ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2015 р. Справа № 922/3094/15

Колегія суддів у складі: головуючий судя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Гетьман Р.А.,

при секретарі Катренко І.С.,

за участю представників:

від позивача - Алєксєєв-Каперсак С.С. - за довіреністю від 27.04.2015р.,

від відповідача - Шевченко К.І. - за довіреністю від 14.01.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" (вх.№3693 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 23.06.2015р. у справі № 922/3094/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Машпром", м.Дніпропетровськ,

до Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря", м. Харків,

про стягнення 85386,59 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.06.2015р. у справі №922/3094/15 (суддя Жиляєв Є.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівельний завод "Світло шахтаря" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Машпром" - 50692,22 грн. заборгованості, 22482,50 грн. індексу інфляції, 1199,94 грн. 3 % річних, 1634,43 грн. судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент прийняття рішення матеріали справи не містили будь-яких доказів, якими підтверджується виконання відповідачем умов договору від 03.06.2014р. № 29 щодо строку оплати отриманого товару, через що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 50692,22 грн., 22482,50 грн. інфляційних втрат, 1199,94 грн. 3% річних відповідають вимогам договору та чинному законодавству, через що підлягають задоволенню.

При цьому, на думку суду, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені не підлягають задоволенню з огляду на те, що умовами договору від 03.06.2014р. №29 у випадку порушення покупцем строків сплати вартості поставленого товару сторони не передбачили відповідальність у вигляді пені.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.06.2015р. у справі №922/3094/15 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Машпром" до Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 50692,22 грн., 3% річних в сумі 1199,94 грн., 22482,50 грн. індексу інфляції, а також судовий збір в сумі 1634,43 грн. відмовити; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Машпром" на користь Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" сплачений судовий збір у розмірі 913,50 грн.

В обґрунтування своєї позиції у справі апелянт зазначає, що господарським судом першої інстанції не досліджено тієї обставини, що позивачем не було направлено претензії на адресу відповідача, а отже не дотримано порядку досудового врегулювання спору, передбаченого договором.

Крім того, відповідач, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України, зазначає, що місцевим господарським судом при задоволенні позовних вимог, не взято до уваги скрутне матеріальне становище відповідача, а заявлена до стягнення сума та штрафні санкції можуть призвести до призупинення діяльності товариства.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.07.2015р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

На підставі розпорядження виконуючого обов'язки голови Харківського апеляційного господарського суду від 28.07.2015р. у зв'язку з відпусткою судді Здоровко Л.М. для розгляду справи №922/3094/15 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Гетьман Р.А.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить у задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Світло Шахтаря" на рішення господарського суду Харківської області від 23.06.2015р. у справі № 922/3094/15 відмовити повністю, стягнути з Публічного акціонерного товариства "Світло Шахтаря" усі документально підтверджені судові витрати (вх.№ 11224 від 28.07.2015р.).

Обґрунтовуючи свою позицію у справі, позивач зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт направлення вимоги відповідачу щодо виконання грошового зобов'язання та сплати штрафних санкцій за укладеним між сторонами договором в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Крім того, на думку позивача, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, у зв'язку з чим сторона не позбавлена права на звернення без посередньо до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Публічним акціонерним товариством "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" подано додаткові пояснення у справі, в яких відповідач просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.06.2015р. у справі № 922/3094/15 та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення основної заборгованості в розмірі 50692,22 грн., 3% річних в сумі 1199,94 грн., 22482,50 грн. інфляційних втрат, а також 1634,43 грн. судового збору відмовити; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Машпром" на користь ПАТ "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" сплачений судовий збір у сумі 913,50 грн. (вх. № 11218 від 28.07.2015р.).

Обґрунтовуючи свою позицію у справі, відповідач зазначає про погашення основної заборгованості перед позивачем в самостійному порядку, що підтверджується наданим платіжним дорученням від 26.06.2015р. № 577, відповідно до якого на рахунок стягувача було перераховано 50692,22 грн. (вх.№ 11218 від 28.07.2015р.).

В судовому засіданні представник відповідача, який підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23.06.2015р. у справі №922/3094/15 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 50692,22 грн., 3% річних в сумі 1199,94 грн., 22482,50 грн. індексу інфляції.

Представник позивача заперечував проти вимог апеляційної скарги, вважає рішення господарського суду першої інстанції цілком обґрунтованим та законним, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, зокрема, доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї, заслухавши в судовому засіданні пояснення уповноважених представників сторін та перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, а також повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

03.06.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Машпром" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Харківський машинобудівний завод "Світло шахтаря" (покупець) укладено договір № 29, відповідно до п. 1.1 та п. 1.2 якого постачальник зобов'язується передати у встановлені сторонами строки продукцію та/або товар за якістю, ціною, асортиментом та в кількістю згідно з специфікаціями, які є невід'ємними частинами цього договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар за обумовленою вартістю (а.с. 12-15, т.с. 1).

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що обумовленою партією товару є кількість та асортимент товарів, вказаних у конкретних специфікаціях.

Відповідно до п. 3.3 договору постачальник зобов'язаний повідомити покупця про готовність до відвантаження товару за два дні до відвантаження. Постачальник зобов'язаний разом з товаром передати покупцю (його представнику) наступні документи: рахунки-фактури на товар; сертифікати (посвідчення) якості; накладні на товар; сертифікат відповідності (якщо товар підлягає обов'язковій сертифікації); копії з/д квитанцій або відповідні товаросупроводжувальні документи.

Також, згідно з умовами п. 3.3 договору, сторони обумовили порядок надання постачальником податкових накладних в адресу покупця.

Відповідно до умов п. 3.4 договору, зобов'язання з поставки вважаються виконаними з моменту приймання партії товару та надання усіх належним чином оформлених документів згідно з умовами п. 3.3. договору.

Згідно з п. 4.1 договору ціна товару за одиницю та за позицію вказана у Специфікаціях до Договору. Загальна вартість цього договору становить загальну суму всіх специфікацій, які є складовими та невід'ємними частинами цього договору.

Пунктом 4.2 договору сторони погодили, що розрахунки за договором здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до п. 4.3 договору, покупець здійснює розрахунки протягом 60 календарних днів з дати поставки кожної конкретно обумовленої у специфікації партії товару.

Пунктом 8.2 сторони обумовили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014 р., а в частині виконання зобов'язань - до повного та належного виконання цих зобов'язань.

Також, сторонами відповідно до умов договору від 03.06.2014р. № 29 підписано специфікацію від 22.08.2014р. № 4 та від 08.09.2014р. № 5 (а.с. 16,17).

Як свідчать матеріали справи позивач взяті на себе зобов'язання за договором від 03.06.2014р. виконав в повному обсязі та поставив відповідачу товар на загальну суму 60692,18 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами видатковими накладним, а саме: видатковою накладної від 20.06.2014 р. № 65 на суму 9999, 96 грн. (останній день виконання зобов'язання за договором - 19.08.2014 р.); видатковою накладною від 11.07.2014р. № 70 на суму 23357,52 грн. (останній день виконання зобов'язання за договором - 09.09.2014 р.); видатковою накладною від 17.07.2014р. № 79 на суму 9999, 96 грн. (останній день виконання зобов'язання за договором - 15.09.2014р.); видатковою накладною від 08.09.2014р. № 100 на суму 3078, 00 грн. (останній день виконання зобов'язання за договором - 07.11.2014 р.); видатковою накладною від 12.09.2014р. № 102 на суму 14256, 74 грн. (останній день виконання зобов'язання за договором - 11.11.2014 р., а.с. 18-22, т.с. 1).

Уповноваженою особою відповідача вказані видаткові накладі підписані без будь-яких зауважень, що свідчить про відсутність на момент прийняття товару жодних заперечень чи претензій до позивача щодо кількості, якості та комплектності поставленого товару.

При цьому, відповідач оплату за поставлений товар в повному обсязі в строки, встановлені п.п. 1.1, 4.1 та 4.3 договору, не здійснив, сплативши 10.09.2014р. позивачу лише 9999,96 грн., на підставі чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 50692,22 грн.

Відсутність виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за укладеним між сторонами договором стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Машпром" до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" про стягнення 85386,59 грн., які складаються з суми основного боргу за поставлений товар в розмірі 50692,22 грн., пені в розмірі 8762,62 грн., інфляційних втрат в розмірі 26185,36 грн. та 3 % річних в розмірі 1133,28 грн.

23.06.2015р. позивачем до господарського суду Харківської області подано клопотання про зменшення розміру позовних вимог, в якому позивач просив суд зменшує розмір заявлених позовних вимог до 83137,28 грн., які складаються з 50692,22 грн. основного боргу, 8762,62 грн. пені, 1199,94 грн. 3 % річних та 22482,50 грн. інфляційних втрат (вх. № 25574).

Місцевим господарським судом вказане клопотання позивача про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 25574) прийнято до розгляду.

Не погодившись з прийнятим місцевим господарським судом рішенням ПАТ «Харківський машинобудівний завод "Світло Шахтаря" звернулося з апеляційною скаргою до Харківського апеляційного господарського суду.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (пункт 1 та пункт 5 статті 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України та статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за вищезазначеним договором щодо здійснення поставки товару відповідно до умов договору від 03.06.2014р. № 29 в розмірі 50692,22 грн., про що не заперечує відповідач.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Відповідно до п. 4.3 договору покупець здійснює розрахунки протягом 60 календарних днів з дати поставки кожної конкретно обумовленої у специфікації партії товару.

Оскільки апелянтом в супереч статті 33 Господарського процесуального кодексу України не спростовано факт отримання товару належної якості відповідно до умов укладеного між сторонами договору, а також в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором та приписів статті 692 Цивільного кодексу України здійснено лише часткову оплату за отриманий товар, таким чином, рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача 50692,22 грн. основного боргу є законним та обґрунтованим.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача за прострочення виконання зобов'язань 22482,50 грн. - інфляційних нарахувань та 1199,94 грн. - 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок заявлених до стягнення з відповідача 1199,94 грн. 3% річних в період з 09.09.2014р. по 23.06.2014р. за кожну партію поставленого товару в межах визначеної позивачем суми, дійшла висновку про правомірність позовних вимог в цій частині.

Крім того, розглянувши позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Машпром" в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в межах заявленого періоду нарахування, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат за заявлений період у загальному розмірі 22482,50 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, згідно п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013р №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи, що за правовою природою інфляційні збитки та 3% річних не відносяться до штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання, посилання апелянта на скрутне матеріальне становище товариства, як підстави для зменшення належної до сплати суми вказаних виплат, є безпідставними, а також не впливають на розмір належних до стягнення виплат.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 8762,62 грн. за порушення виконання основного зобов'язання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610, статті 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно статті 546, статті 549 Цивільного кодексу України та статті 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013р №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" встановлено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Дослідивши умови укладеного між сторонами договору від 03.06.2014р. №29, колегія суддів зазначає про відсутність в договорі поставки умови про відповідальність покупця перед постачальником у вигляді пені за порушення строків поставки товару.

Враховуючи, що відповідачем не наведено жодної норми чинного спеціального законодавства, якою передбачено обов'язковість нарахування пені у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість заявлених вимог щодо стягнення пені, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у їх задоволенні.

Щодо тверджень апелянта про недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 5 Господарського процесуального кодексу України, на яку посилається апелянт, не є імперативною, та вказує на те, що сторони на свій розсуд (добровільно) застосовують механізм "досудового врегулювання господарського спору".

Отже, посилання на положення статей 5, 6 Господарського процесуального кодексу України, не є достатнім, належним та законним обґрунтовуванням незаконності оскаржуваного рішення, оскільки за своєю суттю не порушує матеріальне та/або процесуальне законодавство України, а також не застосування сторонами заходів досудового врегулювання спору не є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, рішенням Конституційного суду України від 09.07.2002р. у справі №15-рп/2002 встановлено, що обов'язок досудового врегулювання спору, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Враховуючи, що умовами укладеного між сторонами договору чітко визначено строк оплати за поставлений товар, який не пов'язаний з моментом пред'явлення відповідної вимоги, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність посилання апелянта на відсутність досудового врегулювання спору між сторонами, як обставини, яка свідчить про відсутність у відповідача обов'язку оплати відповідачем отриманого за договором товару.

Окрім цього колегія суддів зазначає. що відповідно до ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної інстанції і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Частиною першою статті 104 Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості скасування або зміни рішення у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами (наприклад, зменшення або збільшення заборгованості), якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду.

На підставі викладеного, господарським судом апеляційної інстанції при перегляді рішення місцевого господарського суду від 23.06.2015р. у справі №922/3094/15 в апеляційному порядку не враховується сплата апелянтом 50692,22 грн. за поставлений товар в добровільному порядку на виконання укладеного між сторонами договору, оскільки вказана оплата здійснена після прийняття оскаржуваного рішення (25.06.2015р.), що свідчить про відсутність відповідних доказів на момент прийняття судом рішення у справі.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 23.06.2015р. у справі №922/3094/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачу.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківський машинобудівний завод "Світло шахтаря" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 23.06.2015р. у справі №922/3094/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 31.07.2015р.

Головуючий суддя Лакіза В.В.

Суддя Бородіна Л.І.

Суддя Гетьман Р.А.