РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2015 року Справа № 902/1244/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Маціщук А.В. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

Прокурор: Кондратюк А.В.;

від позивача: Максим'як Я.С.;

від відповідача: ОСОБА_2; ОСОБА_3;

від Третьої особи 1: представник не з'явився;

від Третьої особи 2: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Іллінецька міська рада на рішення господарського суду Вінницької області від 06.11.14р. у справі № 902/1244/14

(суддя Маслій І.В.)

за позовом Іллінецької міської ради Іллінецького району Вінницької області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Третя особа 1: Реєстраційна служба Іллінецького районного управління юстиції Вінницької області

Третя особа 2: Вінницька регіональна філія державного підприємства "Центр державного земельного кадастру"

за участю Прокуратури Рівненської області

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Іллінецька міська рада (надалі - Позивач) звернулася в господарський суд Вінницької області з позовною заявою (том 1, а.с. 2-3) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі - Відповідач; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача - Реєстраційної служби Іллінецького районного управління юстиції Вінницької області (надалі - Третя особа 1) та Вінницької регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (надалі - Третя особа 2)) про визнання недійсним договору, укладеного між Відповідачем та Позивачем «Про оренду земель водного фонду» від 1 жовтня 2005 року та визнання недійсним додаткової угоди до Договору № 1 від 3 лютого 2014 року, зареєстрованої в Вінницькій регіональній філії державного підприємства «Центр державного кадастру» від 26 грудня 2005 року за № 08 та визнання недійсним договору «Про оренду водного об'єкту (ставка)» від 17 вересня 2010 року із змінами від 16 червня 2014 року.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 15 жовтня 2014 року (том 1, а.с. 218-219), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача - Іллінецьку районну державну адміністрацію (надалі - Третя особа 3).

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 6 листопада 2014 року (том 2, а.с. 91-92), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, було виключено зі складу третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача - Третю особу 3.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 6 листопада 2014 року (том 2, а.с. 93-100) з підстав, вказаних у цьому рішенні, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 112-125) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Вінницької області від 6 листопада 2014 року № 902/1244/14 в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, котрим повністю задоволити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки, зроблені судом першої інстанції не відповідають обставинам справи. Крім того, Позивач як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що укладення договору оренди земельної ділянки в нотаріальному порядку у відповідності до статті 13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції від 30 березня 2002 року) було обов'язковим. Також, як зазначає Позивач, договір оренди земель водного фонду від 1 жовтня 2005 року не підписаний самим орендарем, не зазначено його місцезнаходження. Також, як зауважує апелянт, акт приймання-передачі об'єкта оренди, що знаходиться в реєстраційній справі до договору оренди земель водного фонду від 1 жовтня 2005 року в відділі Держземагенства в Іллінецькому районі не може бути невід'ємною частиною договору, адже згідно висновків експертизи підписаний ОСОБА_6, який станом на 26 грудня 2006 року не був уповноважений це здійснювати, адже згідно рішення Позивача від 25 квітня 2006 року до виконання обов'язків міського голови з 25 квітня 2006 року приступив ОСОБА_7. Крім того, за твердженнями апелянта, в матеріалах справи наявні два акти приймання-передачі, що датовані 1 жовтня 2005 року та 26 грудня 2006 року. Також, як зауважує апелянт, згідно акту, який складено на підставі проведених землевпорядних робіт, фактична площа землекористування становить 15, 1203 Га, в тому числі під ставками 15,1203 Га, однак згідно договору оренди земель водного фонду в оренду Відповідачу було передано земельну ділянку водного фонду загальною площею 11,2462 Га.

Ухвалою суду від 2 грудня 2014 року апеляційну скаргу апелянта було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 21 січня 2015 року (том 2, а.с. 111).

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу з додатками (том 2, а.с. 146-168) в якому, з підстав вказаних у даному відзиві, просить суд залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21 січня 2015 року (том 2, а.с. 174), з підстав, висвітлених у даній ухвалі, розгляд скарги було відкладено на 2 лютого 2015 року на 14 год. 30 хв.

Рівненський апеляційний господарський суд своєю ухвалою від 2 лютого 2015року (том 2, а.с. 217-218), з підстав вказаних у даній ухвалі, призначив по справі № 902/1244/14 судову - почеркознавчу експертизу.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 2 лютого 2015 року (том 2, а.с. 219) було зупинено апеляційне провадження у справі № 902/1244/14.

Прокуратурою Рівненської області було подано заяву про вступ Прокурора в справу в порядку статті 29 Господарського процесуального кодексу України (том 2, а.с. 222).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 14 травня 2015 року (том 3, а.с. 4), з підстав, зазначених у даній ухвалі, було поновлено провадження по справі та призначено до розгляду на 27 травня 2015 року на 15 годину 30 хвилин.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27 травня 2015 року (том 3, а.с. 48) було задоволено заяву про самовідвід судді Бучинської Г.Б., з підстав, вказаних в цій ухвалі.

В.о. голови Рівненського апеляційного господарського суду, своїм розпорядженням від 28 травня 2015 року (том 3, а.с. 49), з підстав вказаних у ньому, вніс зміни до складу колегії суддів, окрім заміни головуючого судді, визначив колегію в складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Маціщук А.В..

Ухвалою суду від 28 травня 2015 року апеляційну скаргу апелянта було прийнято до провадження в складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Маціщук А.В. та призначено до розгляду на 1 липня 2015 року (том 3, а.с. 50).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 1 липня 2015 року (том 3, а.с. 77) з підстав, зазначених у цій ухвалі, було відкладено розгляд справи на 27 липня 2015 року.

Представники Третьої особи 1 та Третьої особи 2 в судове засідання від 27 липня 2015 року не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи Третя особа 1 та Третя особа 2 були належним чином повідомлені, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (том 3, а.с. 80, 83).

Водночас, в матеріалах справи міститься заява представника Третьої особи 2 (том 3, а.с. 135-137) про розгляд справи без участі представника Третьої особи 2.

Разом з тим, відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 передбачено, що: у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком учасників апеляційного провадження, з урахуванням приписів статті 101, частини 2 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників Третьої особи 1 та Третьої особи 2, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні від 27 липня 2015 року представники Позивача підтримали доводи апеляційної скарги, з підстав, висвітлених у апеляційній скарзі та просили суд скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове рішення, котрим задоволити позовні вимоги.

В судовому засіданні від 27 липня 2015 року представник Відповідача та Відповідач заперечили проти доводів, висвітлених в апеляційній скарзі Позивача та просили залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

В судовому засіданні від 27 липня 2015 року Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги Позивача та висловив свою позицію відносно предмету спору.

Заслухавши пояснення Прокурора, представників Позивача та Відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, письмові пояснення, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 6 листопада 2014 року по справі № 902/1244/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Як встановлено Рівненським апеляційним господарським судом рішенням Позивача 5 сесії 4 скликання від 16 жовтня 2002 року було надано дозвіл Відповідачу на виготовлення технічної документації щодо надання в користування на умовах оренди земель водного фонду площею 13.9 Га (том 1, а.с. 28).

Колегія суду звертає увагу, що в матеріалах справи міститься рішення прийняте Позивачем на засіданні 6 сесії 4 скликання від 26 грудня 2002 року (том 1, а.с. 33; 82; 191), на дійсності редакції котрого наполягає Позивач, наступного змісту:

"Позивач вирішив:

1. Затвердити технічну документацію по укладенню договору оренди та надати суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_2, жителю АДРЕСА_1 в довгострокову оренду терміном на 25 років земельну ділянку зайнятим водним об'єктом площею 11,2462 Га для рибогосподарських потреб, розташованих в межах міста Іллінці.

2. Встановити:

2.1 Щорічну орендну плату за оренду земельної ділянки в розмірі 200 гривень за 1 Га.

2.2 Розмір орендної плати підлягає індексації відповідно щорічного коефіцієнта вартості землі.

2.3 Строк виплати орендної плати поквартально до 10 числа місяця, що є початком нового кварталу.

3. ОСОБА_2:

3.1 В місячний термін укласти в нотаріальному порядку з Іллінецькою міською радою договір оренди земельної ділянки і провести його державну реєстрацію в районному відділі земельних ресурсів.

3.2 До використання земельної ділянки приступити після встановлення її меж в натурі та одержання договору оренди.

4. Взяти на контроль надходження платежів за оренду зазначеної в цьому рішенні земельної ділянки.

5. Контроль за виконанням даного рішення покласти на постійну комісію з питань агропромислового комплексу та регулювання земельних відносин (ОСОБА_8).»

Дане рішення підписано міським головою ОСОБА_6 та засвідчено відтиском печатки.

В свою чергу, Відповідач наполягає на дійсності рішення Позивача від 26 грудня 2002 року прийнятого на 6 сесії 4 скликання (том 1, а.с. 153) в наступній його редакції:

"Позивач вирішив:

1. Затвердити технічну документацію по укладенню договору оренди та надати суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_2, жителю АДРЕСА_1 в довгострокову оренду терміном на 25 років земельну ділянку зайнятим водним об'єктом площею 11,2462 Га для рибогосподарських потреб, розташованих в межах міста Іллінці.

2. Встановити:

2.1 Щорічну орендну плату за оренду земельної ділянки в розмірі 100 гривень за 1 Га.

2.2 Розмір орендної плати підлягає індексації відповідно щорічного коефіцієнта вартості землі.

2.3 Строк виплати орендної плати поквартально до 10 числа місяця, що є початком нового кварталу.

3. ОСОБА_2:

3.1 В місячний термін укласти з Іллінецькою міською радою договір оренди земельної ділянки і провести його державну реєстрацію в районному відділі земельних ресурсів.

3.2 До використання земельної ділянки приступити після встановлення її меж в натурі та одержання договору оренди.

4. Взяти на контроль надходження платежів за оренду зазначеної в цьому рішенні земельної ділянки.

5. Контроль за виконанням даного рішення покласти на постійну комісію з питань агропромислового комплексу та регулювання земельних відносин (ОСОБА_8).»

Дане рішення підписано міським головою ОСОБА_6 та засвідчено відтиском печатки Позивача.

1 жовтня 2005 року, на підставі даного Рішення Позивача між Позивачем та Відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду (надалі - Договір; том 1, а.с. 50-52; 75-80; 119-121; 196-198; том 2, а.с. 39-44; а.с. 48-53).

Відповідно до пункту 2 Договору: в оренду передається земельна ділянка водного фонду загальною площею 11,2462 Га.

Згідно статті 5 Договору: Договір укладено на 25 років; після закінчення строку Договору Відповідач має переважне право на поновлення його на новий строк; у цьому разі Відповідач повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово Позивача про намір продовжити його дію.

Як визначено пунктом 6 Договору: орендна плата вноситься Відповідачем у грошовій формі і становить 200 гривень за один гектар в рік.

Пунктом 14 Договору визначено, що: передача земельної ділянки Відповідачу здійснюється у п'ятнадцятиденний термін після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі.

У відповідності до пункту 35 Договору, цей Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Договір зареєстровано у Вінницькій регіональній філії державного підприємства «Центр ДЗК», про що вчинено запис від 26 грудня 2005 року за № 08.

Дослідивши даний Договір, копії котрого знаходять в матеріалах справи (том 1, а.с. 50-52; 75-80; 119-121; 196-198; том 2, а.с. 39-44; а.с. 48-53), колегія суду звертає увагу, що лише Договір, доданий Позивачем до матеріалів справи не містить підпису Відповідача (том 1, а.с. 50-52), усі інші копії Договору (долучені Відповідачем) уже містять підпис Відповідача.

У зв'язку із укладенням Договору сторонами підписано Акт приймання передачі земельної ділянки.

Колегія суду також звертає увагу, що в матеріалах справи містяться декілька копій Акту приймання-передачі об'єкта оренди, котрі датовані різними датами прийняття, а саме: акт приймання-передачі об'єкта оренди від 26 грудня 2006 року, із зазначенням часу початку приймання (14:00) та часу закінчення приймання (15:10; том 1, а.с. 81; том 2, а.с. 54), котрий містить підпис Позивача та Відповідача; акт приймання-передачі об'єкта оренди від 1 жовтня 2005 року, із зазначенням часу початку приймання (1 жовтня 2005 року), часу закінчення приймання (1 жовтня 2030 року; том 1, а.с. 122; том 2, а.с. 37; 45), котрий також містить підпис як Позивача так і Відповідача.

Окрім того, в матеріалах справи містяться й інші копії акту приймання-передачі об'єкта оренди без зазначення дати, але з підписами Позивача та Відповідача (том 1, на звороті а.с. 53; а.с. 199; том 2, а.с 38).

Як вбачається з матеріалів справи, Іллінецька районна державна адміністрація, розглянувши заяву Відповідача, своїм Розпорядженням від 17 вересня 2010 року № 296 прийняла рішення про надання Відповідачу в оренду, строком на 5 років, водний об'єкт площею 11,2462 Га, в тому числі під водою 11, 2462 Га, розташований в межах населеного пункту м. Іллінці Іллінецької міської ради, для рибогосподарських потреб.

Між Іллінецькою районною державною адміністрацією та Відповідачем 17 вересня 2010 року було укладено договір оренди водного об'єкту терміном на 5 років (надалі - Договір оренди водного об'єкту; том 1, а.с. 57-59; а.с. 125-127).

На підставі рішення Позивача від 23 грудня 2010 року, між Позивачем та Відповідачем 30 грудня 2010 року було укладено додаткову угоду до Договору (том 1, а.с. 123-124), відповідно до якої, у зв'язку із зміною вартості землі, змінено розмір орендної плати на 377 грн. за 1 Га на рік.

3 лютого 2014 року, на підставі рішення Іллінецької міської ради від 6 червня 2013 року, між Позивачем та Відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору, у частині зміни орендної плати за земельну ділянку, а саме: 662,00 грн. за 1 га на рік.

У зв'язку із змінами земельного законодавства, повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності перейшли від Іллінецької районної державної адміністрації до Позивача.

Розпорядження Голови Іллінецької районної державної адміністрації від 16 червня 2014 року № 111 «Про перехід повноважень орендодавця за договором оренди водного об'єкту» (том 1, а.с. 242), були припинені повноваження Іллінецької районної державної адміністрації як орендодавця за Договором оренди водного об'єкта та визнано Позивача (розпорядника земельної ділянки, на котрій розташований об'єкт оренди) набувачем повноважень орендодавця за Договором оренди водного об'єкту.

Між Позивачем, Відповідачем та Іллінецької районної державної адміністрації 16 червня 2014 року було укладено угоду про заміну сторони (орендодавця за Договором оренди водного об'єкту), за котрою орендодавцем виступив Позивач (том 1, а.с. 128). Дана угода підписана представниками її сторін.

Згідно акта приймання-передачі оригінального примірника договору оренди водного об'єкта (ставка) від 16 червня 2014 року (том 1, а.с. 246), Іллінецька районна державна адміністрація передала належному орендодавцю водного об'єкта (ставка) оригінальний примірник Договору оренди водного об'єкта (ставка) від 17 вересня 2010 року (додаток оригінал примірника договору оренди водного об'єкта (ставка) від 17 вересня 2010 року (на 3-х аркушах).

Позивач, зважаючи на зазначені ним в позовній заяві обставини та підстави, звернувся за захистом, на його думку, порушеного права та охоронюваного законом інтересу, до суду з позовом до Відповідача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та договору оренди водного об'єкту.

Колегія суду дослідивши дані Договори в сукупності з нормами матеріального та процесуального права України, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, враховує наступні положення діючого законодавства.

Суд констатує, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до пункту 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на момент прийняття Позивачем Рішення від 26 жовтня 2002 року ), до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За приписами статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання договору), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Тобто наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в оренду чинним земельним законодавством визначається в якості обов'язкової передумови подальшого укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно із статтею 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 12 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

У відповідності до статті 16 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент винесення Позивачем рішення від 26 грудня 2002 року) - договір оренди земельної ділянки укладається у письмовій формі; невід'ємною частиною договору оренди є план (схема) земельної ділянки; договір оренди земельної ділянки посвідчується нотаріально за її місцезнаходженням: на строк до 5 років - за бажанням однієї із сторін договору; на строк більше 5 років - в обов'язковому порядку.

Відповідно до статтей 13, 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент винесення Позивачем рішення від 26 грудня 2002 року): договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленостей з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації; укладений договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації; факт державної реєстрації засвідчується печаткою реєструючого органу з підписом уповноваженої на це особи та зазначенням дати реєстрації на всіх примірниках договору; один зареєстрований примірник договору зберігається в органі, який здійснив його реєстрацію.

Поряд з тим, у відповідності до статтей 14, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного Договору про оренду земель водного фонду), договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально; договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації; укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

При цьому, у відповідності до частини 3 статті 640 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного Договору про оренду земель водного фонду), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Окрім того, відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки ті правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню; вирішуючи спір про визнання правочину , який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 Цивільного кодексу України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статтей 210 та 640 Цивільного кодексу України повязується з державною реєстрацією; при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як визначено статтею 215 Цивільного кодексу України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору; до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» N 02-5/111 від 12 березня 1999 року, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Із системного аналізу нормативно-правової бази та спеціальних норм права, котрі направленні саме на врегулювання орендних відносин земельної ділянки в сукупності з доказами наявними в матеріалах справи, колегія суду дослідивши Рішення Позивача від 26 грудня 2002 року, котре стало підставою укладення спірного Договору зазначає наступне.

Як вбачається із описано вище в даній судовій постанові Рішенням Позивача від 26 грудня 2002 року, пунктом 3 котрого (том 1, а.с. 33-34; незважаючи на існування декількох його копій, котрі різняться редакцією даного пункту щодо нотаріального укладення даного Договору) встановлено Відповідачу в місячний термін укласти в нотаріальному порядку Договір і провести його державну реєстрацію.

Відповідач заперечуючи факт нотаріального посвідчення Договору, долучив до матеріалів справи свій примірник рішення Позивача від 26 грудня 2002 року, котре не містить підпункту про нотаріальне посвідчення даного Договору (том 1; а.с. 153).

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним Договору, зазначає як одну із підстав його недійсності, невиконання пункту 3 Рішення Позивача від 26 грудня 2002 року щодо його нотаріального посвідчення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в усіх наявних в матеріалах справи примірниках Договорів пунктом 35 визначено, що цей Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Тобто, даним пунктом як Позивач так і Відповідач погодили обов'язкову умову після виконання котрої Договір набирає чинності, саме щодо його державної реєстрації.

Відповідно до пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними»: нотаріальне посвідчення правочинів є обов'язкове лише у передбачених законом випадках або коли сторони домовилися про нотаріальне посвідчення; у зв'язку з недодержанням вимоги щодо нотаріального посвідчення правочинів нікчемними є лише такі правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню чи такі, умовами яких передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення; у вирішенні спорів, пов'язаних з визнанням правочинів, які підлягали нотаріальному посвідченню, дійсними слід з'ясувати: чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню, з яких причин його не було нотаріально посвідчено, а також чи не суперечить зміст правочину вимогам закону.

Дослідивши дані рішення в контексті укладеного 1 жовтня 2005 року між Позивачем та Відповідачем Договору та зважаючи на пункт 35 Договору, колегія суддів констатує, що розглядаючи дані відносини в правовій площинні чинного законодавства України, чинним на момент укладення Договору Законом України «Про оренду землі» та нормами Цивільного кодексу України передбачено нотаріальне його посвідчення за бажанням сторони (стаття 14 Закону України «Про оренду землі), а статтею 18 Закону України «Про оренду землі» взагалі передбачено, що договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації, й відповідно даний Договір був зареєстрований у Вінницькій регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 26 грудня 2005 року, що також не заперечується та підтверджується письмовими поясненнями Третьої особи 1 (том 1, а.с. 108-109).

При цьому, колегія суду зазначає, що Рішення Позивача від 26 грудня 2002 року прийняте 6 сесією 4 скликання, є юридичним документом, котрий документально закріплене волевиявлення, що встановлює правомірну поведінку та її результат та є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), що закріплює виникнення, зміну чи припинення конкретних правовідносин.

Виходячи із зазначеного, судова колегія зауважує, що дане рішення Позивача слід вважати дією органів місцевого самоврядування по встановленню, скасуванню, конкретизації або зміни певних правовідносин, що прийняте уповноваженим органом, документально оформленим і є обов'язковими для даних осіб. При цьому суд наголошує на тому, що саме на Позивача покладається відповідальність та контроль за виконанням умов, визначених у даному рішенні.

Крім того, колегія суду констатує, що не зважаючи на існування двох Рішень Позивача від 26 грудня 2002 року, котрі різняться пунктом 3 (а саме його нотаріальним посвідченням) даний Договір оренди земельної ділянки був укладений саме між Позивачем та Відповідачем без будь- яких зауважень чи застережень з боку Позивача в майбутньому щодо виконання пункту 3 прийнятого ним Рішення, і сам факт нотаріального не посвідчення Договору з врахуванням положень діючого законодавства на момент укладення Договору не може слугувати підставою для визнання такого Договору недійсним . Крім того, в даному випадку Позивач не звертався з вимогою до суду про незаконність чи недійсність Рішення Позивача від 26 грудня 2002 року.

З огляду на усе вищеописане та враховуючи факт проведення обов'язкової державної реєстрації Договору оренди та відсутність в матеріалах справи доказів, котрі б свідчили про вчинення Позивачем будь-яких дій щодо нотаріального посвідчення даного правочину чи щодо контролю за його нотаріальним посвідченням Відповідачем, посилання Позивача на непроведення нотаріального посвідчення Відповідачем даного правочину і невиконання умов Рішення Позивача від 26 грудня 2002 року саме як на підставу визнання Договору недійсним не заслуговують на увагу.

Що ж стосується укладеного між Позивачем та Відповідачем спірного Договору, копії котрого знаходять в матеріалах справи (том 1, а.с. 50-52; 75-80; 119-121; 196-198; том 2, а.с. 39-44; а.с. 48-53), то лише Договір, доданий Позивачем до матеріалів справи не містить підпису Відповідача (том 1, а.с. 50-52), так як усі інші копії Договору (долучені Відповідачем) уже містять підпис Відповідача.

Крім того, в матеріалах справи містяться декілька копій Акту приймання-передачі об'єкта оренди, котрі датовані різними датами прийняття, а саме: акт приймання-передачі об'єкта оренди від 26 грудня 2006 року, із зазначенням часу початку приймання (14:00) та часу закінчення приймання (15:10; том 1, а.с. 81; том 2, а.с. 54), котрий містить підпис Позивача та Відповідача; акт приймання-передачі об'єкта оренди від 1 жовтня 2005 року, із зазначенням часу початку приймання (1 жовтня 2005 року), часу закінчення приймання (1 жовтня 2030 року; том 1, а.с. 122; том 2, а.с. 37; 45), котрий також містить підпис як Позивача так і Відповідача.

Також, в матеріалах справи містяться й інші копії акту приймання-передачі об'єкта оренди без зазначення дати, але з підписами Позивача та Відповідача (том 1, на звороті а.с. 53; 199; том 2, а.с 38).

Колегія суду дослідивши копію матеріалів кримінального провадження № 0000003 (том 2, а.с. 33-80) зазначає, що із пояснень ОСОБА_6 даних в ході досудового розслідування від 25 березня 2014 року (том 2, а.с. 36, абзац 5) так як і з постанови про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2014 року (том 2, а.с. 158 на звороті) вбачається, що ОСОБА_6 (про що він безпосередньо зазначав в ході досудового розслідування) вказує в цих матеріалах на неукладення ним договору від 1 жовтня 2005 року та акту приймання - передачі в 2005 році. Як вказує ОСОБА_6 підписи схожі на його але йому не належать.

Як вбачається з матеріалів справи в ході досудового розслідування даного кримінального провадження було призначено та проведено дві почеркознавчі експертизи (висновок експерта Вінницького відділення Київського наково - дослідного інституту судових експертиз від 2 липня 2014 року № 985/986/14-21 (том 1, а.с. 90-94) та висновок експерта за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої та технічної експертизи від 10 грудня 2014 року № 1563/1564/14-21 (том 3 а.с. 201-212) щодо дійсності підпису ОСОБА_6 на Договорі оренди земель водного фонду та акті приймання-передачі об'єкта оренди, з висновків котрих вбачається, що підпис від імені ОСОБА_6 в графі «Орендодавець» договору оренди земель водного фонду від 1 жовтня 2005 року та акті приймання-передачі об'єкта оренди виконано самим ОСОБА_6.

Водночас, на момент розгляду справи № 902/1244/14 безпосередньо в даній господарській справі експертизи не проводилось. В той же час господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливість використання експертиз проведених в не господарських судових справах (стаття 42 Господарського процесуального кодексу України визначає, що такий висновок має містити відповіді на поставлені господарським судом питання).

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23 березня 2012 року № 4: судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

З огляду на існування в матеріалах справи декілька копій Договорів та актів приймання-передачі об'єкта оренди та наявності суперечностей щодо дійсності підпису ОСОБА_6 на них, а також з урахуванням відсутності в даній господарській справі висновку експерта по експертизі, призначеній по цій справі (господарській) відповідно до статті 41 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою Рівненеського апеляційного господарського суду від 2 лютого 2015 року було призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення котрої було доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз.

На вирішення експертизи були поставленні наступні питання: чи виконаний підпис, зображення котрого міститься на Договорі оренди земель водного фонду від 1 жовтня 2005 року (який відображений на сторінці на якій відображені відомості про його реєстрацію, тією особою від імені якої він зазначений, а саме особисто ОСОБА_6; тією особою від імені якої він зазначений, а саме особисто ОСОБА_6; чи виконаний підпис, зображення котрого міститься на акті приймання-передачі об'єкта оренди згідно з договором від 1 жовтня 2005 року, тією особою від імені якої він зазначений, а саме особисто ОСОБА_6; ?чи вчинено підпис на Договорі оренди земель водного фонду від 1 жовтня 2005 року та акті приймання-передачі об'єкта оренди згідно з договором від 1 жовтня 2005 року однією і тією ж особою (від імені орендодавця)?

Оскільки відповідно до вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, дослідженню підлягають лише оригінали документів, з дослідницької частини даного висновку (том 3, а.с. 2 на звороті) вбачається, що дослідженню підлягав саме оригінал Договору оренди земель водного фонду від 1 жовтня 2005 року, прошитий у матеріали господарської справи № 902/1244/14 в томі 2 на а.с. 178-180, виконаний на трьох аркушах паперу та акт приймання-передачі об'єкта оренди прошитий у матеріали справи в томі 2 на а.с. 177 (на час винесення постанови по даній справі в матеріалах справи наявні належним чином засвідченні копії даних досліджуваних об'єктів).

Висновком № 603 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису по матеріалах господарської справи № 902/1244/14 від 3 квітня 2015 року (том 3, а.с. 2-3) визначено, що:

· підписи від імені гр. ОСОБА_6, які розташовані на Договорі оренди земель водного фонду від 1 жовтня 2005 року, в графі «Орендодавець», та акті приймання-передачі об'єкта оренди згідно з договором від 1 жовтня 2005 року, в графі «Орендодавець», виконані однією особою - гр. ОСОБА_6.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з приписами частини 5 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

При цьому, пунктом 18 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23 березня 2012 року «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» визначено, що у перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства у призначенні та проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта, якщо проведення судової експертизи доручено окремій особі, і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Дослідивши даний висновок в сукупності з матеріалами справи, колегія суду критично відносить до доводів Позивача щодо не підписання Договору та акту приймання-передачі уповноваженою на те особою, оскільки такі доводи не містять обґрунтованого підґрунтя, належного доказового підтвердження та спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові.

Крім того, колегія суду звертає увагу, що копії усіх Договорів, наявних в матеріалах справи так як і Договір, котрий був поданий Відповідачем та направлений на експертизу, є ідентичними за своїм змістом і не мають ніяких відмінностей по своїй договірній структурі.

При цьому, в матеріалах справи містяться довідки (том 3, а.с. 6), котрі свідчать про належне виконання Відповідачем своїх зобов'язань з приводу орендної плати, саме в розмірі встановленому пунктом 6 Договору (200 грн.) з подальшою її індексацією.

Що ж стосується доводів Позивача щодо відсутності у Договорі істотних умов, визначених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а також щодо невідповідності правочину Типовому договору, затвердженому Постановою КМУ № 220 від 3 березня 2004 року, зокрема: щодо обчислення розміру орендної плати, перегляду її розміру; відсутністю умови використання земельної ділянки, що передається в оренду, а також умови збереження стану об'єкта оренди; відсутністю умов передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки - то колегія суддів зазначає наступне.

Однією із істотних умов договору оренди землі, передбачених статтею 15 Закону України «Прор оренду землі», є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно пункту 13 Типового договору оренди землі (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року N 220), розмір орендної плати переглядається, зокрема, у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Прор оренду землі»: зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін; у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Отже, якщо рішенням місцевої ради змінено умови договору оренди землі (змінена площа, розмір орендної плати) та зобов'язано внести зміни до договору оренди земельної ділянки державної і комунальної власності (або переукласти договір оренди), то після внесення таких змін до договору оренди землі суб'єкт господарювання буде сплачувати орендну плату за земельні ділянки згідно з новими умовами - з моменту внесення змін до договору оренди (переукладання договору оренди, внесення змін в існуючий).

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем та Відповідачем двічі переглядалися питання щодо розміру орендної плати, а саме: 30 грудня 2010 року на підставі рішення Позивача від 23 грудня 2010 року, між Позивачем та Відповідачем укладено додаткову угоду до Договору оренди землі (том 1, а.с. 123-124), відповідно до якої, у зв'язку із зміною вартості землі, змінено розмір орендної плати на 377 грн./1 га на рік; 3 лютого 2014 року, на підставі рішення Позивача від 6 червня 2013 року, між сторонами укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до Договору оренди земельної ділянки водного фонду площею 11,2462 га, у частині зміни орендної плати за земельну ділянку, а саме - 662 грн./1 га на рік.

Окрім того, в матеріалах справи містяться докази, котрі підтверджують належне виконання Відповідечем свого зобов'язання щодо сплати орендної плати починаючи з 2005 року (том 2, а.с. 6).

Крім того, у підпунктах 11-12 Договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для риборозведення, а також передбачено умови збереження стану об'єкта оренди, хоча сама графа не заповнена (умови використання земельної ділянки, що передається в оренду, а також умови збереження стану об'єкта оренди).

Що ж до доводів щодо відсутності у Договорі умов передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, то вказані умови були прийняті лише у 2008 році. Тобто до даних правовідносин вказана норма не застосовується.

Крім того, Позивачем не вказано у чому саме полягає порушення його права, як орендодавця за Договором оренди земельної ділянки водного фонду.

В той же час розглянувши доводи апелянта щодо відсутності в Договорі цільового призначення об'єкта оренди, колегія суду констатує факт того, що вказані обґрунтування не знаходять свого підтвердження, оскільки: в Договорі оренди водного об'єкта (ставка), а саме у п. 3.1 вказано, що водний об'єкт передається в оренду для риборозведення; в пункті 11 Договору оренди земель водного фонду зазначається, що земельна ділянка передається в оренду в цілях риборозведення.

Що ж стосується доводів щодо обмеження загального водокористування, то колегія суддів зауважує наступне.

Дані доводи Позивача спростовуються самим же Договором, а саме пунктом 4.3 Договору, згідно якого Відповідач зобов'язався безперешкодно надавати членам територіальної громади можливість використовувати водний об'єкт як місце для відпочинку, купання, водопою тварин, забору води з водних об'єктів без застосування споруд або технічних пристроїв.

Крім того, між сторонами 24 червня 2014 року укладено додаткову угоду до Договору оренди водного об'єкту щодо забезпечення прав громадян на загальне водокористування (том 1, а.с. 129).

Позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених ним обставин.

У свою чергу, порушення вимог статті 51 Водного кодексу України у частині обмеження загального користування водними об'єктами, є підставою для розірвання договору оренди водного об'єкту, а не визнання його недійсним.

Крім того, Позивачем прийнято рішення від 24 грудня 2014 року про розірвання Договору оренди водного об'єкту (том 2, а.с. 160).

Щодо користування земельною ділянкою загальною площею 15,1203 га., то колегія суду зазначає таке.

Рішенням 6 сесії 4 скликання Позивача від 26 грудня 2002 року затверджено технічну документацію по укладанню Договору оренди земельної ділянки площею 11,2462 га. (том 1, а.с. 33-34), тобто площа водного дзеркала.

Технічна документація виготовлена на земельну ділянку площею 11,2462 га. (том 1, а.с. 37).

У свою чергу Позивачем не доведено належними та допустимими доказами даного факту, оскільки акт визначення фактичної площі землекористування від 27 травня 2014 року складений в складі землевпорядника Позивача, депутата Позивача, дільничного інспектора міліції Іллінецького РВ УМВС України у Вінницькій області та представників громади, не є тим самим доказом в розрізі статтей 33- 34 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Окрім того, не вбачається яким методом проводилися такі заміри, якими технічними засобами вони виконувалися та на підставі чого проводилися такі заміри і було встановлено фактичну площу (в будь-якому разі вони не вказують на те, які межі існували на момент укладення договорів).

За приписами частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, зважаючи на усе вищеописане в даній судовій постанові колегія суду зазначає, що Позивачем не подано до суду доказів, які б вказували саме на недійсність оскаржуваних правочинів, а ті доводи та заперечення, котрі наводилися Позивачем без підтвердження їх будь-якими доказами можуть слугувати лише підставою для вирішення питання про розірвання договору (що не є предметом спору по даній справі).

Окрім того, Позивачем в контексті його позовних вимог не доведено порушення його прав як орендодавця, що мало б привести до визнання оспорюваних правочинів саме недійсними за захистом чого Позивач звернувся до суду з відповідним позовом до Відповідача.

Поряд з тим, по справі подано до суду заяву про застосування позовної давності (том 2, а.с. 29), однак, враховуючи, що Рівненським апеляційним господарським судом прийнято рішення про відмову у позові по суті, у зв'язку з відсутністю порушеного права, заява про застосування позовної давності не підлягає розгляду.

З огляду на усе вищеописане у даній судовій постанові, колегія суддів вважає, що посилання Позивача, висвітлені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, документально не підтвердженими. Відтак, Позивач в порушення вимог статтей 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, висвітлених в апеляційній скарзі.

Враховуючи усе вищевказане, колегія апеляційного господарського суду констатує недоведеність Позивачем підставності своїх позовних вимог щодо визнання недійсними Договорів, а тому відмовляє у позові щодо визнання недійсними договору оренди земельної ділянки водного фонду та договору оренди водного об'єкту задоволенню не підлягають.

З огляду на усе вищевисвітлене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем .

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Іллінецької міської ради - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 06 листопада 2014 року в справі № 902/1244/14 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 902/1244/14 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.