КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2015 р. Справа№ 910/2942/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 27.07.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Артбудкомфорт» на рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2015 (повне рішення складено 27.04.2015)

у справі №910/2942/15-г (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Артбудкомфорт»

про стягнення 1 831 677,81 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/2942/15-г позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Артбудкомфорт» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 135 581,93 грн. заборгованості за кредитом, 494 448,53 грн. заборгованості за відсотками, 109 638,08 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язання, 57 779,09 грн. штрафу та 35 948,95 грн. судового збору. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Артбудкомфорт» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/2942/15-г скасувати в частині стягнення з ТОВ «Артбудкомфорт» 109 638,08 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язання, 57 779, 09 грн. штрафу, 35 948,95 грн. судового збору та прийняти нове рішення суду, яким у позові в цій частині відмовити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та має місце порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою від 28.05.2015 Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/2942/15-г у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу ТОВ «Артбудкомфорт» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/2942/15-г - без змін.

Представники позивача брали участь в судових засіданнях, в яких надавали пояснення, заперечували щодо доводів апеляційної скарги ТОВ «Артбудкомфорт» та просили залишити її без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/2942/15-г - без змін.

Представники відповідача в судові засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка представників сторін без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2011 ТОВ «Артбудкомфорт» (клієнт) підписано заяву про відкриття поточного рахунку, на підставі якої приєдналося до «Умов та правил надання банківських послуг» та тарифів банку, що розміщені на Інтернет-сайті http://privatbank.ua, які складають договір банківського обслуговування б/н від 24.03.2011.

Розділом 3.2.2. Умов та правил надання банківських послуг визначено, що кредит за послугою «Гарантійний платіж» надається позивачем у вигляді виконання ПАТ КБ «ПриватБанк» заявки на договірне списання коштів, згідно якої відповідач доручає зарахувати кошти на рахунок отримувача в сумі та на дату, вказані в заявці; послуга надається за рахунок власних коштів відповідача та кредитних коштів.

Відповідно до п. 3.2.2.2. Умов клієнт погашає заборгованість по кредиту в розмірі, зазначеному в заявці клієнта, в строк до 30 днів з дати виконання заявки. За користування кредитом у період з дати ініціювання заявки до дати виконання заявки клієнт сплачує винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 4 % річних, (але не менш ніж 5 грн.) від розміру кредиту, зазначеного у черговій заявці відповідача.

Пунктом 3.2.2.10.8. Умов передбачено, що у разі порушення клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку до судових органів, клієнт сплачує банку штраф, який розраховується за формулою: 1 000, 00 грн. + 5 % від суми встановленої в заявці на цілі, відмінні від сплати страхових платежів і платежів для оплати реєстрації предметів застави в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна.

Згідно з п. 3.2.2.9.1 .за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п. п. 3.2.2.2., 3.2.2.6.3, 3.2.2.6.16, 2.3.2.2.6.17, 3.2.2.7.1, 3.2.2.8.1 цього договору клієнт сплачує відсотки і винагороди в розмірі, вказаному в заявці.

Положеннями п. 3.2.2.10.1 договору передбачено, що у разі порушення клієнтом будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п. п. 3.2.2.6.2, 3.2.2.9.1-3.2.2.9.3 цього договору, термінів повернення кредиту, винагороди, клієнт сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня (у % річних) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у відповідності до умов договору банківського обслуговування б/н від 24.03.2011 виконувались заявки ТОВ «Артбудкомфорт» на гарантований платіж (доручення на договірне списання), що підтверджується наявними в матеріалах справи заявками та банківською випискою з рахунку останнього.

23.12.2014 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до ТОВ «Артбудкомфорт» з повідомленням про наявність заборгованості за договором банківського обслуговування б/н від 24.03.2011 щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними та вимогою сплатити дану заборгованість.

Дане повідомлення отримано представником ТОВ «Артбудкомфорт» 30.12.2014, що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення поштового відправлення.

У зв'язку з невиконанням ТОВ «Артбудкомфорт» зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, у лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Артбудкомфорт» про стягнення 1 135 581,93 грн. заборгованості по основній сумі кредиту, 494 448,53 грн. заборгованості за відсотками, 143 868,26 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язання та 57 779,09 грн. штрафу.

При прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем допущено помилку в методиці нарахування пені.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом першої інстанції встановлено, що цивільні відносини між сторонами за своїми правовими ознаками фактично є кредитним договором, особливості укладання та виконання яких, регулюються нормами ст. ст. 1049-1054 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

З матеріалів справи вбачається, що від ТОВ «Артбудкомфорт» надходили до ПАТ КБ «ПриватБанк» заявки на надання кредитних коштів та позивач виконав проведення платежів на загальну суму 1 135 581,93 грн., що підтверджується виписками по рахунках відповідача, копії яких містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем позивачу кредитних коштів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1 135 581, 93 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Посилання скаржника на те, що позивачем не було направлено на адресу відповідача претензію, як засіб досудового врегулювання спору, судова колегія не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи міститься копія поштового повідомлення про вручення представнику ТОВ «Артбудкомфорт» 30.12.2014 поштового відправлення. Крім того, надсилання претензії щодо досудового врегулювання спору є правом, а не обов'язком сторони.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Окрім суми заборгованості по кредиту, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 494 448, 53 грн. відсотків за користування кредитом.

Враховуючи положення п. п. 3.2.5.2., 3.2.2.9., 3.2.2.10. договору, а також враховуючи наявність заборгованості за кредитом у розмірі 1 135 581, 93 грн. колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про стягнення 494 448, 53 грн. заборгованості за відсотками є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Окрім того, за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання позивач просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 57 779,09 грн. та 143 868,26 грн. пені за період з 01.08.2014 по 15.12.2014.

Пунктом 3.2.2.10.8. Умов передбачено, що у разі порушення клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань більш ніж на 30 днів, що спричинило звернення банку до судових органів, клієнт сплачує банку штраф, який розраховується за формулою: 1 000, 00 грн. + 5 % від суми встановленої в заявці на цілі, відмінні від сплати страхових платежів і платежів для оплати реєстрації предметів застави в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна.

Тому, з огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено вимоги позивача щодо стягнення штрафу у розмірі 57 779,09 грн.

Місцевий господарський суд провівши перерахунок пені, який здійснено позивачем дійшов висновку, що вимога про стягнення пені в розмірі 143 868,26 грн. за період з 01.08.2014 по 15.12.2014 підлягає задоволенню частково у розмірі 109 638,08 грн.

Київський апеляційний господарський суд провівши перерахунок пені, дійшов висновку, що перерахунок, який здійснено господарським судом міста Києва, є арифметично вірним, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено вимогу про стягнення пені у розмірі 109 638,08 грн.

Посилання скаржника на те, що позивачем невірно визначено період стягнення пені та судом першої інстанції також допущено помилку при здійсненні перерахунку пені, оскільки пеню треба обраховувати починаючи з дати виникнення заборгованості (лютий 2014 року) по липень 2014 року, а не з 01.08.2014 колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис ч. 6 ст.232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.

Так, п. 3.2.2.10.4. договору передбачено, що нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань, передбачених п. 3.2.2.10.1-3.2.2.10.3 цього договору здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано клієнтом.

Тобто, сторони передбачили більшу тривалість періоду за який може нараховуватись неустойка, погодивши, що період нарахування не припиняється через 6 місяців з дня порушення зобов'язань, а може тривати 15 років.

Стосовно тверджень апелянта, що судом першої інстанції неправомірно стягнуто з відповідача одночасно пеню і штраф судова колегія зазначає наступне.

Пунктом 3.2.2.10.1 договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним за кожен день прострочення, а п. 3.2.2.10.8. договору передбачено сплату штрафу, як виду цивільно-правової відповідальності за інше правопорушення - за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмеження щодо передбачення у договорі одночасного стягнення пені та штрафу за порушення виконання господарського зобов'язання, що узгоджується із свободою договору, встановленого ст. 627 ЦК України. Одночасне стягнення пені та штрафу не суперечить і ст. 61 Конституції України, оскільки згідно з ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011).

Отже, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача пеню та штраф.

Також в апеляційній скарзі ТОВ «Артбудкомфорт» посилається на те, що місцевим господарським судом неправомірно стягнуто з відповідача на користь позивач штраф і 56% річних від суми заборгованості, оскільки передбачений п. 3.2.2.2. договору порядок погашення заборгованості через збільшення відсоткової ставки за своєю природою є також штрафною санкцією.

Однак, суд апеляційної інстанції не приймає дані твердження відповідача до уваги з огляду на наступне.

Згідно з ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналіз статтей 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі №6-116цс13.

Таким чином, з ТОВ «Артбудкомфорт» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 1 135 581,93 грн. заборгованості за кредитом, 494 448,53 грн. заборгованості за відсотками, 109 638,08 грн. пені та 57 779,09 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/2942/15-г прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/2942/15-г слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Артбудкомфорт» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Артбудкомфорт» на рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/2942/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2015 у справі №910/2942/15-г залишити без змін.

3. Повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Артбудкомфорт» (03049, м. Київ, вул. Богданівська, 2, ) зі спеціального фонду Державного бюджету 359,50 грн. зайво сплаченого судового збору, згідно з квитанцією №421 від 13.05.2015, за подання апеляційної скарги.

4. Матеріали справи №910/2942/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук