ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.08.15р. Справа № 904/6002/15

За позовом Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Євромікс" з іноземними інвестиціями (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор Трейд" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 528 від 01.04.2014 у загальному розмірі 9 935 881 грн. 59 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Фещенко В.І. - представник (довіреність № 69 від 31.12.2014)

від відповідача: Биковський М.Ю. - представник (дорвіреність № 1586 від 24.02.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Українсько-американське товариство з обмеженою відповідальністю "Євромікс" з іноземними інвестиціями (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор Трейд" (далі - відповідач) заборгованість за поставлений згідно договору № 528 від 01.04.2014 товар у загальному розмірі 9 935 881 грн. 59 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 7 599 162 грн. 45 коп. - основний борг;

- 2 249 901 грн. 31 коп. - інфляційні втрати;

- 86 817 грн. 83 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 528 від 01.04.2014 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений в період з 02.12.2014 по 30.12.2014 товар у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 7 599 162 грн. 45 коп. За прострочення виконання зобов'язання, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період прострочення з 21.02.2015 по 09.07.2015 в сумі 2 249 901 грн. 31 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 21.02.2015 по 09.07.2015 у сумі 86 817 грн. 83 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.07.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 03.08.2015.

У судове засідання 03.08.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Так, у судовому засіданні 03.08.2015 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.08.2015 пояснив, що не заперечує існування між сторонами договірних правовідносин та фактів численних поставок товару на підставі спірного договору, а також наявність заборгованості перед позивачем, але зазначає, що з частини спірних накладних вбачається, що товар постачався до м. Донецька, що у грудні 2014 року було неможливим через проведення антитерористичної операції на даній території, а отже, викликає сумніви, що відповідачем фактично було отримано товар за видатковими накладними, в яких зазначено місце розвантаження м. Донецьк. Також відповідачем було подано клопотання про витребування доказів (вх.суду 50182/15 від 03.08.2015), в якому відповідач, посилаючись на положення статті 38 Господарського процесуального кодексу України, просить суд витребувати у позивача:

- документи, що підтверджують виконання позивачем умов пункту 2.5. договору щодо надання з кожною партією товару певного переліку документів;

- довіреностей, які підтверджують повноваження сторін договору, уповноважених на підписання товаро-транспортних накладних;

- погоджену сторонами специфікацію (відповідно до пункту 5.3. договору).

Ухвалою суду від 03.08.2015 у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено з огляду на те, що положення статті 38 Господарського процесуального кодексу України передбачають, що, зокрема, сторона у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено, зокрема, обставини, що перешкоджають його наданню. Вказаних обставин відповідач не зазначив. Крім того, специфікації до договору № 528 від 01.04.2014 (належним чином засвідчені копії) наявні в матеріалах справи, крім того, оригінали специфікацій на 40-ка аркушах були оглянуті у судовому засіданні 03.08.2015, що підтверджується протоколом судового засіданні від 03.08.2015.

Слід зауважити, що статтею 22 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 10.07.2015 була надіслана відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958. Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 10.07.2015 була отримана відповідачем 16.07.2015, що підтверджується поштовим повідомленням № 477 279), яке повернулося до господарського суду з відповідною відміткою про отримання її відповідачем. Крім того, суд зауважує, що з моменту отримання її відповідачем пройшло 18 днів, але жодних заперечень на позовні вимоги відповідач не надав.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

01.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Амстор Трейд" (далі - покупець, відповідач) та Українсько-американським товариством з обмеженою відповідальністю "Євромікс" з іноземними інвестиціями (далі - постачальник, позивач) було укладено договір № 528 (далі - договір) (а.с.23-32), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставляти товар на умовах DDP (рампа торгівельного центру в місті поставки - згідно замовлення покупця), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його вартість відповідно до умов договору. Товар, що підлягає поставці за договором, визначається специфікацією (додаток № 3), яка є невід'ємною частиною договору (пункт 1.1. договору).

У пунктах 9.1. та 9.4. договору сторони узгодили, що договір діє з моменту його підписання сторонами до 31.12.2014. Дія договору автоматично продовжується на наступний календарний рік, якщо жодна зі сторін не попередить письмово іншу сторону про припинення дії договору за один місяць до закінчення терміну дії договору.

Доказів зміни або розірвання договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, у відповідності до пункту 1.1. договору, сторонами було підписано специфікації до договору, в яких сторони погодили, зокрема, найменування товару та його ціну (а.с.53-93). Оригінали вказаних специфікацій були також оглянуті у судовому засіданні 03.08.2015.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

У пункті 2.1. договору зазначено, що постачальник зобов'язується прийняти від покупця замовлення (додаток № 1) на постачання товару та здійснити постачання товару на умовах DDP (в редакції ІНКОТЕРМС 2010) з вивантаженням товару на рампу в місці доставки, за адресою, вказаною в замовленні, своїми транспортними засобами та за свій рахунок.

Право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін товарно-транспортної накладної, яка засвідчує момент передачі товару. Дата підписання накладної зазначається на штампі покупця "приймання товару" (пункт 2.6. договору).

Позивач на виконання умов договору у період з 02.12.2014 по 30.12.2014 поставив відповідачу товар на загальну суму 7 599 162 грн. 45 коп., що підтверджується товарними накладними, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи (том 1 - а.с.94-249, том 2 - а.с.1-250, том 3 а.с.1-250, том 4 - а.с.1-147).

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Так, підписання покупцем видаткової (товарної) накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних товарних накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до оформлення товарних накладних, вказані накладні підписані представниками відповідача та скріплені його печаткою.

Крім того, до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості поставленого позивачем товару.

Так, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеними товарними накладними відповідачем також не заявлено.

З огляду на зазначене, підписання відповідачем спірних накладних без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про прийняття відповідачем цього товару та, відповідно, породжує в останнього обов'язок з його оплати у повному обсязі у строки, що погоджені сторонами у договорі.

Так, у пунктах 5.1. та 5.6. договору (в редакції протоколу розбіжностей від 01.04.2014) сторони узгодили, що загальну суму договору складає сума товару, отриманого по всім накладним покупцем, та сума послуг, наданих покупцем на користь постачальника. Покупець зобов'язаний здійснювати оплату за поставлений товар на умовах відстрочення платежу 52 календарних дні з моменту постачання товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Покупець здійснює оплату товарів два рази на тиждень по робочих вівторках та четвергам (в день, який настане раніше після спливу строку оплати).

Оплата за договором здійснюється за умови надання постачальником належним чином оформлених документів, надання яких є необхідним згідно чинного законодавства України. Якщо постачальником будуть надані усі документи (зокрема звідна податкова накладна), які будуть оформлені належним чином в перебіг дії відстрочки платежу, платіж буде здійснюватися від дня постачання товару після спливу 52 календарних днів. У разі якщо, зазначених документів не було надано протягом 52 календарних днів, покупець має право не здійснювати платіж до моменту надання належним чином оформлених документів.

В порушення умов пункту 5.5. договору (в редакції протоколу розбіжностей від 01.04.2014) відповідачем в порядку та строки, визначені вказаним пунктом, отриманий товар оплачений не був.

З приводу положень частини 2, 3 та 4 пункту 5.6. договору суд зазначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом також враховано, що у пункті 2.5. договору визначено зобов'язання постачальника надавати разом з кожною партією товару до торгового центру покупця наступні документи:

- товарно-транспорту накладну (за формою згідно додатку № А), що не містить інформацію про ціну товару;

- замовлення;

- санітарно-гігієнічний висновок;

- посвідчення якості товару;

- ветеринарне свідоцтво;

- копію декларації виробника про оптову ціну на продовольчі товари, або інформацію про митну вартість імпортних товарів, щодо яких запроваджено державне регулювання;

- технічний паспорт (на побутові товари);

- інші документи на товар, надання яких передбачено чинним законодавством України;

- довіреність на представника постачальника або перевізника, що надає право передачі товару, отримання поверненого покупцем товару, складання актів невідповідності товару умовам договору або вимогам законодавства.

В цьому ж пункті договору визначено - якщо визначені документи (чи один із них) не будуть надані разом з товаром або будуть надані в неналежному вигляді чи не в повному обсязі, то покупець має право не приймати такий товар.

Отже, з приводу зобов'язання, визначеного у вказаному пункті договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, статтею 666 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Так, матеріали справи не містять, а сторонами у справі не надано доказів:

- звернення відповідача до позивача з вимогою надати визначені пунктом 2.5. договору документи, встановивши при цьому, розумний строк для їх передання;

- відмови відповідача від договору № 528 від 01.04.2014;

- доказів повного повернення отриманого за період з 02.12.2014 по 30.12.2014 товару на загальну суму 7 599 162 грн. 45 коп.;

- відмови від прийняття товару чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов'язань за договором у повному обсязі у відповідності до вимог законодавства та умов укладеного між сторонами договору.

Враховуючи викладене, а також визначені контрагентами у пункті 5.6. (в редакції протоколу розбіжностей від 01.04.2014), порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару за вказаними вище товарними накладними настав, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення основного боргу в сумі 7 599 162 грн. 45 коп. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 7 599 162 грн. 45 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаної статті позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати за період з 21.02.2015 по 09.07.2015 (фактично розраховано з березня 2015 року по червень 2015 року) в сумі 2 249 901 грн. 31 коп.

При цьому, за змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Судом досліджений розрахунок інфляційних втрат, що наведений у позовній заяві, та встановлено, що він враховує положення вказаної вище постанови, крім того період прострочення, визначений позивачем, не виходить за межі періоду, що був визначений судом, а отже розрахунок визнається судом обґрунтованим.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат за період прострочення з березня 2015 року по червень 2015 року в розмірі 2 249 901 грн. 31 коп. визнаються судом правомірними та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

На підставі вказаної статті 625 Цивільного кодексу України позивачем також було розраховані та заявлені до стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення з 21.02.2015 по 09.07.2015 в сумі 86 817 грн. 83 коп.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що розрахунок не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки позивачем невірно визначений початок періоду прострочення з оплати отриманого 30.12.2014 товару, оскільки позивачем не було враховано, що відповідно до пункту 5.6. договору (в редакції протоколу розбіжностей від 01.04.2014) відповідач зобов'язаний здійснювати оплату за поставлений товар на умовах відстрочення платежу 52 календарних дні з моменту постачання товару два рази на тиждень по робочих вівторках та четвергам (в день, який настане раніше після спливу строку оплати). Так, враховуючи вказані положення, судом було визначено, що граничним строком оплати отриманого 30.12.2014 товару на загальну суму 426 022 грн. 27 коп. є 24.02.2015, а отже прострочення оплати вказаної суми виникло лише 25.02.2015, а не 21.02.2015, як визначив у розрахунку позивач.

Отже, розрахунок 3% річних, наведений у позовній заяві, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- в період прострочення з 21.02.2015 по 09.07.2015 заборгованість відповідача перед позивачем складала 7 173 140 грн. 18 коп., а отже, 3% річних в цей період складають 81 950 грн. 67 коп.;

- в період прострочення з 25.02.2015 по 09.07.2015 заборгованість відповідача перед позивачем складала 426 022 грн. 27 коп., а отже, 3% річних в цей період складають 4 692 грн. 08 коп., а всього 86 642 грн. 75 коп.

Враховуючи вищевикладене, вимоги про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 86 642 грн. 75 коп.

Отже, позовні вимоги в цілому підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор Трейд" (49038, м.Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 27; ідентифікаційний код 39135315) на користь Українсько-американського товариства з обмеженою відповідальністю "Євромікс" з іноземними інвестиціями (01001, м. Київ, провулок Музейний, 2-В; ідентифікаційний код 24998380) - 7 599 162 грн. 45 коп. - основного боргу, 2 249 901 грн. 31 коп. - інфляційних втрат, 86 642 грн. 75 коп. - 3% річних, 73 078 грн. 71 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко