донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

29.07.2015р. справа №908/2567/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівЛомовцевої Н.В. Радіонової О.О., Татенко В.М.
при секретарі судового засідання Склярук С.І.
за участю представників:
від позивача: не прибув
від відповідача:ОСОБА_5 особисто, Пишневська Н.І. - адвокат договір від 28.07.15р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуФізичної особи - підприємця ОСОБА_5, пгт. Ялта Донецької області
на рішення господарського суду Запорізької області
від28.05.2015р.
по справі№908/2567/15-г (суддя Боєва О.С.)
за позовом:Фізичної особи - підприємця ОСОБА_7, смт.Мангуш Донецької області
до відповідача:Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, пгт. Ялта Донецької області
простягнення суми 197 921,92грн.

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_7, смт.Мангуш Донецької області звернувсь до господарського суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, пгт. Ялта Донецької області про стягнення інфляційних витрат за період з 01.01.2012р. по 01.01.2015р. в сумі 24900 грн.; 24 % за невиконання договору за період з 01.01.2012р. по 01.01.2015р. в сумі 128021,92 грн.; 15 % річних за період з 01.01.2012р. по 01.01.2015р. в сумі 45000 грн.

14.05.2015р. до суду від позивача надійшло уточнення позовних вимоги, в якому позивач уточнює періоди нарахування інфляційних, 24% та 15%, не зачіпаючи, при цьому, розміри цих нарахувань. Зазначена заява не суперечить приписам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та законно прийнята судом до розгляду.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 28.05.2015р. у справі №908/2567/15-г позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 24% річних - 27890 грн. 41 коп., інфляційних втрат - 24900грн., 15 % річних - 45000 грн. та витрат зі сплати судового збору у розмірі 3955 грн. 81 коп.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_5, пгт. Ялта Донецької області, не погодившись з прийнятим судовим рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Запорізької області від 28.05.2015р. по справі №908/2567/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що повернув позивачу заборгованість в строк та наполягає на тому, що договір займу від 05.10.2006р. ним не підписувався. Крім того, посилається на те, що звернувся з заявою в прокуратуру Першотравневого району Донецької області.

Представник позивача у судове засідання не прибув, надав заперечення на апеляційну скаргу.

Відповідач та його представник у судове засідання прибули, підтримали доводи апеляційної скарги. Не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутністю представника позивача. Надали клопотання щодо залучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: листа слідчих органів від 27.07.2015р. з додатком.

Судова колегія вважає можливим здійснити розгляд справи у відсутності представника позивача за наявними матеріалами справи, оскільки сторін було повідомлено про день та час судового засідання належним чином відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Судова колегія розглянувши клопотання відповідача дійшла висновку щодо його не задоволення, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи, спір щодо стягнення грошових коштів за договором позики між сторонами триває з березня 2011р. З цього ж часу сторони зверталися до слідчих органів та прокуратури і отримували певні відповіді.

Відповідач не звертався до господарського суду з клопотанням в порядку ст. 38 господарського процесуального кодексу України про витребування додаткових доказів, а саме зазначеного доказу.

При таких обставинах, не довів, що не мав можливості подання зазначених вище документів з причин, які від нього не залежали, суду першої інстанції.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги встановленого ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 жовтня 2006р. між підприємцем ОСОБА_7 (далі по тексту-Позикодавець) та підприємцем ОСОБА_5 (далі по тексту-Позичальник) було укладено договір позики, згідно умов якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав позичальникові гроші в сумі 100000грн. еквівалентне 20 000дол.США.

Відповідно до п.1 договору передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно підписаною позичальником у момент передачі йому суми позики. Розписка дійсна, як копія та і оригінал. Цей договір позики передбачає нарахування 24 відсотка річних за користування сумою позики

Згідно з п. 2 договору зазначену суму грошей позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві готівкою у строк до 05.10.2007р. Позика повертається рівними частинами разом з відсотками щомісячно, кожного 5-го числа починаючи з 05.11.2006р.

Після повернення позики повної суми, позикодавець повинен написати розписку позичальнику про те, що гроші в повному обсязі повернуті в якій сумі та в якій валюті (в національній валюті, чи в іншій). Наявність розписки позикодавця підтверджується виконанням позичальника свого обов'язку. Розписка повинна бути підписана позикодавцем про те, що сума боргу погашена у повному обсязі

Сторони за цим договором домовились про те, що виконання зобов"язання за договором має бути здійснено у межах села міського типу Мангуш, вул.Пушкіна, 7, Першотравневого району, Донецької області, за місцем роботи позикодавця (п.3 договору).

Пунктом 6 договору визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою у присутності представника позикодавця та виданої розписки про отримання грошей позикодавця.

Відповідно до п.7 договору, у разі якщо позичальник не повернув суму позики, відповідно до цього договору. Він зобов"язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити п"ятнадцять відсотків річних від простроченої суми.

Цей договір дійсний до виконання зобов"язань Позичальником (п.11 договору).

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором позики, який підпадає під правове регулювання положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, а саме: вимоги статей 1046, 1047,1050 ЦК України. Згідно вказаних норм права за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, повинен відповідати письмової формі, та містити можливі наслідки порушення договору позичальником.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок та зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Донецької області від 16.05.2012р. у справі № 19/239 позов ПП ОСОБА_7 задоволений частково. Стягнуто з ПП ОСОБА_5 на користь ПП ОСОБА_7 суму основного боргу в розмірі 100000 грн. за договором позики від 05.10.2006р., 24% річних за користування сумою позики у сумі 24000 грн., 15% річних у сумі 28643 грн. 84 коп., інфляційні у сумі 42200 грн., витрати по сплаті держмита у сумі 1948 грн. 44 коп., витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 285 грн. 27 коп. В решті частині позову відмовлено.

На виконання зазначеного рішення господарським судом Донецької області видано наказ № 19/239 від 01.06.2012р. Зазначене рішення набрало законної сили.

У рішенні встановлено, що свої обов'язки щодо своєчасного повернення позики відповідач не виконав, а тому має позичкову заборгованість в розмірі 100000 грн. Також відповідачу нараховані інфляційні втрати за період з 05.10.2006р. по 02.09.2009р. у сумі 42200 грн., 24% річних за користування сумою позики за період з 05.10.2006р. по 02.09.2009р. у сумі 24000 грн. та 15% річних за період з 05.10.2006р. по 02.09.2009р. у сумі 28643,84 грн.

Згідно з ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач станом на час розгляду даної справи рішення суду у справі № 19/239, в т.ч., в частині стягнення основного боргу в розмірі 100000 грн., не виконано.

З огляду на наведене позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача 24% річних за користування сумою позики, 15 % річних та інфляційних втрат.

Крім того, статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При цьому, судом встановлено, що у встановлені строки відповідачем не було виконано умови договору щодо сплати коштів, що стало підставою для нарахування позивачем відповідних санкцій.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч.1 ст. 613 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Сторонами визначено, що договір позики передбачає нарахування 24% річних. Позика повертається рівними частинами разом з відсотками щомісячно.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 24% річних, вважає що господарським судом правомірно визначено період їх нарахування 03.09.2009р. по 31.12.2014р. та підлягає стягненню сума у розмірі 127890,41 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача суму 45000 грн. - 15 % річних за період з 02.09.2009р. по 31.12.2014р. та суму 24900 грн. інфляційних витрат за період з 01.01.2012р. по 31.12.2014р.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо законом чи договором не встановлений інший розмір відсотків.

Відповідно до п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Таким чином, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

З приписів розділу 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вбачається, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Пунктом 7 договору визначено, що у разі, якщо відповідач не повернув суму позики, відповідно до цього договору, він зобов'язаний сплатити 15% річних від простроченої суми.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновками господарського суду відносно того, що нарахування позивачем 15% річних та інфляційних втрат є обґрунтованим та підлягає стягненню за період з 03.09.2009р. по 31.12.2014р. При цьому, їх розмір визначений позивачем вірно, тому з відповідача підлягають стягненню суми 24900 грн. інфляційних витрат та суми 45000 грн. - 15 % річних.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками господарського суду стосовно того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Не приймаються доводи апелянта відносно того, що останній повернув позивачу заборгованість в строк та наполягає на тому, що договір займу від 05.10.2006р. ним не підписувався, у зв'язку з тим, що в матеріалах справи відсутні докази повернення суми займу позивачу. Крім того, не міститься доказів визнання недійсним договору займу.

Також, суд апеляційної інстанції залишає поза увагою посилання скаржника на те, що ним подано заяву в прокуратуру Першотравневого району Донецької області, оскільки на даний час триває досудове розслідування та відповідачем не надано вироку суду в кримінальному провадженні, яке б набрало законної сили.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

При таких обставинах доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених у рішенні суду першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 28.02.2015р. підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, пгт. Ялта Донецької області на рішення господарського суду Запорізької області від 28.05.2015р. у справі №908/2567/15-г - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 28.05.2015р. у справі №908/2567/15-г - залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: О.О.Радіонова

В.М.Татенко

Надруковано 5 прим.:

1прим.-Позивачу;

1прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу;

1прим.-ДАГС;

1прим.-ГСЗО