РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2015№927/714/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., при секретарі судового засідання Грабовській А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 927/714/15

за позовом виконавчої дирекції Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, м. Чернігів,

до держави в особі Кабінету Міністрів України, м. Київ, та

виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області, м. Ніжин Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області в особі Реєстраційної служби Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області, м. Ніжин Чернігівської області,

про визнання права власності, визнання нечинним рішення від 13.12.2012 № 618 та визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності,

за участю представників:

позивача - Бузиній Н.В. (довіреність від 08.01.2014 №1);

відповідача-1 - Роздобудька С.Г. (довіреність від 14.01.2015 №9-22/26);

відповідача-2 - Кравцової О.В. (довіреність від 04.11.2014 №02-18/1590);

третьої особи - не з'явився.

Виконавча дирекція Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - Дирекція) звернулася до господарського суду Чернігівської області з позовом про:

визнання права власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Богушевича, 6а, приміщення 3, за Дирекцією;

визнання нечинним рішення виконавчого комітету Ніжинської міської ради (далі - Комітет) від 13.12.2012 № 618 (далі - Рішення) про оформлення права власності за державою в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) в оперативному управлінні Дирекції;

визнання недійсним та скасування свідоцтва України про право власності на нерухоме майно від 19.12.2012, серія САЕ № 721840 (далі - Свідоцтво).

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 14.05.2015 позовну заяву та додані до неї документи передано за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу позовну заяву Дирекції передано судді Марченко О.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.05.2015 порушено провадження у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.06.2015 залучено до участі у справі Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області в особі Реєстраційної служби Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області як тертю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів.

Комітет 01.07.2015 подав суду відзив на позов, в якому зазначив таке:

11.08.2004 Дирекція уклала з Колесниковою О.Л. договір купівлі-продажу квартири (далі - Договір), зареєстрований в реєстрі за №2408;

17.09.2004 державним реєстратором - Ніжинським міжміським бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) прийнято рішення про реєстрацію права власності на вказану квартиру на підставі Договору за державою в особі Верховної Ради України в господарському віданні Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; вказане рішення позивачем не оскаржувалося;

рішенням Комітету від 08.06.2006 № 323 квартиру № 3, яка знаходиться за адресою: м. Ніжин, вул. Богушевича, 6, переведено з житлового фонду в нежитловий у зв'язку з реконструкцією під офісні приміщення;

13.12.2012 Комітетом прийнято Рішення, пунктом 2 якого вирішено оформити право державної власності з подальшою видачею свідоцтва про право власності у зв'язку з реконструкцією за державою в особі КМУ в оперативному управлінні Дирекції в цілому на житлове приміщення № 3 зі спорудами по вул. Богушевича, 6-А в м. Ніжині;

Рішення, яке позивач просить визнати нечинним, прийняте з дотриманням норм чинного на час прийняття законодавства з урахуванням того, що право власності на квартиру № 3 до переведення її з житлового фонду в нежитловий було зареєстроване за державою.

КМУ 06.07.2015 подав суду клопотання про припинення провадження у справі, мотивоване тим, що: відповідачами у даній справі є держава в особі КМУ та Комітету, які у розумінні пункту 7 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктами владних повноважень, які виконують управлінські функції; оскільки суб'єктний склад у даній справі - органи держаної влади, то спір, який виник у цих правовідносинах є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

В ухвалі суду від 06.07.2015 обґрунтовано відмову КМУ в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі.

10.07.2015 представник позивача подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив:

- визнати право власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою Чернігівська обл., м. Ніжин, вул. Богушевича, 6А, приміщення 3, за Дирекцією;

- визнати нечинним Рішення в частині щодо оформлення права власності за Державою в особі КМУ в оперативному управлінні Дирекції в цілому на нежитлове приміщення № 3 зі спорудами за адресою: вул. Богушевича, 6А в м. Ніжин, викладеному в пункті 2 Рішення;

- визнати недійсним та скасувати Свідоцтво, видане Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради.

Частиною третьою статті 22 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) встановлено, зокрема, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Оскільки позивачем подано заяву про зменшення вимог до прийняття рішення, то суд приймає названу заяву.

20.07.2015 представник КМУ подав суду відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечив оскільки, на думку КМУ, Рішення прийняте з дотриманням норм чинного, на час його прийняття, законодавства та з урахуванням того, що право власності на спірну квартиру до переведення її з житлового фонду в нежитловий було зареєстроване за державою.

У судовому засіданні 20.07.2015 представник позивача позовні вимоги просив задовольнити; представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечили, наголошуючи на доводах, зазначених у відзиві на позовну заяву; представник третьої особи у судове засідання не з'явився.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності створений відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» і є правонаступником Фонду соціального страхування України.

Управління Фондом здійснюють правління та виконавча дирекція Фонду.

У своїй діяльності Фонд керується Конституцією України, Основами законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», Кодексом законів про працю України, іншими законодавчими та нормативно-правовими актами, а також Статутом Фонду.

Відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України Дирекція є державною організацією, що здійснює некомерційну господарську діяльність.

11.08.2004 Колеснік О.Л., Череватою Н.О. від свого імені та на підставі довіреності від імені Череватої К.Л. (продавці) та Дирекцією укладено Договір (посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т.Є. та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 2408), за умовами якого продавці продали, а покупець придбав квартиру за номером 3, що знаходиться в будинку № 6 «А», розташованому по вулиці Богушевича в місті Ніжині Чернігівської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що оскільки Дирекція, укладаючи Договір, діяла як самостійна юридична особа, то є всі підстави для набуття нею права власності на спірне приміщення на підставі статті 328 ЦК України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 17.09.2004 БТІ було прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі Договору за державою в особі Верховної Ради України в господарському віданні Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.09.2004 № 4787635 (Серія СВС 375861).

Виходячи з положень Закону України «Про власність» (чинний станом на 2004 рік ), суб'єктом права загальнодержавної (республіканської) власності є держава в особі Верховної Ради України (частина перша статті 32 названого Закону).

Однак, це положення Закону України «Про власність» (чинний станом на 2004 рік ) не відповідає Конституції України, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 01.07.1998 № 9-рп (справа № 01/1501-97 N 1-8/98 щодо приватизації державного майна), в якому зазначається, що Верховна Рада України не може бути єдиним суб'єктом права державної власності, а виступає лише одним з органів державної влади в Україні, що здійснює права власника.

Як вбачається з матеріалів справи, вказане рішення БТІ від 17.09.2004 позивач не оскаржував, тобто з 20.09.2004 право загальнодержавної власності на спірну квартиру зареєстровано за державою в особі Верховної Ради України (в господарському віданні Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності).

Зазначене положення підтверджується статтею 170 ЦК України, якою встановлено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Тобто, від імені та в інтересах держави право власності здійснюють відповідні органи державної влади, а не лише Верховна Рада України.

Відповідно до частини першої статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради.

Статтею 326 ЦК України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно з рішенням Ради від 30.06.2005 № 395 квартира реконструйована в нежитлове приміщення, а рішенням Ради від 08.06.2006 № 323 квартиру переведено із житлового фонду у нежитловий.

Оскільки нежитлове приміщення було закінчено будівництвом та прийнято комісією Ради в експлуатацію (акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 23.05.2006, що затверджений рішенням виконкому Ради від 08.06.2006 № 323), то виникла необхідність в оформленні права власності після переведення квартири з житлового фонду в нежитловий.

Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

13.12.2012 Рішенням Ради (пункт 2) вирішено в зв'язку з реконструкцією оформити право державної власності з послідуючою видачею свідоцтва на право власності за Державою в особі КМУ в оперативному управлінні Дирекції на нежитлове спірне приміщення.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (пункт 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»).

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що Рішення від 13.12.2012 було прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, а вимога позивача про визнання вказаного Рішення нечинним є безпідставною.

Так, порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно визначено Положенням (чинне станом на 13.12.2012 ).

Пунктом 1.2 Положення визначено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав; власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкті незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Пунктом 3.4 Положення передбачено, що за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній.

Так, 18.11.2012 БТІ, розглянувши пред'явлені Дирекцією документи, на підставі пункту 8.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 № 1692/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.07.2010 за № 582/17877 (далі - Положення), повідомило про можливість оформлення права державної власності в зв'язку з реконструкцією за Державою в особі КМУ в оперативному управлінні Дирекції в цілому на нежитлове приміщення № 3 зі спорудами на вулиці Богушевича, 6 «А» в м. Ніжин.

19.12.2012 було видано свідоцтво про право власності, в якому вказано, що власником спірного приміщення є Держава в особі КМУ в оперативному управлінні Дирекції.

Посилання відповідача на те, що оскільки Дирекція, укладаючи Договір, діяла як самостійна юридична особа, то є всі підстави для набуття права власності на спірне приміщення позивачем на підставі статті 328 ЦК України, суд не бере до уваги з огляду на таке.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» (далі - Закон) управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що законодавство про управління об'єктами державної власності складається з цього Закону, Господарського кодексу України (далі - ГК України), Закону України «Про захист економічної конкуренції», інших законів України, якими можуть бути встановлені особливості управління окремими об'єктами державної власності або їх видами, та інших нормативно-правових актів з питань управління об'єктами державної власності.

Відповідно до частини п'ятої статті 22 ГК України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про право власності від 19.12.2012, власником спірного приміщення є Держава в особі КМУ в оперативному управлінні Дирекції.

Статтею 137 ГК України встановлено таке:

правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб'єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Таким чином, Рішення прийнято Радою в межах її компетенції (враховуючи наявність не оскарженого рішення БТІ про реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі Договору за державою в особі Верховної Ради України в господарському віданні Чернігівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.09.2004 № 4787635 (серія СВС 375861), а відтак, правомірним є й видача Свідоцтва, а тому відсутні підстави для визнання права власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Богушевича, 6а, приміщення 3, за Дирекцією.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що фактично Дирекцією обрано спосіб захисту, не спрямований на реальне відновлення права (з огляду на наявність рішення БТІ від 17.09.2004).

Що ж до заяви Комітету про застосування до правовідносин сторін наслідків спливу строку позовної давності, то вона задоволенню не підлягає, оскільки: згідно з статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; позивачем же висуваються вимоги в межах зазначеного строку позовної давності (оскарження Рішення від 13.12.2012; Свідоцтва від 19.12.2012).

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.07.2015.

Суддя О. Марченко