ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року Справа № 910/414/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. - головуючого,

Кочерової Н.О.,

Мележик Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві касаційну скаргу Національного банку України, в особі Головного управління Національного банку по місту Києву та Київській області, на постанову Київського апеляційного господарського суду від 03 червня 2015 року у справі № 910/414/15-г Господарського суду міста Києва за позовом Національного банку України в особі Головного управління Національного банку по місту Києву та Київській області, м. Київ, до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ", м. Київ, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерство фінансів України, м. Київ, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - Бойкініч Д.В. (дов. № 25/4 від 25.06.2015),

третьої особи - Сотнікова І.В. (дов. № 31-13030-08/6 від 31.03.2015),

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року позивач Національний банк України в особі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області пред'явив у господарському суді позов до відповідача - ПАТ "АКБ "Київ" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказував, що 21.10.2008 між Національним банком України (кредитором) та Акціонерним комерційним банком "Київ", найменування якого було змінено на ПАТ "АКБ "Київ" (позичальником) був укладений Кредитний договір № 50, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 195 000 000,00 грн.

11.12.2008 між Національним банком України (кредитором) та ПАТ "АКБ "Київ" (позичальником) був укладений Кредитний договір № 136, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 248 000 000,00 грн.

В подальшому до вказаних кредитних договорів сторонами неодноразово вносились зміни та доповнення.

Зазначав, що 17.09.2014 між Національним банком України (іпотекодержателем) та ПАТ "АКБ "Київ" (іпотекодавцем) був укладений Іпотечний договір для забезпечення вимог Національного банку України, як іпотекодержателя, що випливають із ряду укладених між сторонами кредитних договорів, в тому числі і за кредитними договорами від 21.10.2008 №50 та від 11.12.2008 №136.

Посилаючись на порушення відповідачем умов кредитних договорів в частині своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, позивач просив стягнути із відповідача 399 917 380,90 грн. кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки в порядку його реалізації на прилюдних торгах.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24 березня 2015 року (суддя - Шкурдова Л.М.) у справі № 910/414/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03 червня 2015 року (колегія суддів у складі: Кропивної Л.В. - головуючого, Пашкіної С.А., Смірнової Л.Г.), у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судові акти мотивовані посиланнями на встановлену ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" заборону задоволення вимог кредиторів банку, примусового стягнення коштів та звернення стягнення на майно банку під час запровадження у банку тимчасової адміністрації, яка була введена на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.02.2015р. №39 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Акціонерний комерційний банк "Київ".

У касаційній скарзі Національний банк України, в особі Головного управління Національного банку по місту Києву та Київській області, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій приписів ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст.ст. 1, 101 ГПК України, просить скасувати постановлені у справі судові акти з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

Перевіривши доводи касаційної скарги та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 21.10.2008 між Національним банком України (кредитором) та Акціонерним комерційним банком "Київ", найменування якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний банк "Київ" (позичальником), був укладений Кредитний договір №50, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 195 000 000,00 грн. на строк з 21.10.2008 по 20.10.2009 з оплатою 15,0% річних (п. 1.1 договору).

19.03.2014 сторони підписали додатковий договір №11 до кредитного договору №50 від 21.10.2008, в якому погодили, що позичальнику надається кредит у сумі 195 000 000,00 грн. на строк з 21.10.2008 по 22.08.2014 із сплатою процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України плюс 0,5 процентів.

15.09.2014 сторони підписали додатковий договір №12 від 15.09.2014 до кредитного договору №50 від 21.10.2008, згідно якого домовились викласти п. 1.2 у новій редакції, встановивши, що позичальник надав Національному банку України в заставу нерухомість та державні облігації України, що належать ПАТ "АКБ "Київ".

Крім того, 11.12.2008 між Національним банком України (кредитором) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" (позичальник) був укладений кредитний договір № 136, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 248 000 000,00 грн. на строк з 11.12.2008 по 25.08.2009 з оплатою 15,0 % річних.

19.03.2014 сторони підписали додатковий договір №9 від 19.03.2014 до кредитного договору №136 від 11.12.2008, яким встановлено, що позичальнику надається кредит в сумі 207 000 000,00 грн. на строк з 11.12.2008 по 23.01.2015 зі сплатою процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України плюс 0,5 процентів.

15.09.2014 сторони підписали додатковий договір №11 від 15.09.2014 до кредитного договору №136 від 11.12.2008, в якому погодили викласти п. 1.2 в новій редакції, згідно якої позичальник надав Національному банку України в заставу прості іменні акції ПАТ "АКБ "Київ", що належать Міністерству фінансів України, нерухомість ПАТ "АКБ "Київ" та Державні облігації України, що належать ПАТ "АКБ "Київ".

17.09.2014 між Національним банком України (іпотекодержателем) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний банк "Київ" (іпотекодавцем) був укладений іпотечний договір, який забезпечує вимогу Національного банку України, як іпотекодержателя, що випливають із ряду кредитних договорів, що укладені між Національним банком України та ПАТ "АКБ "Київ", в тому числі і за кредитними договорами № 50 від 21.10.2008 та № 136 від 11.12.2008.

Предметом вказаного іпотечного договору від 17.09.2014 є наступне нерухоме майно:

- квартира, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт Козин, вул. Старокиївська, буд. № 140, кв. № 4, загальною площею 645 кв.м, житловою площею 119,2 кв.м.;

- квартира, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт Козин, вул. Старокиївська, буд. № 140, кв. № 5, загальною площею 517,6 кв.м, житловою площею 94,1 кв.м.;

- квартира, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, смт Козин, вул. Старокиївська, буд. № 138, кв. № 6, загальною площею 392 кв.м, житловою площею 75,1 кв.м.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України).

Статтею 530 ЦК України встановлено якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем належним чином виконано свої договірні зобов'язання щодо перерахування відповідачу суми кредитних коштів, проте останнім в порушення зазначених норм матеріального права та умов кредитних договорів № 50 від 21.10.2008 та № 136 від 11.12.2008 після закінчення строку повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом не здійснено їх повернення кредитору, в зв'язку з чим у позичальника утворилась заборгованість перед кредитором за вказаними кредитними договорами в сумі 399 917 380,90 грн. Зокрема, за кредитним договором №50 від 21.10.2008 - заборгованість на загальну суму 174 650 820,21 грн., що складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 160 123 992,24 грн., заборгованості за простроченими процентами в сумі 2 822 446,25 грн., пені за прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 11 515 926,65 грн., пені за простроченими процентами за користування кредитом у розмірі 68 455,07 грн., штраф за невиконання умов договору у сумі 120 000,00 грн.; за кредитним договором № 136 від 11.12.2008 - заборгованість на загальну суму 225 266 560,69 грн., що складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 205 450 000,00 грн., заборгованості за простроченими процентами в сумі 3 612 575,33 грн., пені за прострочку заборгованості за кредитом у розмірі 14 360 956,49 грн., пені за простроченими процентами у сумі 83 028,87 грн. та нарахованих і несплачених штрафів за невиконання умов договору у сумі 210 000,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками за спірний період.

Положеннями ст. 546 ЦК України унормовано, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Водночас, судами встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України № 128 від 24.02.2015 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) прийнято рішення № 39 від 24.02.2015 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "АКБ "Київ", згідно якого з 25.02.2015 у ПАТ "АКБ "Київ" запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "АКБ "Київ" - Кічука Олега Івановича.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ "АКБ "Київ" запроваджено строком на три місяці з 25.02.2015 по 24.05.2015 включно, та розпочато формування реєстрів активів і зобов'язань банку з метою подальшого їх передавання до АБ "Укргазбанк".

Пунктом 6 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому Законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Частиною п'ятою статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Судами встановлено, що передбачені ч. 6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" випадки, коли обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, не підлягають застосуванню у даному спорі.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій правильно виходили з тих обставин, що запровадження у ПАТ "АКБ "Київ" тимчасової адміністрації унеможливлювало задоволення вимог Національного банку України про звернення стягнення на майно позичальника в рахунок погашення кредитної заборгованості в силу прямої заборони, що міститься у положенні ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За таких обставин, судами попередніх інстанцій на підставі встановлених фактичних обставин, з'ясовано дійсні права і обов'язки сторін та правильно застосовано матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини.

Посилання скаржника на порушення судами приписів ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.ст. 1, 101 ГПК України спростовуються наведеними обставинами та грунтуються на невірному тлумаченні скаржником вказаних правових норм, а тому їх слід залишити поза увагою суду.

Суд дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України, переоцінка доказів, відповідно до ст. 1117 ГПК України, не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Постанова апеляційного господарського суду прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, доводи касаційної скарги правильності викладених у ній висновків не спростовують, в зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Національного банку України, в особі Головного управління Національного банку по місту Києву та Київській області, залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03 червня 2015 року у справі № 910/414/15-г залишити без змін.

Головуючий суддя: Н.Г. Дунаєвська

Судді: Н.О. Кочерова

Н.І. Мележик