ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"28" липня 2015 р. Справа № 918/468/15

Господарський суд Рівненської області в складі судді Пашкевич І.О.,

при секретарі судових засідань Морозу С.Ю.

розглянувши матеріали справи за позовом Комунального підприємства "Теплосервіс" Дубровицької районної ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Рекорд"

про стягнення заборгованості в сумі 8 400 грн. 19 коп.

за участі представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Прищепа О.С., довіреність №1 від 27.12.2013 року.

Статті 20, 22, 91 Господарського процесуального кодексу України відповідачу роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

Обставини справи: У травні 2015 року Комунальне підприємство "Теплосервіс" Дубровицької районної ради (далі Підприємство) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Рекорд" (далі Товариство) про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу від 27.03.2012 року в сумі 8 400,19 грн.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 13 травня 2015 року порушено провадження у справі, розгляд якої призначено на 2 червня 2015 року.

У судовому засіданні 23.06.2015 року було оголошено перерву до 26.06.2015 року.

24.06.2015 року відповідачем через відділ канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, який судом розглянуто та долучено до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 26.06.2015 року строк розгляду спору, в порядку ч.3 ст.69 ГПК України продовжено на 15 днів.

У судове засідання 28.07.2015 року представник позивача не забезпечив явки свого повноважного представника, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, що підтверджується підписом представника останнього в розписці про відкладення розгляду справи.

Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами без участі представника позивача, оскільки явка сторін не визнавалась обов'язковою.

У судовому засіданні 28.07.2015 року відповідач заперечив проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві та додаткових поясненнях від 23.07.2015 року.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

В результаті розгляду матеріалів справи господарський суд

ВСТАНОВИВ:

27.03.2012 року між Підприємством (Продавець) та Товариством (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу шлаку №14 (далі Договір, а.с. 9-10), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупцеві товар, а саме - шлак в кількості 176 тонн, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити його (п. 1.1-1.2 Договору).

Пунктами 3.2, 3.3 Договору передбачено, що загальна вартість шлаку по договору становить 8 800,70 грн. Розрахунки за даним договором здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.

У відповідності до п. 7.1, 7.2 Договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк договору починає перебіг у момент визначений у п. 7.1 та закінчується 31 грудня 2012 року.

За твердженням позивача, на виконання умов Договору, Підприємство передало Товариству товар (224 тонни шлаку) на загальну суму 11 200,89 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №3 від 28.03.2012 року та №16 від 24.12.2013 року. Відповідач оплатив товар частково в розмірі 2 800,70 грн., таким чином, як вказує позивач товар в сумі 8 400,19 грн. залишився неоплаченим.

У зв'язку з несплатою у встановлений строк суми за поставлений товар Позивач у лютому 2015 року направив на адресу Відповідача претензію з вимогою сплатити заборгованість до 18.03.2015 року. Відповідач відповіді на претензію та доказів сплати заборгованості в сумі 8 400,19 грн. не надав, у зв'язку з чим Позивач звернувся до господарського суду з метою захисту своїх інтересів.

Розглядаючи заявлені позовні вимоги необхідно зауважити наступне.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 664 ЦК України передбачено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар, або надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно з вимогами частини 1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вбачається, що накладна за своєю правовою природою є первинним документом бухгалтерського обліку.

Згідно з частиною 2 вищезазначеної статті первинні документи для надання їм юридичної сили повинні містити такі обов'язкові реквізити, як назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст, обсяг та одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг (п.2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

У розумінні вимог даного Закону, видаткова накладна повинна обов'язково містити дані про особу, що підписувала дану накладну та брала участь у здійсненні господарської діяльності.

В силу статей ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як на підставу своїх вимог, позивачем до позовної заяви додані видаткові накладні №3 від 28.03.2012 року на суму 8 800,70 грн. та №16 від 24.12.2013 року (а.с. 11, 12). Крім того, в матеріалах справи наявні довіреності: №187 від 27.03.2012 року видана на ім'я Березюк А.С. та №66 від 20.12.2013 року видана Рашовському В.І. (а.с. 13-16).

Однак вищевказані видаткові накладні не є належними доказами здійснення зазначених у них господарських операцій, так як не містять підписів осіб зазначених у довіреностях на отримання матеріальних цінностей, відповідно Березюк А.С. та Рашовського В.І. Видаткова накладна №16 від 24.12.2013 року не містить прізвища та ініціалів особи, яка її підписувала, а містить лише підпис особи у графі головний бухгалтер, без будь-якої ідентифікації даної особи.

Разом з тим, типова форма довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, на момент їх видачі, була затверджена Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 №99 (чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно додатку 1 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 №99, типова форма № М-2, довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей повинна містити відтиск печатки підприємства, яка виписує довіреність.

На доданих до матеріалів справи довіреностях №187 від 27.03.2012 року та №66 від 20.12.2013 року не міститься печаток Товариства, що не дає можливості підтвердити їх справжність. Окрім того, на копіях вказаних довіреностей не ідентифіковано підписи яких осіб містяться в графі керівник підприємства.

Також, пунктом 201.10 ст.201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Суд констатує, що операції по спірним видатковим накладним та по Договору не відображені у податковому обліку відповідача, що вбачається з відповіді Головного управління ДФС у Рівненській області та податкових декларацій Товариства.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачем 25.04.2012 року була проведена часткова оплата за спірною накладною в сумі 2 800,70 грн., на підтвердження чого надає виписку (а.с. 17). Також, в матеріалах справи наявна копія видаткової накладної №3 від 28.03.2012 року (а.с. 68), за якою, як стверджує відповідач, і була проведена вищевказана оплата. Суд, беручи до уваги, що сума оплати повністю співпадає з сумою зазначеною у виписці, та те, що зазначена виписка не містить посилання на договір чи накладну, а лише посилання на рахунок б/н від 15.03.2012 року, який позивачем не надано, не може дійти однозначного висновку, що відповідачем проведена оплата саме за спірними накладними. Відтак, зазначена виписка не приймається судом до уваги в якості належного доказу.

Враховуючи, що надані позивачем довіреності та видаткові накладні не є належними доказами здійснення спірних господарських операцій, тобто не підтверджують факт отримання Товариством товару за договором №14 від 27 березня 2012 року, так як не містять всіх необхідних реквізитів, приймаючи до уваги, що відповідач заперечує отримання товару на суму 11 200,89 грн. та відсутність у справі інших доказів, які б могли підтвердити позовні вимоги, суд вбачає підстави для відмови Підприємству у задоволенні позовних вимог за недоведеністю.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Підприємства до Товариства про стягнення 8 400,19 грн. заборгованості не підлягають до задоволення. Відтак витрати по сплаті судового збору на підставі статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

24.07.2015 року відповідачем подано клопотання, відповідно до якого останній просив стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу адвоката в сумі 2 021,88 грн.

Відповідно до частини 1 статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших виплат, пов'язаних з розглядом справи.

За ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за послуги адвоката покладаються при відмові в позові на позивача.

Згідно частиною 3 статті 48 ГПК України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Відповідно до пункту 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (далі Постанова) відшкодування адвокатських послуг здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Матеріалами справи підтверджується понесення відповідачем витрат у сумі 2 021,88 грн., пов'язаних з оплатою послуг адвоката. Так, надання правової допомоги Товариству здійснював адвокат Прищепа О.С., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 829 від 12.10.2011 року (а.с.70), що діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 23.06.2015 року (а.с.69), на виконання умов якого відповідачем сплачено адвокату гонорар у сумі 2 021,88 грн. (квитанція а.с.72) згідно рахунку від 23.07.2015 року (а.с.71).

Пунктом 6.5 Постанови передбачено, що розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини 5 статті 49 ГПК України, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Враховуючи тривалість розгляду і складність справи, суд вважає за необхідне з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи обмежити розмір витрат, які підлягають стягненню з позивача до 1 500,00 грн.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Теплосервіс" Дубровицької районної ради (34100, вул. Шкільна, буд. 27-б, м. Дубровиця, Рівненська обл., ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Рекорд" (34141, Рівненська область, Дубровицький район, с. Селець, вул. Молодіжна, ) 1 500 (одну тисячу п'ятсот) грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено "3" серпня 2015 року.

Суддя Пашкевич І.О.