ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2015 р.Справа № 922/3478/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с. Старовірівка
про стягнення коштів в розмірі 91 224,00 грн.
за участю представників сторін:

представник позивача - ОСОБА_3, довіреність №527 від 15.06.2015 р.;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення заборгованості до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якій просить суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача 34 12,00 грн. заборгованості зі сплати за оренду за договором від 15 квітня 2014 року № 01-04-АР;

- стягнути з відповідача на користь позивача 57 104,00 неустойки за прострочення виконання зобов'язання зі своєчасної сплати за оренду за договором від 15 квітня 2014 року № 01-04-АР, покласти сплату державного мита на відповідача.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди майна від 15 квітня 2014 року № 01-04-АР у частині повного та своєчасного розрахунку.

Ухвалою господарського суду від 17.06.2015 р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 02.07.2015 р. об 11:00 год.

Ухвалами господарського суду від 02.07.2015 р., 14.07.2015 р. розгляд справи відкладався на 14.07.2015 р., 03.08.2015 р. у зв'язку з неявкою представник відповідача по справі та не наданням сторонами всіх витребуваних документів.

22 липня 2015 року через канцелярію суду представник позивача було надано розгорнутий розрахунок суми стягнення (вх. №29463). Наданий розрахунок судом досліджено та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь заявлену суму заборгованості з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях.

У призначене 03.08.2015 р. судове засідання відповідач не з'явився, правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресою, вказаною у позовній заяві. Проте ухвала суду повернута без вручення адресатові з позначкою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Судом перевірено адресу відповідача, згідно з наданого витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на час розгляду справи, місцезнаходження відповідача - АДРЕСА_1, та саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем позовну заяву.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд установив наступне.

15 квітня 2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір оренди майна №01-04-АР (надалі - Договір суборенди) відповідно до умов якого, Орендодавець передав, а Орендав прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Факт передачі майна підтверджується наявним в матеріалах справи Актом прийому-передачі орендованого майна від 15.04.2014 р., підписаний між сторонами та скріплений печатками (т. I а.с. 24).

Право на користування Об'єктом суборенди та на передачу його в користування третім особам виникло у Позивача на підставі договору оренди майна №140401/1 від 01 квітня 2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпро Інвест".

Згідно з пунктом 4.2. Договору суборенди сторони встановили плату за користування Об'єктом суборенди за один календарний місяць в розмірі 12 320,00 грн.

Відповідно до п. 4.3. Договору суборенди з дня підписання Акту прийому-передачі, Орендар зобов'язується щомісячно в строк до 5 числа кожного поточного місяця за поточний сплачувати Орендодавцю орендну плату за користування Об'єктом суборенди будь яким не забороненим діючим законодавством способом протягом всього строку дії Договору суборенди.

Цей договір діє з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і до закінчення строку оренди. Строк оренди за цим договором складає - один календарний рік з моменту підписання акту прийому-передачі до цього договору (пункт 5.1. Договору суборенди).

Згідно п. 5.3. Договору суборенди припинення дії цього договору здійснюється після закінчення строку, на який договір укладено, і в результаті дострокового розірвання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за актом приймання-передачі від 15.04.2014 р. передав відповідачеві майно за договором, акт підписано та скріплено печатками позивача та відповідача (т. I а.с. 24) та протягом всього терміну дії спірного договору оренди належним чином виконував взяті на себе зобов'язання, однак, в порушення умов спірного договору, відповідач не сплачував своєчасно та в повному обсязі орендну плату, в зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість з орендної плати за період січень - квітень 2015 року і складає 34120,00 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як свідчать матеріали справи, між сторонами виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму (оренди).

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності; до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням передбачених цим Кодексом особливостей.

В силу ст. 759 Цивільного кодексу України, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності; розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч.1 ст.286 Господарського кодексу України).

Частинами 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як зазначалось вище, умовами договору (п. 4.3. Договору суборенди) сторони погодили порядок здійснення орендної плати.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього Кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи те, що відповідачем в установленому порядку не спростовано обставини, на які посилається позивач стосовно неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди №01-04-АР від 15.04.2014 р., господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача боргу у розмірі 34 120,00 за період січень - квітень 2015 року нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення з відповідача неустойку в розмірі 57 104,00 за період з 05.01.2015 року по 12.05.2015 року, яку на підставі пункту 6.3. Договору суборенди.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За статтею 230, пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 6.3 Договору суборенди сторони погодили, що у разі прострочення сплати орендної плати чи прострочення поповнення суми Гарантійного платежу до розміру і в строки, передбачені цим договором, Орендар повинен сплатити Орендодавцю штраф у розмірі: від 1 до 10 днів - траф у розмірі 5% від простроченої суми за кожний день прострочення; від 10 днів до 30 - штраф у розмірі 10% від простроченої суми за кожний день прострочення; більше 30 днів - штраф у розмірі 15% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Дослідивши Договір суборенди в сукупності з нормами діючого законодавства, котрі направлення на забезпечення виконання зобов'язань, суд зазначає, що пунктом 6.3. Договору суборенди в якості відповідальності Відповідача за порушення виконання зобов'язання передбачена пеня згідно статті 549 Цивільного кодексу України (котра встановлює, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання).

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Здійснивши перерахунок пені, з врахуванням обмеження її розміру подвійною обліковою ставкою НБУ, у відповідності до вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», суд прийшов до висновку, що пеня підлягає частковому стягненню з відповідача, в межах заявленого позивачем періоду нарахування з 05.01.2015 року по 12.05.2015 року в розмірі 555,76 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення неустойки в сумі 56 548,24 грн. слід відмовити, у зв'язку з необґрунтованістю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, статтями 11, 509, 525, 526, 530, 546-551, 610, 611, 629, 759, 762 Цивільного кодексу України, статтями 174, 193, 230, 231, 283, 286 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44-49, 66, 67, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2) заборгованість зі сплати за оренду за договором від 15 квітня 2014 року №01-04-АР в сумі 34 120 (тридцять чотири тисячi сто двадцять) грн. 00 коп., неустойку в розмірі 555 (п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 76 коп. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 694 (шістсот дев'яносто чотири) грн. 47 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення неустойки в сумі 56 548,24 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.08.2015 р.

Суддя Т.О. Пономаренко

справа № 922/3478/15