РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2015 р. Справа № 903/395/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Тимошенко О.М.

суддів Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу позивача - Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення господарського суду Волинської області від 26.05.15 р.

у справі № 903/395/15 (суддя Філатова Світлана Тимофіївна )

позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України

відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_3

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4

про стягнення 19 020, 06 грн.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

третьої особи - не з'явився.

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 26.05.2015 року у справі №903/395/15 в позові моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про відшкодування в порядку регресу 19 020,06грн. витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

В судове засідання представники сторін не з'явилися. При цьому, від відповідача та представника третьої особи на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги на іншу дату.

Клопотання відповідача та третьої особи судом відхилене як необгрунтоване, оскільки ГПК України не містить вимог щодо відповідальних осіб, які можуть представляти інтереси сторін в господарському суді. Надання повноважень на представництво інтересів сторони в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб, таким представником може бути сам підприємець або представники на підставі доручення, які як перебувають, так і не перебувають з ним у трудових відносинах, а тому неможливість явки в судове засідання конкретного представника, не є правовою підставою для відкладення розгляду справи.

Крім того, надані відповідачем та третьою особою до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи не містять належного обґрунтування; відповідач та третя особа не були позбавлені права та можливості надати свої заперечення разом з клопотанням; документальних доказів в підтвердження викладених у клопотання обставин останніми надано не було.

Також відповідно до п.5 ухвали апеляційного суду від 18.06.2015 року передбачено, що неявка представників сторін в судове засідання в разі повідомлення їх належним чином не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті.

З огляду на викладене, нез'явлення представників сторін не є перешкодою для розгляду скарги по суті за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно полісу обов'язкового добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВВ/5626814, виданого Моторним (транспортним) страховим бюро України, страхувальником ОСОБА_5 забезпечено транспортний засіб - автомобіль марки toyota land cruiser, номерний знак НОМЕР_3 на суму страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) 25 500,00грн. терміном дії з 02.02.2008р. по 01.02.2009р. (а.с.20).

07.04.2008р. в м. Києві на вул. Сумська, 3 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів марки DAF державний номер НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_4 та toyota land cruiser номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_5

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.04.2008 року п. Чикірду Валерія Володимировича визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян на користь держави (а.с. 6).

Згідно висновку спеціаліста ГАЛавтоекспертиза №40С/04 від 22.04.2008р. матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля марки toyota land cruiser, державний номер НОМЕР_3 внаслідок пошкодження при ДТП складає 22 824,07грн. (а.с. 7-8).

24.03.2009 року ОСОБА_5 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України (позивача) з заявою про страхове відшкодування за пошкодження автомобіля внаслідок ДТП (а.с. 21).

16.04.2009 року МТСБУ видано наказ №951 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_5 відповідно до ст. 41 Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004р., приймаючи до уваги довідку №1 від 26.03.2009р. про розмір відшкодування шкоди (а.с. 18-19), згідно п. 1 якого зобов'язано фінансове управління сплатити на рахунок отримувача ОСОБА_5 19 020,06грн. за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

17.04.2009р. Моторне (транспортне) бюро України перерахувало на рахунок ОСОБА_5 19 020,06 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №1531 з призначенням платежу: страхове відшкодування згідно наказу №951 від 16.04.2009р. (а.с.13).

В 2012 році Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Ківерцівського районного суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 23.04.2012 року в задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що ОСОБА_4 був прийнятий на роботу водієм-експедитором до підприємця ОСОБА_3 згідно трудового договору №3616/2 та працював у період з 26.12.2007р. по 18.04.2008р. що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці серії НОМЕР_5 (а.с.4-5).

14.05.2013 року МТСБУ звернулось до підприємця ОСОБА_3 з претензією №11-003 з вимогою компенсувати виплачені МТСБУ кошти в розмірі 19 020,06 грн. у зв'язку з ДТП (а.с. 9, на звороті), яка залишена без відповіді та належного реагування.

Зазначене, в свою чергу, стало підставою для звернення МТСБУ до господарського суду з відповідним позовом.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, однак відмовив в їх задоволенні в зв'язку з пропуском строку позовної давності на підставі ч.4 ст.267 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст.27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою ст.1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Крім того, статтею 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

За змістом п.38.2.1. ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції чинній на момент виплати страхового відшкодування) МТСБУ після сплати страхового відшкодування мало право подати регресний позов лише до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду та не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Слід зазначити, що до кола відповідачів за регресними позовами МТСБУ водіїв було включено лише з 19.09.2011р., тобто, з моменту набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування" від 17.02.2011р. №3045-41, яким до ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було внесено відповідні зміни.

Ківерцівським районним судом у справі №2/0305/296/2012 за позовом МТСБУ до ОСОБА_4 встановлено, що згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_5 ОСОБА_4 прийнятий на роботу до підприємця ОСОБА_3 згідно трудового договору №3616/2, зареєстрованого в Луцькому міському центрі зайнятості працював у період з 26.12.2007р. по 18.04.2008р.

Згідно копії картки транспортного засобу, наданої Центром надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Луцьк, Луцького, Ківерцівського та Рожищенського районів власником транспортного засобу марки "DАF" державний номер НОМЕР_1 з 24.10.2006р. є ОСОБА_3 (а.с.56).

За встановленими вище обставинами справи, вбачається, що на момент ДТП, відповідач був володільцем джерела підвищеної небезпеки, а ОСОБА_4 керував транспортним засобом "DAF" в силу службових обов'язків.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, до позивача, після виплати страхового відшкодування, у порядку регресу перейшло право на отримання від відповідача - ПП ОСОБА_3 компенсації матеріальної шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу "Toyota Land Cruiser" номерний знак НОМЕР_2, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07.04.2008р. в м. Києві на вул. Сумська, 3.

Враховуючи викладене, вимога позивача - Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення в порядку регресу з ПП ОСОБА_3 19 020,06 грн. страхового відшкодування підтверджується матеріалами справи, є законною та обґрунтованою.

Разом з тим, 12.05.2015 року відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.ч. 1,6 ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дати виконання основного зобов'язання, тобто з дня сплати страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р., за приписом частини шостої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за регресними зобов'язаннями починається від дня виконання основного зобов'язання. Тому, зокрема, право страховика за договором страхування на подання до суду регресного позову про стягнення з винної особи коштів, виплачених страховиком як страхове відшкодування, виникає з моменту сплати такого відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку.

Частина 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності. До поважних причин пропуску позовної давності відносяться обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Виходячи з вищезазначених норм, перебіг строку позовної давності за регресними зобов'язаннями починається від дати сплати позивачем страхового відшкодування, яке відповідно до платіжного доручення №1531 було здійснено 17.04.2009 року, отже, перебіг строку позовної давності за вказаним дорученням закінчився 17.04.2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, до господарського суду позивач звернувся з даним позовом 08.04.2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги твердження позивача про необхідність відліку початку перебігу строку позовної давності з 05.03.2012р., тобто з дати ознайомлення МТСБУ із запереченнями відповідача по справі №2/0305/296/2012 або з 23.04.2012р. - з дати винесення рішення Ківерцівського районного суду Волинської області, з яких йому стало відомо про те, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ОСОБА_3, оскільки, саме дата перерахування позивачем коштів 17.04.2009р. на користь ОСОБА_5 на вимогу страхувальника є днем виконання МТСБУ основного зобов'язання перед своїм страхувальником та моментом виникнення у позивача права регресної вимоги до відповідача в розумінні ч.6 ст.261 та ст.993 ЦК України.

Тобто, після сплати регламентної виплати 17.04.2009 року ОСОБА_5, МТСБУ в силу прямої норми п. 38.2.1 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в чинній на той час редакції) мало право подати регресний позов лише до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, тобто до ФОП ОСОБА_3.

Твердження позивача про необізнаність про власника транспортного засобу не звільняє його від обов'язку дотримання імперативного припису ст.38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції чинній на час виплати страхового відшкодування).

За змістом ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

В пп.4.4.2 п.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р. роз'яснено, що за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

Як вже зазначалося вище, в 2012 році Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Ківерцівського районного суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 23.04.2012 року в задоволенні позову відмовлено з посиланням на те, що ОСОБА_4 був прийнятий на роботу водієм-експедитором до підприємця ОСОБА_3 згідно трудового договору №3616/2 та працював у період з 26.12.2007р. по 18.04.2008р. що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці серії НОМЕР_5 (а.с.4-5).

Слід зазначити, що положення частини 2 статті 264 ЦК України про переривання перебігу позовної давності застосовуються лише у випадку пред'явлення позову до компетентного суду. Крім того, з пред'явленням позову в установленому порядку до одного з кількох боржників переривається перебіг позовної давності щодо вимог до цього боржника Що ж до інших боржників або частини боргу, які не охоплюються пред'явленим позовом, то позовна давність щодо них не переривається.

У справі № 2/0305/296/2012, яка розглядалася Ківерцівським районним судом Волинської області, позивач пред'явив позов до неналежного відповідача (боржника) - фізичної особи ОСОБА_4, в той час як, виходячи з положень ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України, особою, відповідальною за збитки, завдані її працівником, є підприємець ОСОБА_3

Слід зазначити, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п.2.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Оскільки судами обох інстанцій встановлено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, однак, строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст.268 Цивільного кодексу України або іншими законами, та відсутні поважні причини його пропуску, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Волинської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 26.05.2015 року у справі №903/395/15 - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Огороднік К.М.