РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2015№910/16259/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора-Люкс»
до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»
проспонукання до укладення договору

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

У судовому засіданні 29.07.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронне підприємство «Флора-Люкс» до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про спонукання до укладення договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.06.2015 порушено провадження у справі №910/16259/15, розгляд справи призначений на 15.07.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.07.2015, на підставі статті 77 ГПК України, розгляд справи відкладений на 29.07.2015.

Відповідач заперечив проти позову та зазначив, що пропозиція про укладення договору від позивача не надходила.

В судовому засіданні 29.07.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

18.03.2014 між позивачем та відповідачем був укладений договір ДНП-2014-03/07 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, за умовами якого відповіач надавав за плату позивачу право на органвзацію та експлуатацію 81 місця для платного паркування транспортних засобів, а також 9 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортного засобу, які перевозять інвалідів, що розташовані а паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, вул. Чорнобильська (вул. К.Уборевича) в межах 3 територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Зазначений договір діяв до 31.12.2014.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач ухиляється від укладення з ним нового договору на 2015 рік про надання права на експлуатацію фіксованих місць пакування, адже позивач за власний рахунок в період 2011-2015 роки було облаштовано та експлуатувався пакувальний майданчик за адресою м. Київ, вул. Чорнобильська (вул. К.Уборевича). Позивач зазначає, що договір кожного року переукладався, однак на 2015 року відповідач не відреагував на лист від 02.03.2015.

Відповідач заперечує проти позовних вимог з тих підстав, що позивач не звертався до нього з пропозицією на укладення договору на новий термін.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості, з огляду на вище наведне.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною 7 статті 180 ГК України зазначено, що строком дії господарського договору час впродовж якого існують господарські зобовязання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Пунктом 1 вказаної статті визначено, що оферта має відповідати трьом ознакам: по-перше, оферта направляється конкретній особі; має містити перелік істотних умов із визначеним, на рівні пропозиції для погодження, змістом кожної взятої окремо умови; виражати намір особи, яка зробила пропозицію вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Позивач надав суду лист від 02.03.2015 адресваний відповідачу, в якому він просив повідомити про час та дату укладення договорів про надання права експлуатацію фіксованих місць для паркування за адресою: вул. Святошинська, 15 та вул. Чорнобильська (вул. К.Уборевича).

На цьому листі міститься відмітка «вх.№488від 02.03.2015», однак не свідчить, що даний лист отриманий саме відповідачем. Крім того, цей лист не містить всіх ознак пропозиції на укладення договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування по вул. Чорнобильська у м. Києві.

Інших доказів звернення до відповідача з пропозицією укласти договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування по вул. Чорнобильська у м. Києві на 2015 рік.

Відтак, матеріали справи не дають підстав для висновку щодо порушення суб'єктивного цивільного права позивача, яке потребує правового захисту.

Суд зазначає, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства

Частина перша статті 1 ГПК України передбачає, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Посилання позивача на те, що відповідач ухиляється від укладення договору є необгрунтованим, оскільки відповідно до п. 3 статті 3 ЦК України засадами цивільного законодавства є свобода договору, частиною 1 статті 627 ЦК України регламентовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав та інтересів, тому позовні вимоги визнані необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 03.08.2015.

Суддя М.Є. Літвінова