ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2015 р.Справа № 922/3063/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Краматорський завод важкого верстатобудування" м. Краматорськ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-будівельний Альянс", м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін :

від позивача: Червона А.В. (дов. № 26/07-12 від 15.12.2014 року);

від відповідача: Прокопченко С.В. (дов. б/н від 03.06.2015 року).

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Краматорський завод важкого верстатобудування" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-будівельний Альянс" (відповідач) про визнання недійсним договору поставки № 1212/222999 від 30.07.2014 року.

Позовні вимоги обґрунтовані недодержанням відповідачем у момент вчинення правочину вимог, які встановлені частиною 5 статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, позивач посилається на те, що під час перевірки відповідача податковими органами, поставлено під сумнів його фінансово-господарську діяльність, що на думку позивача може суттєво вплинути на використання позивачем прав, передбачених податковим законодавством та призвести до його порушення, оскільки на підставі спірного договору ними формуються податкові кредити, валові витрати. Позивач вважає, що віднесення податковими органами відповідача до "сумнівного контрагента" значно порушує майнові права , на які розраховував позивач під час укладення цього договору.

Ухвалою віл 22.05.2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 09.06.2015 року.

У межах строків визначених ст. 69 ГПК України розгляд справи відкладався з 09.06.2015 року до 15.06.2015 року, з 15.06.2015 року до 07.07.2015 року та з 07.07.2015 року до 20.07.2015 року.

20.07.2015 року через канцелярію суду надійшов відзив відповідача (вх.№29047) у яких останній не погоджується з позовними вимогами позивача та вважає їх необґрунтованими. Відповідач зазначає, що він є повноцінним суб'єктом господарської діяльності, знаходиться на обліку платників податків, зареєстрований в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України як юридична особа та зареєстрований в реєстрі платників ПДВ. А надані до позовної заяви документи тільки підтверджують належне виконання відповідачем свого зобов'язання по спірному договору поставки, та те що укладений між сторонами договір був виконаний та мав реальні наслідки обумовлені його змістом, зокрема зміни у структурі активів та зобов'язань позивача та відповідача.

У судовому засіданні 20.07.2015 року позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, відповідно до правової позиції викладеної у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.07.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши уповноважених представників позивача та відповідача, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач, 30 липня 2014 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) укладено договір поставки № 1212/222999 (надалі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти та сплатити товар, в асортименті, кількості, якості та за ціною, визначеними у специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.1).

Підставою звернення позивача до суду, були відомості що під час перевірки відповідача, податковий орган поставив під сумнів провадження відповідачем реальної фінансово-господарської діяльності.

На думку позивача, зазначені вище обставини можуть суттєво вплинути на використання позивачем прав, передбачених податковим законодавством та призведе до його порушення, оскільки на підставі спірного договору нами формуються податкові кредити та валові витрати, а сумнівна діяльність відповідача може вплинути на репутацію позивача, що значно вплине на відносини з іншими контрагентами.

Разом з тим, позивач вважає, що спірний договір породжує не ті правові наслідки, на котрі розраховував позивач під час його укладення, а тому це є підставою вважати спірний договір недійсним.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських) договорів недійсними) від 29.05.2011 №11).

Проведення перевірки податковими органами поставив під сумнів провадження відповідачем реальної фінансової діяльності, тому вказаний договір поставки позивач вважає недійсним.

Доказів щодо підтвердження відповідних даних щодо наслідків перевірки позивач суду не надав. Також відповідач заперечував щодо відповідної "податкової інформації" у відзиві на позовну заяву від вх.№ 29048 від 20.07.2015 року.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господасрького процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те що, позивач не надав до суду доказів у підтвердження посилань вказаних у позовній заяві. Тому позовні вимоги позивача є неправомірними, необґрунтованими, недоведеними матеріалами справи і такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах необхідно відмовити.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 32-34, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.07.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова