донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

29.07.2015 справа №908/2680/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддівТатенко В.М. Ломовцева Н.В., Колядко Т.М.
За участю представників сторін:

від позивача:Не з'явився
від відповідача:Не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуДержавного підприємства «Придніпровська залізниця», м. Дніпропетровськ
на рішення господарського судуЗапорізької області
від16.06.2015р.
у справі№ 908/2680/15 (суддя: Л.П. Кагітіна),
порушеній за позовом:Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор», м. Запоріжжя
до відповідача: Державного підприємства «Придніпровська залізниця», м. Дніпропетровськ
простягнення 7' 521,24 грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Запоріжтрансформатор» (далі - «Позивач») звернулося до господарського суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» в особі відокремленого структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (далі - «Відповідач») 7' 521,24 грн., як отриманих Відповідачем без достатніх правових підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу («ЦК») України, ст.ст. 180, 188, 307 Господарського кодексу («ГК») України, Статут залізниць України, затверджений Постановою КМ України від 06.04.1998 № 457 (далі - «Статут»), Правила розрахунків за перевезення вантажів, затверджених Наказом Мінтрансу України від 21.11.2000 № 644 (далі - «Правила розрахунків»), Угоду про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 р. (далі - «УМВС»).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.06.2015р.у справі № 908/2680/15 позовні вимоги були задоволені повністю.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ця сума є такою, що списана з особового рахунку Позивача, відтак - отримана Відповідачем, без достатніх правових підстав.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням господарського суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи власну позицію, Відповідач вважає, що при прийнятті спірного рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і не в повній мірі дослідив доказів по справі, що призвело до невірно зроблених висновків.

Скаржник стверджує, що донарахування та подальше списання з особового рахунку Позивача спірної суми відбулось цілком правомірно. Окрім того, на думку скаржника місцевий суд неправомірно не застосував до спірних правовідношень положення про позовну давність та - не відмовив Позивача у задоволенні його вимог через пропущення цього строку.

Сторони були апеляційним судом належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з'явились, поважність причин не явки не повідомили.

Позивач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволені апеляційної скарги Державного підприємства «Придніпровська залізниця», м. Дніпропетровськ.

Приймаючи до уваги те, що явка представників сторін (учасників судового процесу) у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представників сторін.

Відповідно до статей 44, 811 Господарського процесуального кодексу України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду таким, що прийнято при неповному дослідженні усіх зібраних у справі доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак - незаконним та необґрунтованим; а апеляційну скаргу - такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України Оскаржуване рішення цим критеріям не відповідає.

Виходячи із змісту позовної заяви з чим погодився й місцевий господарський суд, Позивач вимагав стягнути спірну суму з посиланням на приписи ст. 1212 ЦК України. Тобто, - як таку, що була отримана Відповідачем від Позивача без достатніх правових підстав.

Відповідно правової позиції, висловленої Верховним судом України у Постанові від 02.10.2013р. у справі № 6-88цс13.ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутностi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Господарським судом встановленою та матеріалами справи підтверджено, що 06.03.2006 р. між Відкритим акціонерним товариством «Запоріжтрансформатор» (Вантажовласником, правонаступником якого є позивач у справі) та Державним підприємством «Придніпровська залізниця» в особі відокремленого структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (Залізницею, відповідачем у справі) було укладено договір № ПР/ДН-3-06-525/НЮп/121/152 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги (надалі - «Договір розрахунків»).

За змістом п. 2.4. Договору розрахунків Позивач зобов'язується здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та додаткові послуги шляхом перерахування коштів у сумах, відповідних до обсягу перевезення та вагонообігу на під'їзній колії на рахунок Відповідача. Одержані кошти Відповідач зараховує на особовий рахунок Позивача № 7879300 (абз 2 п. 2.3, абз. 2 п. 2.4.).

Згідно п. 3.2 Договору розрахунків (в редакції додаткової угоди № ПР/ДН-3-06525/НЮп/121/152 Д-5), в міру виконання перевезень та надання послуг залізниця відображає в особовому рахунку використання Вантажовласником коштів для оплати перевезень вантажів, за користування вагонами (контейнерами), подавання, збирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг, а також штрафів на підставі відповідних первинних документів, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з застосуванням електронного цифрового підпису (далі - «ЕЦП»).

Відповідно до ст.7 УМВС, згідно з яким договір перевезення оформлюється накладною єдиного зразка, між сторонами було також укладено договір перевезення вантажу, який оформлено залізничною накладною № 46188751 від 27.06.2013 р.

За перевезення, оформлене залізничною накладною № 46188751 від 27.06.2013р., в особовому рахунку Позивача Відповідачем було відображено, як використану, суму 71' 802,00 грн. (провізний тариф) та - 2' 117,83 грн. (додаткові збори), про що зазначено у залізничній накладній. Договір перевезення повністю виконано.

20.06.2014 р. в особовому рахунку Позивача було відображена, як використана за теж саме перевезення сума 7' 521,24 грн., як добір провізної плати, що підтверджується переліком № 20140620 від 20.06.2014р.

Пункт 4.2. Договору розрахунків (в редакції додаткової угоди № ПР/ДН-3-06525/НЮп/121/152 Д-5) встановлює, що у разі виявлення неправильного відображення в особовому рахунку використання коштів Позивачем Відповідач вносить відповідні зміни до особового рахунку Позивача (а.с.15).

Виходячи з п. 2.1. Правил розрахунків розрахункові підрозділи залізниць здійснюють безготівкові розрахунки з відправниками, одержувачами та експедиторами через установи банків за перевезення вантажів, вантажобагажу та за надання додаткових послуг. Пунктом 2.3. Правил розрахунків встановлено, що розрахунки за перевезення вантажу та вантажобагажу між залізницею і відправником (одержувачем, експедитором) здійснюються на підставі договору. Згідно з договором залізниця відкриває особовий рахунок кожному відправнику (одержувачу, експедитору) з присвоєнням коду платника.

За п. 2.5. Правил розрахунків платник згідно з договором у порядку передоплати перераховує на рахунок розрахункового підрозділу кошти для оплати перевезень і додаткових послуг. Розрахунковий підрозділ веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг. (ч. 1 п. 2.6 Правил розрахунків).

Аналізуючи зазначені норми Правил розрахунків, апеляційний суд дійшов висновку, що згадані «…особові рахунки…» відправників, одержувачів, експедиторів не є рахунками, тотожними рахункам, які відкриваються установами банків чи інших фінансових установ. Адже: по-перше, ні залізниця, ані її розрахунковий підрозділ не є банківською установою; по-друге, кошти у вигляді попередньої оплати від згаданих осіб надходять на спеціальний рахунок розрахункового підрозділу відповідної залізниці, відкритому у банківській установі. Цей рахунок, є одним з рахунків саме залізниці.

Відтак, зазначені кошти попередньої оплати, після надходження та зарахування установою банку на спеціальний рахунок розрахункового підрозділу залізниці, стають власністю саме цієї залізниці.

«…Особові ж рахунки…», про які йдеться у Правилах розрахунків та Договорі Е-0500447, є «віртуальними рахунками», необхідними лише для зручності обліку розрахунковим підрозділом залізниці використання нею коштів відповідного платника.

Частиною 1 ст. 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до умов договору.

Наслідки неправильного (помилкового) відображення Відповідачем руху коштів на відкритому ним особовому рахунку Позивача та - порядок відновлення відповідно порушених її прав у такому випадку, чітко визначено п. 4.2 Договору розрахунків. Ним, зокрема не передбачений обов'язок Відповідача у разі неправильного (помилкового) відображення даних у особовому рахунку Позивача - повертати йому відповідні попередньо добровільно перераховані кошти. Не встановлено такого обов'язку й іншими діючими нормативними актами.

Пунктом 4.2 Договору розрахунків чітко обумовлений обов'язок Відповідача у такому разі внести відповідні зміни у цей особовий рахунок.

Таким чином, виявивши необґрунтоване відображення у своєму особовому рахунку спірної суми, як використаної, - Позивач мав звернутися до Відповідача з відповідною вимогою про відновлення цієї суми на своєму особовому рахунку.

Звертаючись до господарського суду, особа викладає у позовній заяві власне суб'єктивне уявлення про порушене право та спосіб його захисту.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та норми діючого законодавства з'ясувавши об'єктивну наявність порушеного права та адекватність обраного позивачем способу захисту порушеного права передбаченим законодавством та природою спірних правовідносин, - дійшов помилкового висновку про те, що позивачем у даному випадку обраний не правильний спосіб захисту. Адже спірна сума, як частина попередньо перерахованих Позивачем згідно приписів Договору розрахунків за майбутні перевезення сум, аж ніяк не може вважатися такою, що отримана Відповідачем без достатніх правових підстав.

Обранний Позивачем спосіб захисту порушеного права, не передбаченого, у даному випадку, Договором розрахунків, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

За принципом диспозитивності, закладеним у приписах ст. 22 ГПК України, позивач у судовому процесі має на власний розсуд розпоряджатися наданими йому процесуальними правами, зокрема - наділений правом до початку розгляду справи по суті змінити підставу позовних вимог. За тим-самим принципом, суд не вправі власноруч змінювати визначені позивачем підстави позовних вимог або - тлумачити їх зміст. Позивач завчасно своїм правом на зміну предмету позову не скористався.

Посилання Відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності судом правомірно до уваги не прийнято, адже позовна давність це строк, впродовж якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права чи охоронюваного законом інтересу. У даному випадку в межах обсягу, предмету та підстав позовних вимог порушення прав позивача не вбачається.

Відповідно до ст..49 ГПК України судові витрати покладаються на Позивача.

З огляду на вищевикладене, керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Придніпровська залізниця», м. Дніпропетровськ - задовольнити.

Рішення господарського суду Запорізької області від 16.06.2015р. у справі № 908/2680/15 - скасувати та прийняти в нове рішення, яким у задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор», м. Запоріжжя ( на користь Державного підприємства «Придніпровська залізниця», м. Дніпропетровськ () 913,50 грн. на відшкодування витрат по сплаченому судовому збору за звернення з апеляційною скаргою

Доручити господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ про примусове виконання цієї Постанови Донецького апеляційного господарського суду, оформивши його у відповідності до приписів ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

Головуючий суддя: В.М. Татенко

Судді: Н.В. Ломовцева

Т.М.Колядко

Надруковано примірників:

1-позивачу

1-відповідачу

1-у справу

1-ДАГС