18.12.2014р.;

від 1-го відповідача - ОСОБА_4 за довіреністю від 13.05.2015р. б/н;

від 2-го відповідача - не з'явився,

від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - не з'явився,

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, м. Харків (вх. 3511 Х/2), та апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Харків, (вх. 3580 Х/2), на рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015р. у справі № 922/692/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_7, м. Харків,

до відповідача 1) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, м. Харків,

2) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Харків,

про витребування майна із чужого незаконного володіння

та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_8, м. Харків

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача по позову третьої особи Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Харківській області, м. Харків

до відповідачів 1) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, м. Харків

2) Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Харків

про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.06.2015р. (суддя Светлічний Ю.В.) у задоволенні первісного позову відмовлено; позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП ОСОБА_8 задоволено частково; визнано недійсним договір оренди №1 від 29.06.2010р. посвідчений Державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П. про що в реєстрі зроблено запис №640; в іншій частині позовних вимог третьої особи - у задоволенні позову відмовлено; стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 609,00 грн. судового збору; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 609,00 грн. судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів реальності поставки майна за договорами поставки, а також належність виконання договорів поставки до спірних правовідносин між позивачем та відповідачами, відповідно до цього позовні вимоги по первісному позову є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають; позовні вимоги ФОП ОСОБА_8 є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання недійсним договору оренди №1 від 29.06.2010р.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_5 з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015р. у справі №922/692/15 скасувати в частині задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП ОСОБА_8 та прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що в оспорюваному рішенні місцевого господарського суду не зазначено, яким саме нормам не відповідає оспрюваний правочин, а також, на думку апелянта, при посиланні на Закон України «Про основи містобудування» суд не врахував, що закон визначає вимоги та умови, які повинні дотримувати при здійсненні містобудівної діяльності. Крім того, посилання на Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів не був прийнятий на момент укладання оспрюваного договору.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_6 з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015р. у справі №922/692/15 скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП ОСОБА_8 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог третьої особи в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що належність приміщення до житлових на час укладення договору є таким, що не відповідає дійсності та не ґрунтується на фактичних обставинах здійснення господарської діяльності сторонами. Крім того, право власності на спірне приміщення є таким, що оформлене належним чином, відповідно до вимог чинного законодавства, що було чинним на дату оформлення права власності, крім того, було доведено використання приміщення, яке було передане в оренду, що повністю спростовує вимоги третьої особи.

Розпорядженням виконуючого обов'язки голови суду від 27.07.2015р. у зв'язку з відпусткою судді Здоровко Л.М. та судді Шутенко І.А. для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Плахова О.В., судді Гетьмана Р.А., судді Лакізи В.В.

Від третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх. 11127 від 27.07.2015р.), в яких просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 та залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

У судовому засіданні 27.07.2015р., враховуючи, що апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 та апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 подані на одне і те саме рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015р. у справі № 922/692/15, колегія суддів дійшла висновку про прийняття вищезазначених апеляційних скарг до спільного розгляду.

У судовому засіданні 27.07.2015р. представник 1-го відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просить рішення господарського суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП ОСОБА_8 та прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Представник 2-го відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просить рішення господарського суду першої інстанції скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП ОСОБА_8 та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог третьої особи в повному обсязі.

Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору заперечує проти вимог апеляційних скарг, вважає рішення господарського суду першої інстанції цілком обґрунтованим та законним та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору заперечує проти вимог апеляційних скарг, вважає рішення господарського суду першої інстанції цілком обґрунтованим та законним та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача заперечує проти вимог апеляційних скарг, вважає рішення господарського суду першої інстанції цілком обґрунтованим та законним та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін надали свої додаткові пояснення та заперечення, відповіли на запитання головуючого та членів судової колегії, а також на запитання інших представників сторін.

У судовому засіданні 27.07.2015р. оголошено перерву до 30.07.2015р. об 11:30 год.

У судовому засіданні 30.07.2015р. представник апелянта ФОП ОСОБА_5 заявила усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з не явкою 2-го відповідача та третіх осіб. Представники позивача за первісним позовом заперечували проти задоволення зазначеного клопотання.

Колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні зазначеного клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Пунктом 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні 27.07.2015р. оголошено перерву у судовому засіданні, що відображено в протоколі судового засідання від 27.07.2015р. Також матеріали справи містять письмове повідомлення присутніх у судовому засіданні представників сторін, а саме представників позивача та відповідачів за первісним позовом, представника третьої особи з самостійними вимогами про час та дату, до якої судом об'явлено перерву.

Тобто, всі сторони судового процесу були повідомлені про час і місце наступного судового засідання.

Представник апелянта ОСОБА_5 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду в частині часткового задоволена позову третьої особи скасувати.

Представники позивача заперечували проти апеляційної скарги та просили рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_7 звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою, в якій ( з урахуванням уточненої позовної заяви) просить витребувати із незаконного володіння ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 майно, що належить ФОП ОСОБА_7 на праві приватної власності згідно з переліком викладеного в уточненій позовній заяві.

В обґрунтування поданої позовної заяви, позивач посилається на те, що між ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 укладений договір оренди від 29.06.2010р. №1.

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець (1-й та 2-й відповідач) передає, а орендар (позивач) приймає в тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв.м., тераси 56,9 кв.м. на умовах, викладених у даному договорі та невід'ємних додатках до нього, для розміщення орендарем ресторану-кафе.

З метою використання зазначеного приміщення в якості ресторану-кафе, позивач уклав договір поставки від 01.07.2010р. №15/06-4 майна (яке є необхідним для проведення господарської діяльності в ресторані-кафе) та договір підряду на ремонтно-оздоблювальні роботи від 01.07.2010р. №3. Відповідно до даних договорів позивач придбав все необхідно для того, щоб використовувати вищезазначене приміщення в якості ресторану-кафе.

Однак, позивач посилається на те, що йому були спричинені збитки у вигляді неотримання доходу, який позивач міг би отримати за звичайних обставин.

А також, позивач посилається на те, що у зазначене нежитлове приміщення (предмет договору оренди) поставили обладнання, інвентар, програмне забезпечення, яке призначалось для провадження господарської діяльності у орендованому приміщені та дане майно належить позивачу на праві приватної власності.

Позивач зазначає, що вищезазначене майно незаконно утримується відповідачами, у зв'язку з цим просить витребувати із незаконного володіння майно, що належить позивачу на праві приватної власності, а саме: обладнання, інвентар, програмне забезпечення, яке призначалось для провадження господарської діяльності.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.06.2015р., у задоволенні первісного позову відмовлено, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, позивач звертаючись з зазначеною позовною вимогою, надав тільки договір від 01.07.2010р. №15/06-4 та від 01.07.2010р. №15/06-4, відповідно до п. 1.1. яких постачальник (ФОП ОСОБА_9.) зобов'язується у строк та на умовах, визначених даним договором передати (поставити) покупцеві (ФОП ОСОБА_7.) товар, відповідно до специфікації, викладеної у додатку №1 до даного договору, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар та оплатити його.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи позивачем не надано доказів передання та приймання 1-им та 2-им відповідачами майна від позивача.

Вищезазначені договори не є належним доказом отримання товарів саме відповідачами.

Крім того, у відповідності до зазначених договорів, до них було внесено перелік майна (обладнання, побутової техніки тощо), яке не визначено індивідуальними ознаками, а лише родовим найменуванням такого товару (стеля, кутер, колектор тощо). Тому, відсутня будь-яка можливість встановити, що саме цей товар, який є предметом договору поставки, знаходиться у нежитловому приміщенні, яке є предметом договору оренди №1 від 29.06.2010р.

Тому, колегія суддів погоджується з висновками господарського суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи відсутні докази реальної поставки майна, а також перебування даного майна у нежитловому приміщення за спірним договором.

01.04.2015р. до господарського суду Харківської області звернулась третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП ОСОБА_8 з позовною заявою, в якій просить (з урахуванням доповнення): визнати недійсним договір оренди №1 від 29.06.2010р. посвідчений Державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П. про що в реєстрі зроблено запис №640; витребувати із незаконного володіння ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 майно, що належить ФОП ОСОБА_8 на праві приватної власності, а саме: морозильна камера 6 дв. 1 шт., морозильна камера 4 дв. 1 шт. загальною вартістю 92760,00 грн.

В обґрунтування позовної заяви заявник посилається на те, що даний спір порушує права ФОП ОСОБА_8 з огляду на наступне.

27.07.2010р. між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_8 укладений договір про спільну діяльність №3.

Відповідно до п. 1.1 сторони за цим договором зобов'язуються шляхом об'єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти сфері організації громадського харчування без створення юридичної особи для досягнення наступних спільних господарських цілей: організація роботи ресторану-кафе: об'єкту швидкого харчування на підставі договору оренди №1 від 29.06.2010р.

Як вбачається з матеріалів справи, департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області надав відповідь на лист ФОП ОСОБА_7 від 05.02.2015р. зазначивши, що в Департаменті наявна інформація щодо видачі інспекцією ДАБК у Харківській області свідоцтва про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил №20000637 на об'єкт «Дачний будинок на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області».

Таким чином, у ФОП ОСОБА_8 відсутня можливість в повній мірі виконати свої зобов'язання за договором про спільну діяльність від 27.07.2010р. №3. Оскільки, приміщення, що є предметом договору оренди №1 від 29.06.2010р., зазначено, що є нежитловим, однак, як зазначено вище, даний об'єкт відповідає вимогам та стандартам дачного будинку.

Крім того, між ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_8 укладений договір про спільну діяльність, отже, частина майна, яка знаходиться у спірному приміщенні належить ОСОБА_8, тому останній просить витребувати з незаконного володіння майно.

Рішенням господарського суду Харківської області від 08.06.2015р., зокрема, позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ФОП ОСОБА_8 задоволено частково; визнано недійсним договір оренди №1 від 29.06.2010р. в іншій частині позовних вимог третьої особи - відмовлено.

Колегія суддів погоджується з даним висновком господарського суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Як передбачено ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як передбачено частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору, що також відображено у статті 180 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об'єктом оренди можуть бути, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення), інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. ст. 759, 760 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Таким чином, об'єктом оренди може бути будь-яке майно, що має індивідуальні ознаки, в т.ч. нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно, а також визначення конкретного майна є істотною умовою договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про права власності на нерухоме майно, нежитлова будівля за адресою Печенізький район, сщ/рада Печенізька, АДРЕСА_1 загальною площею 665,3 кв.м. належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вказаний дачний будинок переведено в нежитлову будівлю рішенням виконкому «Про переведення дачного будинку в нежитлову будівлю» (т. 1 а.с. 93).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області надав відповідь на лист ФОП ОСОБА_7 від 05.02.2015р. зазначив, що в Департаменті наявна інформація щодо видачі інспекцією ДАБК у Харківській області свідоцтва про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил №20000637 саме на об'єкт «Дачний будинок на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області» (т. 2, а.с. 131).

А також, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 29.10.2009р. встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 мають у власності земельні ділянки площею по 0,0280 га з цільовим використанням земельної ділянки - для індивідуального дачного будівництва (т. 2, а.с. 126-127).

Відповідно до відповіді Печенізької селищної ради від 06.04.2015р. №02-20/283 повідомлено про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 із заявою на отримання дозволу на розміщення та відкриття об'єктів торгівлі, громадського харчування та сфери послуг до селищної ради не звертались і дозвіл на розміщення об'єкту торгівлі не видавався.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється відповідним Порядком від 08.10.2008р. №923, що діяв в період укладення договору, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009р., яким передбачено відповідні умови та документи, які необхідно надати уповноваженому органу для того, що зареєструвати та ввести в експлуатацію об'єкта будівництва.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні документи, які підтверджували, що предмет договору оренди №1 від 29.06.2010р. є приміщенням, яке б могло використовуватися для здійснення господарської діяльності відповідно до додатку №3 до договору (п. 1.5. договору про оренду від 29.06.2010р. №1).

Таким чином орендар не може виконати умови укладеного договору оренди №1 від 29.06.2010р., а саме п. 1.5. договору, яким встановлено, що метою користування приміщення є здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оскільки правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Однак не є такими правочини, за якими реальність настання правових наслідків поставлено в залежність від поведінки учасників чи інших обставин.

Таким чином, ані ФОП ОСОБА_7 не може виконати свої зобов'язання за договором про оренду №1 від 29.06.2010р. щодо використання предмету договору для здійснення господарської діяльності, ані ФОП ОСОБА_8 не може виконати свої зобов'язання за договором про спільну діяльність №3 від 27.07.2010р. у зв'язку з тим, що предмет договору не може бути використаний в якості нежилого приміщення для організації ресторану-кафе.

Таким чином, об'єктивна неможливість настання правового результату у вигляді використання нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 за договором оренди №1 від 29.06.2010р. не може породжувати взаємних прав та обов'язків сторін зазначеного договору, отже він підлягає визнанню недійсним.

Щодо позовних вимог про витребування із незаконного володіння ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 майна, що належить ФОП ОСОБА_8 на праві приватної власності, а саме: морозильна камера 6 дв. 1 шт., морозильна камера 4 дв. 1 шт. загальною вартістю 92760,00 грн., колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, ФОП ОСОБА_8, звертаючись з зазначеною позовною вимогою, не надав належних та допустимих доказів у підтвердження того, що морозильна камера 6 дв. 1 шт., морозильна камера 4 дв. 1 шт. загальною вартістю 92760,00 грн. належить ФОП ОСОБА_8 на праві власності.

Крім того, зазначене майно не визначено індивідуальними ознаками, а лише родовим найменуванням такого товару - морозильна камера 6 дв. 1 шт., морозильна камера 4 дв. 1 шт. Тому, відсутня будь-яка можливість встановити, що саме цей товар, знаходиться у нежитловому приміщенні, яке є предметом договору оренди №1 від 29.06.2010р., та належить третій особі на праві приватної власності.

Тому, колегія суддів погоджується з висновками господарського суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи відсутні докази права власності на майно, а саме морозильну камеру 6 дв. 1 шт., морозильну камеру 4 дв. 1 шт., а також перебування даного майна у нежитловому приміщення за спірним договором.

З огляду на вищевикладене, доводи, викладені в апеляційних скаргах Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді зазначеної справи.

У зв'язку з вищевикладеними, рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015р. у справі № 922/692/15 необхідно залишити без змін, апеляційні скарги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 та Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.1 ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, м. Харків, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6, м. Харків, залишити без задоволення

Рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015р. у справі № 922/692/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 31.07.2015р.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Лакіза