РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2015Справа № 910/14471/15

Суддя господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом малого приватного виробничо-комерційного підприємства «ІВГА» до публічного акціонерного товариства «БАНК ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» про стягнення 140529,84 грн, за участю представників сторін:

від позивачаВеличко М.О. (довіреність від 27.05.2015 № б/н);
від відповідачане з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року мале приватне виробничо-комерційне підприємство «ІВГА» (далі - позивач / МПВКП «ІВГА» / клієнт) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «БАНК ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» (далі - відповідач / ПАТ «БАНК ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» / банк) про стягнення з останнього заборгованості в сумі 140529,84 грн.

Позов мотивований тим, що відповідачем в порушення умов договору від 17.10.2008 № 29-68 на розрахунково-касове обслуговування, не виконано надані позивачем платіжні доручення.

Ухвали у даній справі надсилалися, зокрема, відповідачеві на його адресу місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а відтак, в силу ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце судових засідань належним чином. Крім того, в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення уповноваженій особі відповідача поштового відправлення суду завчасно.

Однак, відповідач в жодне судове засідання свого повноважного представника не направив, обґрунтованих письмових пояснень із зазначенням поважних причин неявки його представника у судові засідання до суду не подав, правом, наданим ст. 59 ГПК України, не скористався, відзиву на позов від останнього до суду не надійшло, а тому, відповідно до положень ст. 75 ГПК України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 20 липня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважного представника позивача, судом встановлено таке.

Між ПАТ «БАНК ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та МПВКП «ІВГА» укладено договір від 17.10.2008 № 29-68 на розрахунково-касове обслуговування (далі - договір), у відповідності до предмета якого банк відкриває клієнтові поточний рахунок у національній валюті та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку згідно з тарифами банку в порядку і на умовах, визначених договором (п. 1.1 договору).

Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день банку у порядку і на умовах, визначених чиним законодавством України та банківськими правилами (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 2.2 договору списання банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чиним законодавством України.

Згідно з підпунктом 3.3.2 договору банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування Рахунку та виконувати за дорученням клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами.

Також банк зобов'язаний здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку у визначений час з 9:00 годин до 15:00 годин, крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів (підпункт 3.3.2 договору).

Як передбачено сторонами у п. 8.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом невизначеного строку.

Договір може бути розірваний за заявою будь-якої із сторін, а також в інших випадках та з підстав, передбачених договором та чинним законодавством України (п. 8.2 договору).

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

У відповідності до п. 1. ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч. 1 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ч. 3 ст. 1068 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, судом встановлено, що позивачем надано відповідачеві такі платіжні доручення на перерахування грошових коштів на загальну суму 47388,26 грн: від 11.02.2015 № 14; від 18.02.2015 № 15; від 17.03.2015 № 16, № 17, № 18, № 19; від 23.03.2015 № 20; від 09.04.2015 № 21; від 13.05.2015 № 21, № 22 (засвідчені копії вказаних розрахункових документів містяться в матеріалах справи). Наведені платіжні доручення містять відмітку банку про їх отримання у той же день, коли вони надавалися позивачем.

Як вбачається з виписки з поточного рахунку позивача, який обслуговує відповідач на підставі договору, у період часу з 01 травня 2015 року по 24 травня 2015 року у позивача були наявні грошові кошти в сумі 140529,84 грн (засвідчена копія виписки з рахунку міститься в матеріалах справи).

Спір між сторонами справи, як стверджує позивач, виник внаслідок невиконання відповідачем вищевказаних платіжних доручень у зв'язку із чим, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 140529,84 грн.

Також судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з листом від 23.03.2015 вихідний № 11, який отримано відповідачем 24 березня 2015 року під вхідний № 452/03-15, згідно з яким вимагав від банку виконання ним наведених вище платіжних доручень. Із аналогічними вимогами позивач звертався до Національного банку України, які виклав у листі від 06.05.2015 вихідний № 14.

В матеріалах справи міститься засвідчена копія листа НБУ від 14.05.2015 № 20-06007/32794, з якого вбачається, що лист позивача від 06.05.2015 вихідний № 14 було скеровано відповідачеві з метою його розгляду по суті.

Однак, матеріали справи не містять жодної вмотивованої відповіді відповідача на вищевказані листи позивача.

Отже, зважаючи на вищенаведені норми права та умови договору, суд дійшов висновку, що його невиконанням було порушене майнове право позивача на вільне володіння та розпорядження належним йому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 Цивільного кодексу України, є грошові кошти, зокрема, враховуючи положення пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які існують у формі запису на поточному рахунку позивача, відкритому у банку.

Разом з тим, вирішуючи спір у даній справі по суті, суд відзначає, що заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені в силу обрання позивачем невірного способу захисту.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, слід відзначити, що положеннями ст. 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як примусове виконання обов'язку в натурі.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Таким чином, виходячи зі зазначених норм права, борг - це обов'язок суб'єкта правовідносин (боржника) здійснити певну дію - передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо.

У даному випадку позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 140529,84 грн у зв'язку із невиконанням платіжних доручень, однак укладеним між сторонами договором не передбачено обов'язку банку здійснювати сплату власних коштів на користь клієнта внаслідок порушення умов договору.

Виходячи зі змісту договору та положень статті 1066 ЦК України, на банк покладено лише обов'язок виконувати за дорученням клієнта розрахункові операції, а саме: приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком, а також нести відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Зі змісту приписів ст. 55 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», статей 1066, 1068, 1073, 1074 Цивільного кодексу України, вбачається, що позивач не позбавлений права ставити питання про відшкодування збитків, застосування штрафних та оперативно-господарських санкцій, а також про зобов'язання відповідача виконати спірні операції з видачі (перерахунку) коштів, однак позовна вимога, з якою позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, про стягнення коштів з відповідача задоволена бути не може.

Таким чином, позивачем, з огляду на приписи норм статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України, неправильно визначено спосіб захисту порушеного права.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 34 ГПК).

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29 липня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань