ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

28.07.2015 Справа № 905/89/15

Господарський суд Донецької області у складі:

головуючий - суддя Харакоз К.С.,

при секретарі судового засідання Фроловій Т.С.,

розглянувши справу за позовом Прокурора міста Маріуполя Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область,

до відповідачів: 1. Маріупольської міської ради Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД» м.Маріуполь, Донецька область,

про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області №6/7-570 від 19.04.2011р., визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути земельну ділянку -

За участю:

від прокуратури Харківської області - прокурор прокуратури Хряк О.О. (посвідчення №028256);

представник відповідача 1 - не з'явився;

представники відповідача 2 - Ботман О.О. (за довіреністю),

ВСТАНОВИВ:

Прокурор міста Маріуполя Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область звернувся до господарського суду Донецької області до відповідачів: 1. Маріупольської міської ради Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД» м.Маріуполь, Донецька область, про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області №6/7-570 від 19.04.2011р., визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути земельну ділянку.

В обгрутування своїх вимог Позивач зазначає, що строк дії договору оренди земельної ділянки, укладеного між Маріупольською міською радою (Відповідач 1) та ТОВ «Лакі ЛТД» (Відповідач 2) 07.06.2007р., закінчився 24.04.2010р. Орендар, при наявності наміру в подальшому використовувати земельну ділянку, мав укласти договір оренди землі на новий строк впродовж 1 місяця після дати закінчення строку дії договору. Однак, в порушення умов Договору та вимог ч.2 ст.33 Закону України «Про оренду землі», Відповідач 2 звернувся до Відповідача 1 із заявою від 13.04.2011р. вже після закінчення встановленого договором строку. Також, до заяви Відповідача 2 не був доданий проект додаткової угоди всупереч вимогам ч.3 ст.33 Закону України «Про оренду землі».

Рішення Маріупольської міської ради Донецької області №6/7-570 від 19.04.2011р. «Про продовження строку оренди земельної ділянки по пр.Леніна, б.102 в Жовтневому районі міста Товариству з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД», на думку позивача, підлягає скасуванню, оскільки земельна ділянка, в порушення ч.2 ст.124 Земельного кодексу України, була передана Відповідачу 2 без проведення земельних торгів.

В обґрунтування позову прокурор посилається на ст.33 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.207 Господарського кодексу України. Прокурор посилається також, на порушення Відповідачем 2 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень», ДБН В.2.2.-23:2009 «Підприємства торгівлі» (п.5.4), ДБН 360, НАПБ Б.01.005, ДСТУ 3587-97 «Автомобільні дороги, вулиці та залізничні переїзди. Вимоги до експлуатаційного стану» (п.3.7.1 , п.3.7.4).

Відповідач 1 в листі №1364 від 06.07.2015р. просив суд застосувати позовну давність до заявлених вимог прокурора м. Маріуполя та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Пояснив, що відповідно до рішення Маріупольської міської ради від 24.04.2007р. №5/12-1754 було затверджено проект землеустрою щодо відведення та надано Відповідачу 2 строком на 3 роки земельну ділянку площею 0,0030 га для спеціалізованої роздрібної торгівлі квітами рослинами, насінням, добривами (установка та подальше функціонування павільйону з реалізації квітів) по пр.Леніна, 102 у Жовтневому районі міста. На підставі вказаного рішення в подальшому було укладено договір оренди земельної ділянки від 12.06.2007р. Відповідач 1 посилається на ст.33 Закону України «Про оренду землі», і зазначає, що Відповідач 2 мав переважне право перед іншими особами на укладання договору оренди землі на новий строк. Також відповідач 1 висловився про порушення прокурором строків позовної давності для пред'явлення позову.

Відповідач 2 11.06.2015р. надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначає, що посилання прокурора на статті 2,3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.5.4 ДБН В.2.2.-23:2009 «Підприємства торгівлі», ДБН 360, НАПБ Б.01.005, п.3.7.1 ДСТУ 3587-97, додатка 8.1 до ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» є безпідставними, оскільки факту порушень вказаних в позовній заяві не встановлено, а, оскільки, перевірка проводилася без спеціалістів архітектури та містобудування та без представника землекористувача, вона не має братися судом до уваги.

24.06.2015р. Відповідач 2 подав заяву про застосування наслідків строків позовної давності щодо позовних вимог Прокурора. В додаткових поясненнях до відзиву на позовну заяву від 22.06.15р. пояснив, що на кожних засіданнях сесії Маріупольської міської ради є присутнім Прокурор або його заступник. Після підписання прийнятих Радою рішень, копії рішень надсилаються до Прокуратури м. Маріуполя. Зазначена процедура передбачена Регламентом Маріупольської міської ради. Отже, як стверджує Відповідач 2, прокурор був обізнаний про прийняття Відповідачем 1 рішення від 19.04.2011р. №6/7-570, у зв'язку з чим строк оскарження зазначеного рішення та визнання недійсним договору оренди землі від 02.03.2012р. закінчився.

Ухвалою суду від 22.05.2015р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначений на 11.06.2015р.

Розгляд справи відкладався у зв'язку з необхідністю отримання додаткових документів.

Ухвалою суду від 14.07.15р. строк розгляду справи продовжений за клопотанням прокурора та представника відповідача 2 на 15 днів до 03.08.2015 року.

Представник прокуратури Харківської області в судове засідання 28.07.2015р. з'явився, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2 в судове засідання з'явився, проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора та представника відповідача 2, суд -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Маріупольської міської ради №5/9-1469 «Про надання дозволу Товариству з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД» розробки проекту землеустрою з відводу земельної ділянки для встановлення повільону з реалізації квітів по пр.Леніна, 102 в Жовтневому районі міста (т.1 а.с. 16).

Рішенням Маріупольської міської ради №5/12-1754 від 24.04.2007р. «Про надання земельної ділянки по пр.Леніна, 102 в Жовтневому районі міста Товариству з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД» затверджено проект землеустрою з відводу та надано із земель запасу житлової та громадської забудови в оренду строком на 3 роки земельну ділянку (кадастровий номер :01:003:0178) площею 0,0030 га для спеціалізованої роздрібної торгівлі квітами рослинами, насінням, добривами (установка та подальше функціонування павільйону з реалізації квітів) по пр.Леніна, 102 в Жовтневому районі міста Товариству з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД» () (т.1 а.с. 15).

Згідно плану (схеми) меж земельної ділянки, кадастровий номер :01:003:0178, Комісія з розгляду питань, пов'язаних із узгодженням документації із землеустрою, надала висновки щодо можливості, узгодити технічну документацію із землеустрою по складанню документів, підтверджуючих право на земельну ділянку, площею 0,0030га для функціонування торгівельного павільйону з реалізації квітів по пр.Леніна, 102 в Жовтневому районі міста ТОВ «Лакі ЛТД» (а т.1 а.с. 24-27).

Головне управління архітектури і містобудування надало висновки №221 від 29.03.07р. про можливість відводу Відповідачу 2, у оренду на 3 роки земельної ділянки площею 0,030 га, що знаходиться по пр.Леніна, 102 в Жовтневому районі міста Маріуполя (т.1 а.с. 41-42).

Висновком Державної експертизи землевпорядної документації від 12.04.2007р. №1514, землевпорядна документація встановлено відповідність землевпорядної документації вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правила, оцінена позитивно та погоджується (т.1 а.с. 45-46).

07.06.2007р. між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до п.1.1. якого, Маріупольська міська рада Донецької області надала Товариству з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД» в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться по пр.Леніна, 102 в Жовтневому районі міста Маріуполя. Договір був підписаний представниками сторін, скріплений печатками та зареєстрований у Маріупольському міському відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 12.06.07р. вчинено запис №04.07.16200252 (т.1 а.с. 17-20).

Відповідно до п.3.1. Договору оренди земельної ділянки від 07.06.2007р., він укладений на 3 роки (до двадцять четвертого квітня дві тисячі десятого року).

В п.3.2. Договору зазначено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяця до закінчення строку дії договору оренди повідомити письмово Орендодавця про намір поновлення терміну дії договору. В іншому випадку договір поновленню не підлягає. Згідно п.9.2.7. орендар зобов'язаний звернутися до орендодавця за 2 місяці до закінчення строку дії договору оренди з письмовою заявою про поновлення терміну дії договору. В іншому випадку договір поновленню не підлягає. Пунктом 11.3.1. Договору передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Зазначені положення договору не приймаються судом до уваги з огляду на невідповідність ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на момент укладання та закінчення строку дії, якою імперативно визначено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Матеріали справи не містять заперечень з боку орендодавця щодо поновлення договору оренди землі, після закінчення строку дії договору оренди землі від 07.06.2007р.

Договір підписаний представниками Відповідача 1 та Відповідача 2 07.06.07р., скріплений печатками організацій, зареєстрований у Маріупольському міському відділі Донецької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 12.06.2007р. вчинено запис №04.07.16200252.

Земельна ділянка площею 0,0030га, кадастровий номер :01:003:0178, розташована по пр.Леніна, 102 в Жовтневому районі міста Маріуполя, була передана Відповідачу 2 за актом приймання-передачі від 12.06.2007р. (т.1 а.с. 21).

Згідно Акту обстеження та узгодження меж земельної ділянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД» для функціонування павільйону з продажу квітів по пр.Леніна, б.102 у Жовтневому районі м.Маріуполя від 21.07.2010р., який підписав геодезист Д.В.Ликіна та представники ТОВ «Лакі ЛТД» та ТОВ «ПЕФ «Землі Приазов'я», за результатами проведення обстеження на місцевості меж земельної ділянки Відповідача 2, було встановлено, що площа земельної ділянки не змінилася, ділянка використовується за цільовим призначенням, суміжним землекористувачем є Маріупольська міська рада; площа земельної ділянки складає 0,0030 га; на земельну ділянку є договір оренди №04:07:162:00257 від 12.06.2007р. виданий ТОВ «Лакі ЛТД» (т.1 а.с. 28).

Відомості про скасування державної реєстрації права на користування земельною ділянкою за договором від 07.06.2007р. в матеріалах справи відсутні.

13.04.2011р. відповідач 2 звернувся із заявою до Відповідача 1, про видачу рішення міської ради про продовження терміну оренди земельної ділянки для функціонування павільйону з продажу квітів (т.1 а.с. 217).

Рішенням Маріупольської міської ради №6/7-570 від 19.04.2011р. затверджено технічну документацію із землеустрою за складеними документами, і продовжено на 5 років строк оренди земельної ділянки (землі жилої та громадської забудови) (кадастровий номер :01:003:0178) площею 0,0030га з розміром орендної плати на рівні 5% від його грошової оцінки для роздрібної торгівлі квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них (функціонування павільйону з реалізації квітів) по пр.Леніна, 102 в Жовтневому районі міста Товариству з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД» () (т.1 а.с. 14).

02.03.2012р. між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до пунктів 1.1., 1.3. якого, Маріупольська міська рада надає ТОВ «Лакі ЛТД» в строкове платне користування земельну ділянку, строком на 5 років (до 19.04.2016 року), яка знаходиться по пр.Леніна, 102 в Жовтневому районі міста Маріуполя (а.с. 22-23). Договір підписаний представниками Відповідача 1 та Відповідача 2 15.03.20012р., скріплений печатками організацій, зареєстрований в Управлінні Деркомзему у м.Маріуполі Донецької області, про що у книзі записів про державну реєстрацію договорів оренди землі вчинено запис №00764 (т.1 а.с. 22-23, 106-107).

За змістом наданих відповідачем 2 податкових декларації з орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності за 2010 рік, 2011 рік (т. 2 а.с. 109-12); платіжних дорученнь від 29.12.2010р., квитанції про сплату орендної плати за землю (а.с. 139-146), виписок із рахунків ТОВ «Лакі ЛТД» про перерахування коштів за оренду землі за 2010-2011 роки (т.2 а.с. 129-138, а.с. 147-161), звітів про дебетові та кредитові операції по рахунку Відповідача 2 з 01.12.2011р. по 31.12.2011р. (т.2 а.с. 162-163), акту №148 звіряння розрахунків платежів по орендній платі за землю за період з 01.12.2007р. по 16.07.2014р., проведений представниками Відповідачів (т.2 а.с. 68-69), та розрахунку договірних обов'язків по орендній сплаті за землю станом на 16.07.2014р. (т.2 а.с. 70-73) у період 2010-2012 рік здійснював користування та оплату за користування спірною земельною ділянкою.

Зазначені обставини прокуратурі міста Маріуполя не відомі (пояснення прокурора від 09.07.2015р. №120-2215вих15 т.2 а.с. 89-96).

Відповідно до даних Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 24.03.2014р., проведеної Управлінням земельних відносин Маріупольської міської ради, встановлено, що Відповідачем 2 використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови за адресою: пр.Леніна, б. 102 в м.Маріуполі у відповідності з рішенням міської ради від 24.04.07р. №512-1754 за умовами договору оренди земельної ділянки №04.07.16200252 від 12.06.07р. (т.1 а.с. 51-52).

В листі від 28.03.2014р. №06-499 ПАТ по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз», адресованому прокурору міста Маріуполя, повідомлялося, що по проспекту Леніна, б.102 проходить підземний газопровід низького тиску умовним діаметром 100мм, та згідно Правил безпеки систем газопостачання України, відстань по горизонталі від підземного газопроводу низького тиску до фундаментів будівель та споруд має складати 2м, впродовж траси підземного газопроводу мають бути виділені полоси шириною по 2м з обох сторін від осі газопроводу в межах яких не допускається … розміщення … кіосків та інших споруд. Відстань від підземного газопроводу та споруд складає 0,5м. Договір сервітуту з Відповідачем 2 Маріупольгаз не укладав (т.1 а.с. 60).

Листом від 16.04.2014р. №08/109 Державна інспекція сільського господарства в Донецькій області повідомила Прокуратуру міста Маріуполя, що за результатами проведеної перевірки об'єкту, розташованого за адресою: пр.Леніна, б. 102 в м.Маріуполі встановлено, що земельні ділянки використовуються ТОВ «Лакі ЛТД» в порушення ст.96 та ст.112 Земельного кодексу України, а саме без дотримання охоронних зон мереж водопостачання та газопостачання (т.1 а.с. 54), про що інспекцією був складений Акт перевірки від 10.04.2014р. №08/04/14-396209 (т.1 а.с. 55-59).

Листом від 21.03.2014р. №07-0841-02 Відповідач 1 повідомив першого заступника прокурора м.Маріуполя, що за даними актів комісійного обстеження об'єктів за адресою: пр.Леніна, б. 102 в м.Маріуполі, відстань між об'єктом мережі газопостачання та будівлею ТОВ «Лакі ЛТД» складає 2,1м. (т.1 а.с. 62).

Обставини, встановлені Державною інспекцією сільського господарства не приймається судом до уваги, з огляду їх суперечливість із погодженою та належним чином затвердженій документації із землеустрою а також з іншими доказами по справі.

Відповідно до ст.ст. 1, 4 Регламенту Маріупольської міської ради, затвердженого рішенням Маріупольської міської ради від 21.12.2010р. №6/2-16, зазначений Регламент розроблений на засадах та з метою реалізації норм Конституції України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», інших нормативно-правових актів. Регламент є нормативно-правовим актом міського самоврядування, діє на території м.Маріуполя та обов'язковий при розгляді питань, що стосуються взаємовідносин Маріупольської міської ради та з суб'єктами місцевого самоврядування, органами державної виконавчої служби, іншими суб'єктами правовідносин і судами любого рівня (т.2 а.с. 20-59).

Прокурор міста Маріуполя, його заступники, або, за їх дорученням, інші прокурори, можуть бути присутніми на засіданнях міської ради, а також брати участь у розгляді міською радою внесених ними представлень та заперечень (ст.45 Регламенту).

Оригінальні екземпляри протоколів сесій впродовж строку повноважень ради зберігаються у відділі з організаційного забезпечення діяльності міської ради, а потім передаються на постійне зберігання у міський архів. Копія протоколу направляється прокурору міста (ст.71 Регламенту).

Листом Маріупольської міської ради від 23.07.2015р. №16-2505-07, рада повідомила Відповідача 2, що відповідно до Регламенту Маріупольської міської ради копія протоколу сесій ради направляється прокурору міста. До кожного протоколу додаються рішення, прийняті міською радою в ході пленарного засідання (про що є відмітка з зазначенням номеру рішення). Відділом з організаційного забезпечення діяльності міської ради після зшивання протоколи передаються до прокуратури міста. Відмітка про передачу протоколу зазначається в картках реєстрації рішень міської ради. Рішення міської ради № 5/12-1754 від 24.04.2007р. та №6/7-570 від 19.04.2011р., як і всі інші, які приймаються міською радою, були передані до прокуратури міста відповідно до Регламенту. Підтвердження передачі протоколів сесій ради та рішень ради знищені у зв'язку із пожежею, яка сталося в квітні 2014р., що підтверджується Актом про невиправні пошкодження справ (т.2 а.с. 106-107).

Відповідно до Акту про невиправні пошкодження справ Відділу з організаційного забезпечення діяльності Маріупольської міської ради, погодженого 25.12.2014р. та схваленого 25.12.2015р. за №10 на засіданні ЕК архівного відділу Маріупольської міської ради, у зв'язку із подіями, які сталися в м.Маріуполі в квітні 2014 року, на підставі акту про пожежу у Маріупольській міській раді, а також масовими випадками мародерства та вандалізму невідомими особами в приміщеннях відділу з організаційного забезпечення діяльності міської ради та архівному приміщенні виконкому міської ради були втрачені матеріали 21, 22, сесії міської ради XXIV скликання (справи з 26.01.2005р. по 22.03.2005р.), та картки реєстрації рішень міської ради V, VІ скликання (з 2006 по 2014 роки) (т.2 а.с. 66-67).

Прокуратура м. Маріуполя не володіє інформацією з приводу присутності прокурора чи іншого співробітника прокуратури м.Маріуполя на засіданні Маріупольської міської ради, на якому було прийнято рішення №6/7-570 від 19.04.2011р. (пояснення від 23.07.2015р. №120-2369-аих-15, т.2 а.с. 102-103).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що прокурор міста Маріуполь мав об'єктивну можливість дізнатися про прийняття відповідачем 1 спірного рішення у день його прийняття та безпосередньо після цього отримати його копію, тобто у квітні 2011року.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Так, ст. 16 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Частиною 1 ст.123 ЗК України встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації. (ч.2 ст. 123 ЗК України).

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Отже, умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та інтересів, зокрема, юридичної особи - позивача у справі.

Згідно зі статтею 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (розділ II). Тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, а самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

За змістом висновків Конституційного суду України викладених у рішенні від 01.12.2004р. №18-рп/2004 1. поняття «охоронюваний законом інтерес», за захистом якого особа звертається до суду у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Враховуючи викладене, а також те, що спірне рішення відповідача є актом індивідуальної дії, безпосередньо пов'язане із виникненням у позивача обов'язку вчинити певні дії, та в силу положень ч.1 ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є обов'язковими для виконання позивачем, суд вважає, що позивачем вірно обраний спосіб захисту свого права та цей спір підлягає розгляду господарським судом.

В момент укладання (07.06.2007р.), у період дії, та на момент закінчення строку дії (24.04.2010р) первинного договору оренди землі діяла ст.33 Закону України «Про оренду землі» в редакції Закону України від 02.10.2003р. № 1211-IV, якою імперативно встановлено порядок поновлення договору оренди землі, а саме: «Після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.».

Зазначена норма не містить обов'язку орендаря по закінченню строку дії договору здійснення будь-яких інших активних дій з метою поновлення договору окрім звичайного користування земельною ділянкою та сплатою відповідної плати.

З огляду на відсутність заперечень відповідача 1, наявність факту використання земельної ділянки та оплати орендної плати до та після спливу строку дії договору суд приходить до висновку, що договір оренди від 12.06.2007р. було подовжено на наступні 3 три роки.

Подальше укладання спірного договору оренди 02.03.2012 р. на підставі рішення від 19.04.2011р. №6/7-570 суд вважає зміною умов договору, після його продовження відповідно до ч.2 ст.33 Закону «Про оренду землі», яка надає сторонам таке право.

Висновки Верховного суду України вкладені у Постанові від № 6-219цс14 від 25.02.2015р. про застосування положень ст. 33 Закону України «Про оренду землі», на які посилається прокурор обґрунтування позовних вимог, судом не застосовується при розгляді даної справи, з огляду на те, що у період виникнення спірних правовідносин по справі № 6-219цс14 діяла редакція означеної статті згідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011р. №3038-VI, яка, в силу положень ст. 58 Конституції України не має зворотної дії у часі.

Зазначені обставини, спростовують доводи позивача, щодо порушення порядку укладання договору оренди земельної ділянки, оскільки спірним рішенням, як і спірним договором оренди сторони фактичне змінили існуючи орендні відносини, а не встановили нові.

Крім того, стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" та частиною першою статті 29 ГПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч.2 статті 29 ГПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 29 ГПК України.

Відповідно до ч.4 ст.29 ГПК України прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїх постановах від 25 березня 2015 року, 23 грудня 2014 року та від 01 липня 2015р. №6-178цс15.

Як було встановлено судом, прокурор міг та мав об'єктивно дізнатися про прийняття спірного рішення Відповідача 1 у день його прийняття, тобто 19.04.2011р.

Таким чином, за наявності заяв відповідача 1 та відповідача 2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд вважає за можливе застосувати такі наслідки, що є самодостатньою підставою для відмові прокурору у позові.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Таким очикуванням, за думкою суду, є також і право відповідача 2 на оренду земельної діялнки для зайняття підприємницькою діяльністю.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейської суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

З урахуванням зазначених висновків ЄСПЛ, за відсутності протиправної поведінки відповідача 2 у орендних правовідносинах та відсутності факту порушень законодавства, суд вважає, що вимоги прокурора порушує справедливий баланс суспільних інтересів та може привести до порушення права Відповідача 2 на мирне володіння майном (оренду земельної ділянки), гарантоване ст.1 протоколу 1 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, що зумовлює відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 18, 24, 59, 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.15 Закону України "Про оренду землі", ст.ст. 19, 41 Конституції України, ст.ст. 21,182, 331, 393 , 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 120, 123, 124, 152, 156, 157 Земельного кодексу України, ст.181 Господарського кодексу України, ст.ст. 22, 42, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Прокурора міста Маріуполя Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область до відповідачів: 1. Маріупольської міської ради Донецької області, м.Маріуполь, Донецька область, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Лакі ЛТД» м.Маріуполь, Донецька область, про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області №6/7-570 від 19.04.2011р., визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути земельну ділянку - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 31.07.2015 року.

Суддя К.С. Харакоз