КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2015 р. Справа№ 910/9655/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Власова Ю.Л.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання - Киниці А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2015

у справі № 910/9655/15 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 10 050,49 грн.

за участю представників:

від позивача: Решитова Е.В.,

від відповідача: Ковригін О.В.,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Укртрансгаз" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" про стягнення 10 050,49 грн., з яких: 7 065,78 грн. - основного боргу, 1 271,84 грн. - пені, 636,50 грн. - 3% річних, 581,77 грн. - інфляційних втрат, 494,60 грн. - штрафу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, в порушення умов договору купівлі-продажу № 252-К/91-2340-У від 13.10.2010, не сплатив позивачу вартість товару, поставленого за накладними-вимогами № 03/10-2016 від 13.10.2010, № 15/10-2005 від 13.10.2010, № 06/10-2015 від 13.10.2010.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.06.2015 позов задоволено частково, стягнуто 7 065,78 грн. - основного боргу, 363,55 грн. - 3% річних, 1 350,52 грн. - витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2015 скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи. Так, за твердженням скаржника, позивач в порушення умов договору не надіслав рахунок-фактуру, а накладні не містять всіх необхідних для оплати реквізитів та складені по кількох договорах; строк позовної давності не переривався, оскільки акт звірки взаєморозрахунків не містить вказівки на конкретну суму заборгованості за конкретним договором; акт підписаний головним бухгалтером та посвідчує достовірність бухгалтерського обліку, а не визнання боргу уповноваженою особою відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.07.2015 апеляційну скаргу ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.07.2015.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач у відзиві, представник позивача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечили, вказавши на її безпідставність.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13.10.2010 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є ПАТ "Укртрансгаз", та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" був укладений договір купівлі-продажу № 252-К/91-2340-У, на умовах якого позивач продав, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити запасні частини та матеріали (продукція), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Специфікацією (додаток №1 до договору) сторони погодили найменування, кількість, ціну за одинцю та загальну вартість продукції.

У пункті 3.4 договору сторони погодили, що продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до цього договору.

Згідно із п. 3.5 договору покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 договору.

Місцевим господарським судом також встановлено, що на виконання договору купівлі-продажу № 252-К/91-2340-У від 13.10.2010 позивач поставив відповідачу продукцію на суму 7 065,78 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями накладних-вимог: № 03/10-2016 від 13.10.2010, № 15/10-2005 від 13.10.2010, № 06/10-2015 від 13.10.2010.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України. (Пункт 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими ч. 1 ст. 692 ЦК України.

В силу наведених вище положень законодавства прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаророзпорядчих документів на неї.

Рахунок-фактура, як правомірно зазначив суд першої інстанції, пославшись на правову позицію Верховного Суду України у постанові № 37/405 від 29.09.2009, є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України.

При цьому, платіжні реквізити продавця зазначені в розділі 10 договору № 252-К/91-2340-У від 13.10.2010, а вартість товару узгоджена контрагентами у специфікації та накладних.

Відповідач проти факту отримання від позивача продукції на суму 7 065,78 грн. згідно накладних-вимог: № 03/10-2016 від 13.10.2010, № 15/10-2005 від 13.10.2010, № 06/10-2015 від 13.10.2010 не заперечував, як і не заперечував проти того, що вартість отриманої від позивача продукції ним не оплачена.

Отже, вимога позивача про стягнення 7 065,78 грн. вмотивовано визнана судом підставною.

Матеріали справи свідчать, що сторонами 01.10.2012, тобто в межах строку позовної давності, складено акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2012 на загальну суму 1 091 584,19 грн., який включає борг за договором № 252-К/91-2340-У від 13.10.2010 в сумі 7 065,78 грн. (згідно довідки позивача про заборгованість). Даний акт підписаний головним бухгалтером відповідача.

У відповідності до ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позивач ставив вимогу про стягнення заборгованості за постановлений та неоплачений у жовтні 2010 року товар. Відповідно до відбитку штемпеля канцелярії господарського суду міста Києва позивач із даним позовом звернувся до суду 15.04.2015. Проте, позивачем по справі було заявлено, що даний строк перервався, підписанням між сторонами акту звірки 01.10.2012, яким відповідач фактично визнав борг перед позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У відповідності до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" - правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Суду слід встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, що свідчать про визнання боргу, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером. Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що головний бухгалтер, зокрема, організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Зі змісту вказаних законодавчих положень вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис акту звірки взаєморозрахунків.

Як вбачається зі змісту акту звірки, він підписаний головним бухгалтером та скріплений печаткою підприємства - відповідача.

Головний бухгалтер, як представник відповідача був на момент підписання акту звірки уповноваженою на вчинення відповідних дій особою, що визначено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 23.06.2015 у справі № 925/2313/14.

Відповідач не заперечує, що даний працівник товариства має право підпису бухгалтерських документів, що стосується ведення господарської та іншої діяльності товариства.

Відповідачем по справі не було надано суду належних та допустимих доказів того, що статутні документи відповідача мають певні обмеження щодо дій головного бухгалтера з підписання актів звірки взаємних розрахунків з контрагентами по господарських договорах.

Підпис головного бухгалтера, що міститься на спірному акті звірки взаємних розрахунків, скріплений відповідною печаткою ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України", відтиск якої не оспорювався відповідачем.

Таким чином, все вище зазначене дає можливість прийти до висновку, що акт звірки взаємних розрахунків від 01.10.2012 зі сторони відповідача ДП "Укравтогаз" НАК "Нафтогаз України" був підписаний уповноваженою особою та скріплений печаткою підприємства, а тому він є належним доказом визнання відповідачем свого боргу перед позивачем по оплаті заборгованості, а отже позовна давність по заявленим вимогам 01.10.2012 перервалася та почала свій перебіг заново. Відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що визнана в акті звірки взаємних розрахунків сума заборгованості не включає суму заборгованості за договором № 252-К/91-2340-У від 13.10.2010 за накладними-вимогами № 03/10-2016 від 13.10.2010, № 15/10-2005 від 13.10.2010, № 06/10-2015 від 13.10.2010.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що трирічний строк позовної давності у відносинах сторін, в тому числі щодо заборгованості за поставлений на виконання договору № 252-К/91-2340-У від 13.10.2010 за накладними-вимогами № 03/10-2016 від 13.10.2010, № 15/10-2005 від 13.10.2010, № 06/10-2015 від 13.10.2010 перервався 01.10.2012 у зв'язку із підписанням акту звірки розрахунків та почав перебіг заново, тому позивач не пропустив строку звернення до суду із позовом у квітні 2015 року.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог про стягнення суми основного боргу станом на день звернення до суду з позовом (15.04.2015) не пропущено, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

При цьому, суд зазначив, що у п. 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 визначено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Місцевий господарський суд зазначив, що 3% річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобов'язання. Вказану правову позицію наведено у п.1.14 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Отже, враховуючи наведене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу не свідчить про переривання такого строку за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2015 у справі № 910/9655/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2015 у справі № 910/9655/15 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді Ю.Л. Власов

Ю.Б. Михальська