РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2015№910/11975/15

За позовомПублічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Златобанк"
доПублічного акціонерного товариства "Комерційний банк Глобус"
провстановлення нікчемності (недійсності) правочину та застосування наслідків їх недійсності

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Бондар Є.А. - представник за дов.;

від відповідача: Бондаренко Р.В. - предст. за довір.

Рішення прийняте 22.07.2015 року, у зв»язку з оголошеними в судовому засіданні перервами з 22.06.2015 по 01.07.2015, з 01.07.2015 по 06.07.2015, з 06.07.2015 по 15.07.2015, з 15.07.2015 по 22.07.2015.

У судовому засіданні 22.07.2015, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Златобанк» до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк «Глобус" про визнання недійсною Кредитну угоду від 11.02.2015 року, укладену між Публічним акціонерним товариством "Златобанк" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Глобус", відповідно до підтверджень по системі S.W.I.F.T. M.T. 320 №ММ45330LG №42778/42779 від 11.02.2015; визнання недійсним Договору застави майнових прав №ММ45330 LG/S-1 від11.02.2015, укладений між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус»; визнання недійсним Договору застави майнових прав №Z110215-2 від 11.02.2015, укладений між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк Глобус»; визнання недійсним правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, оформлених листами Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» від 13.02.2015 №313 та від 16.02.2015 №324, листами Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Глобус» від 13.02.2015 №782 та від 13.02.2015 №783 в частині Кредитної угоди від 11.02.2015, відповідно до підтверджень по системі S.W.I.F.T. MT. 320 №ММ45330LG №42778/42779 від 11.02.2015, застави майнових прав №ММ 45330LG|S-1 від11.02.2015, Договору застави майнових прав №Z110215-2 від 11.02.2015, укладених між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Глобус"; застосувати наслідки недійсності правочинів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.05.2015 порушено провадження у справі №910/11975/15, розгляд справи призначений на 08.06.2015.

У судовому засіданні 08.06.2015, в порядку статті 77 ГПК України, оголошено перерву до 22.06.2015.

У судовому засіданні 22.06.2015, в порядку статті 77 ГПК України, оголошено перерву до 01.07.2015.

У судовому засіданні 01.07.2015, в порядку статті 77 ГПК України, оголошено перерву до 06.07.2015.

В судовому засіданні 06.07.2015, оголошено перерву на 15.07.2015 та продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

В судовому засіданні 15.07.2015, в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 22.07.2015.

В задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в порядку ст. 27 ГПК України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, суд відмовив, враховуючи, що з даним позовом до суду звернувся банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Златобанк" Славінського В.І., тому суд визнав подану заяву безпідставною.

Щодо заявленого клопотання про залучення Національного банку України до участі у справі на підставі ст. 27 ГПК України, суд зазначає наступне.

Враховуючи норму ст.27 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011.).

З урахуванням наведеного, суд вважає, що підстави наведені у клопотання є необґрунтованими та не свідчать про те, що рішення у даній справі може вплинути на права або обов'язки Національного банку України щодо однієї із сторін, тому в задоволенні клопотання слід відмовити.

Клопотання про об»єднання справ в одне провадження, судом визнано необґрунтованим, оскільки суддя вправі вирішувати питання про об'єднання лише тих заяв (справ), які перебувають в його провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 3.6 постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011. Враховуючи, що зазначені господарські справи перебувають у провадженні різних суддів, підстави для задоволення клопотання про об»єднання справ у одне провадження відсутні.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти позовних вимог та зазначив, що зустрічні взаємні вимоги ПАТ "КБ "Глобус" та АТ "Златобанк" по Генеральному договору у розмірі 109 921 910, 00 грн. є припиненими з 13.02.2015. Відповідач зазначає у відзиві на позов, що кредитні угоди укладені в рамках генерального договору не є тими зобов'язаннями, внаслідок яких позивач став неплатоспроможним, оскільки надання кредитів було взаємним на приблизно однакові суми, та вказує, що причини неплатоспроможності банку вказані в постанові НБУ №105 від 13.02.2015 про віднесення АТ "Златобанк" до категорії неплатоспроможних, де жодним чином не вказанно про оспорювані угоди.

01.07.2015, позивач звернувся до суду з клопотанням про колегіальний розгляд справи з посиланням на специфіку та складність даної справи.

Заслухавши думку представників сторін, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання з огляду на наступне.

Питання щодо колегіального розгляду справ у судах першої інстанції врегульовано статтею 15 Закону України "Про судоустрій України і статус суддів". Даною нормою, зокрема, встановлено, що справи у судах першої інстанції розглядаються суддею одноособово або колегією суддів.

Законодавчий припис щодо колегіального розгляду справ у судах першої інстанції кореспондується із частиною 1 статті 4-6 Господарського процесуального кодексу України, згідно вимог якої справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Таким чином питання про необхідність та доцільність призначення колегіального розгляду конкретної справи вирішується судом з урахуванням категорії спору та обґрунтованості клопотання про призначення колегіального розгляду справи, а також з огляду на конкретні обставини, що свідчать про складність кожної конкретної справи.

Розглянувши доводи позивача про призначення колегіального розгляду справи та матеріали вказаної справи, суд не вбачається підстав для задоволення вказаної заяви, виходячи з такого.

Заява про призначення колегіального розгляду справи повинна бути обґрунтованою та мотивованою, повинні бути вказані конкретні обставини, що свідчать про складність конкретної справи або про складність певної категорії спору. Заява також повинна бути підтверджена фактичними обставинами та ґрунтуватися на певних конкретних доказах.

Із поданого клопотання про призначення колегіального розгляду справи вбачається, що заявник не навів конкретної обставини на підтвердження складності справи або складності спору, не надав жодного доказу на підтвердження заяви, не зазначив жодного нормативного обґрунтування, обмежившись при цьому лише безпідставним проханням розглядати справу колегіально.

За наведених обставин справи не вбачається наявність підстав для задоволення заяви про колегіальний розгляд справи, оскільки заява позбавлена фактичного та правового обґрунтування.

В силу положень ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Обов'язок по доведенню обставин покладено положеннями Господарського процесуального кодексу України на сторін у справі, а судом надається оцінка доводам сторін з урахуванням представлених ними доказів.

При зверненні з клопотанням про витребування доказів, сторона має довести перед судом обставини на які зроблені посилання в обґрунтування необхідності вчинення відповідних дій, а не стверджувати про можливе підтвердження отриманими відомостями своїх припущень, тому клопотання про витребування доказів є безпідставним.

08.06.2015 позивач у заяві визначив додаткову підставу щодо підстав недійсності згідно ст.ст. 203,215 ЦК України правочинів.

В судовому засіданні 22.07.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

23.09.2009 між ПАТ "КБ "Глобус" та АТ "Златобанк" укладений Генеральний договір №56/1 про загальні умови і порядок проведення міжбанківських операцій, який зокрема, регулює порядок і умови надання міжбанківських кредитів та розміщення депозитів.

Відповідно до п. 5.1 генерального договору укладення угод між сторонами відбувається шляхом визначення їх умов у кожному конкретному випадку шляхом проведення переговорів між дилерами сторін за допомогою системи REUTERS DEALING, по телефону або іншими узгодженими засобами зв'язку та обміну відповідними підтвердженнями по телексу, системі Swift, електронній пошті НБУ або іншими засобами зв'язку.

В рамках генерального договору укладено кредитні угоди згідно тікету №42780 від 11.02.2015, S.W.I.F.T. повідомлення ПАТ "КБ "Глобус" №42777/42780 від 11.02.2015, S.W.I.F.T. повідомлення АТ "Златобанк" №ММ45328LG від 11.02.2015 на суму 54 960 955, 00 грн. та тікету №42779 від 11.02.2015, S.W.I.F.T. повідомлення ПАТ "КБ "Глобус" №42778/42779 від 11.02.2015, S.W.I.F.T. повідомлення АТ "Златобанк" №ММ45330LGвід 11.02.2015 на суму 54 960 955,00 грн.

Відповідно до вказаних угод банк надав ПАТ "КБ "Глобус" вказані кредитні кошти з строком повернення 12.02.2015.

Також, в рамках генерального договору між ПАТ "КБ "Глобус" та АТ "Златобанк" було укладено кредитні угоди згідно тікету №42777 від 11.02.2015, S.W.I.F.T. повідомлення ПАТ "КБ "Глобус" №42777/42780 від 11.02.2015, S.W.I.F.T.повідомлення АТ "Златобанк" №ММ4532LT від 11.02.2015 на суму 3 500 000,00 дол. США та тікету №42778 від 11.02.2015, S.W.I.F.T. повідомлення ПАТ "КБ "Глобус" №42778/42779 від 11.02.2015, S.W.I.F.T. повідомлення АТ "Златобанк" №ММ45329LT від 11.02.2015 на суму 3 500 00,00 дол. США.

Відповідно до зазначених угод ПАТ "КБ "Глобус" надало АТ "Златобанк" вказані кредитні кошти з строком повернення 12.02.2015.

Згідно п.п. 5.2.12, 5.2.13 генерального договору, датою надання кредиту є дата надходження коштів на рахунок позичальника. Датою повернення кредиту є дата надходження у повному обсязі заборгованості за кредитом на рахунок кредитора.

Відповідно до п. 5.2.14 генерального договору, при наявності взаємної домовленості сторін, продовження строку користування кредитом оформлюється як нова кредитна угода, дія якої поширюється з дати закінчення попередньої угоди без руху основної суми коштів, але з обов'язковою виплатою процентів по попередній угоді у строки, передбачені в цій попередній угоді.

Пунктом 5.4.6 генерального договору визначено, що угода вважається виконаною з дати повного зарахування коштів на рахунки відповідно до платіжних інструкцій, обговорених при укладенні угоди.

Згідно п. 5.4.7, сторони домовились, що підтвердження оформлені відповідно до п. 5.4.4 генерального договору, а також роздрук тексту переговорів уповноважених дилерів сторін в системі REUTERS DEALING або системі SWIFT або по електронній пошті НБУ є юридично значущими і використовуються сторонами як доказ при розгляданні суперечок.

Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Положеннями ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України, грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Відповідно до ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

При вирішенні питання щодо правомірності зарахування однорідних вимог згідно зі статтею 601 ЦК у випадках, коли зустрічні вимоги виражені в різних валютах, слід виходити з того, що такі вимоги є однорідними. У цьому разі зарахування може проводитись за курсом, визначеним сторонами у договорі, а якщо така домовленість відсутня - за офіційним валютним курсом, встановленим Національним банком України (п.26 постанови пленуму ВСУ №5 від 30.03.2012).

13.02.2015 листом №313 ПАТ "КБ "Глобус" повідомив АТ "Златобанк" про зарахування зустрічних однорідних вимог за вказаними вище кредитними угодами на суму 109 921 910,00 грн. та повідомив про наявність заборгованості у розмірі 2 620 491, 33 дол. США, після зарахування зустрічних однорідних вимог. Листами №782 та 783 від 13.02.2015 АТ "Златобанк" погодив зарахування вказаних зустрічних вимог.

Тобто зустрічні однорідні вимоги сторін по генеральному договорі в розмірі 109 921 910,00 грн. є припиненими з 13.02.2015.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію АТ "Златобанк" встановлено, що критерієм нікчемного правочину відповідає: кредитна угода від 11.02.2015 укладена між АТ "Златобанк" та ПАТ "КБ "Глобус", відповідно до підтверджень по системі S.W.I.F.T. МТ 320 №ММ45330LG №42778/42779 від 11.02.2015; договір застави майнових прав №Z110215-2 від 11.02.2015, укладений між АТ "Златобанк" та ПАТ "КБ "Глобус"; правочин про зарахування зустрічнихз однорідних вимог, оформлений листами ПАТ "КБ "Глобус" до АТ "Златобанк" від 13.02.2015 №313 та від 16.02.2015 №324, листами АТ "Златобанк" до ПАТ "КБ "Глобус" від 13.02.2015 №782, 783 від 13.02.2015.

При цьому, позивача зазначає, що вказані правочини були укладені за два дні до запровадження тимчасової адміністрації в банк та зумовили зобов'язання АТ "Златобанк" видати кредит на загальну суму 54 960 955,00 грн.; вказані правочини є пов'язаними єдиним умислом по виведенню активів з неплатоспроможного банку, були укладені одночасно, між тими самими сторонами, підставою для їх укладення та підставою для подальшого зарахування зустрічних однорідних вимог слугували одні і ті самі документи, зміст правочинів, укладених між сторонами, суперечать актам цивільного законодавства, інтересам держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та суспільства в особі вкладників неплатоспроможного банку.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 5 ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини 2 ст. 38 Закону, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

У відповідності до ч.3 ст.38 вказаного вище Закону Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону, уповноважена особа Фонду: протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Твердження позивача про виведення грошових коштів з АТ "Златобанк" в ПАТ "КБ "Глобус" напередодні введення тимчасової адміністрації в АТ "Златобанк", спростовано матеріалами справи, оскільки 11.02.201 руху коштів на суми кредитних угод між ПАТ "КБ "Глобус" та АТ "Златобанк" не відбувалось - були оформлені без руху основної суми коштів, а первинні кредитні угоди між ПАТ "КБ "Глобус" та АТ "Златобанк" були укладені 19.11.2014 і цього ж числа відбулось перерахування коштів між банками, про що свідчать матеріали справи.

При цьому, суд зазначає, що угоди укладені в рамках генерального договору, не є тими зобов'язаннями, внаслідок яких позивач став неплатоспроможним - надання кредитів було взаємним та припини неплатоспроможності банку вказані в постанові Національного банку №105 від 13.02.2015 про віднесення АТ "Златобанк" до категорії неплатоспроможних, де жодним чином не вказано про оспорювані угоди.

Крім того, спірні угоди не встановлюють жодних переваг для відповідача прямо не встановлених законодавством чи внутрішнім документам банку, а посилання позивача на зазначене, в порядку ст. 33, 34 ГПК України не доведено належними та допустимими доказами, тому визнано необґрунтованими.

Постановою Правління Національного банку України №105 від 13.02.2014 "Про віднесення ПАТ "Златобанк" до категорії неплатоспроможних, якою АТ "Златобанк" віднесено до неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №30 від 13.02.20154 тимчасову адміністрацію в АТ "Златобанк" запроваджено з 14.02.2015, призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації та зазначено, що уповноваженій особі Фонду приступити до виконання обов'язків з14.02.2015.

06.03.2015 ПАТ "Златобанк" направив повідомлення до ПАТ "КБ "Глобус" про нікчемність кредитної угоди від 11.02.2015, договору застави майнових прав, зарахування зустрічних однорідних вимог, у відповідь на що відповідач направив листа та заперечив проти цього.

Пунктом 2.5.2 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Виходячи з системного аналізу ст.ст.207, 215 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

В забезпечення кредитної угоди між АТ "Златобанк" (заставодержатель) та ПАТ "КБ "Глобус" (заставодавець) укладений договір застави майнових прав №ММ45330LG/S-1 від 11.02.2015, за яким заставодавець взяв на себе зобов»язання щодо своєчасного повернення позики в сумі 54 960 955,00 грн., сплати процентів з розрахунку 0,1 % річних, відшкодування збитків, сплаті пені (штрафу) в разі порушення ним умові кредитного договору. Предметом цього договору - належні заставодавцю майнові права, що полягають у праві вимагати від боржника повернення кредитних коштів в сумі 3 500 000,00 дол. США та сплати процентів за користування кредитними коштами із розрахунку 0,1 % річних.

Враховуючи, що суд не визнав вимогу про недійсність кредитної угоди, тому підстав для визнання недійсним договору застави майнових прав №ММ45330LG/S-1 від 11.02.2015, не має, враховуючи посилання позивача на положення ст.3 Закону України "Про заставу" в обґрунтування вказаної позовної вимоги.

11.02.2015 між сторонами укладений договір застави майнових прав №Z110215-2, за умовами якого заставодавець передає в заставу заставодержателю належні йому майнові права вимоги в розмірі 54 960 955,00 грн. на кошти, які належать йому на підставі угоди про надання міжбанківського кредиту, укладеної шляхом обміну підтвердженнями в системі S.W.I.F.T. №ММ45330LG від 11.02.2015 та №42778/42779 від 11.02.2015, з усіма подальшими змінами до неї, в рамках генеральної угоди №56/1 від 23.09.2009 між заставодавцем та заставодержателем.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку. Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

З огляду на це, повноваження голови правління, як і всіх інших органів управління позивача, припинилися з 14.02.2015.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до частини 3 ст. 92 Цивільного кодексу України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, за змістом закону встановлена презумпція наявності повноваження на здійснення дієздатності юридичної особи у виконавчого органу юридичної особи, і порушення таких повноважень не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених ним органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 р. № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема відповідно до Першої директиви 68/151/ЄЕС Ради Європейських співтовариств від 9 березня 1968 р.

Пленум Вищого господарського суду України у Постанові від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначив, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Позивач не надав доказів того, що відповідач знав про встановлені обмеження Національним банком України, а отже відповідач не знав та не міг знати про такі обмеження.

Такі обмеження не були встановлені законом, відомості про такі обмеження не були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців та не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач знав про обмеження, які встановлені для банку на здійснення його дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У відповідності до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Та позивачем в порядку ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду належними та допустимими доказами, що сторони спірних правочинів не мали намір створити правові наслідки на момент їх вчинення.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою стороною.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного в сукупності, відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів недійсними та застосування реституції, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 28.07.2015.

Суддя М.Є.Літвінова