ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2015 р. Справа № 917/364/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з"явився.

відповідача-1 - Попова І.П., за довіреністю б/н від 09.01.2015.

відповідача - 2 Попова І.П., за довіреністю б/н від 30.06.2015.

третя особа - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради (вх. №3324 П/3-10) на рішення господарського суду Полтавської області від 19 травня 2015 року по справі №917/364/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Полтаважитлобуд", м. Полтава

до 1. Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради, м. Лубни, Полтавська область

2. Лубенської міської ради, м. Лубни, Полтавська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Квартирно-експлуатаційний відділ Міністерства оборони України, м.Полтава

про стягнення 233499,97 грн. та визнання недійсним договорів оренди нежитлового приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 19.05.2015 по справі №917/364/14 (суддя Білоусов С.М.) позовні вимоги до Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради - задоволено частково. Стягнуто з Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Полтаважитлобуд" 218802,00 грн. здійснених невід'ємних поліпшень орендованого майна; 4376,04 грн. - витрат по сплаті судового збору та 4610,04 грн. - витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи. В іншій частині позову до Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради - відмовлено. В позові до Лубенської міської ради Полтавської області - відмовлено повністю.

Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради з рішенням місцевого господарського суду не погодилося та подало до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 19.05.2015 по справі №917/364/14 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Від Квартирно-експлуатаційний відділу Міністерства оборони України на адресу суду була скерована заява, в якій останній просить розглядати справу за відсутності його представника.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Полтаважитлобуд" через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду надало заперечення на апеляційну скаргу, в якому проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Також на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Розглянувши вищезазначене клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Полтаважитлобуд", враховуючи, що діюче законодавство не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти їх інтереси в суді, у зв'язку з чим учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідність участь у судовому засіданні іншого представника, колегія суддів вирішила у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи відмовити

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За висновками суду апеляційної інстанції, незважаючи на те, що позивач свого представника у судове засідання не направив, у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноваженого представника першого відповідача, дослідивши правильність застосування господарським судом Полтавської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 16.06.2010 між територіальною громадою м. Лубни Полтавської області в особі Лубенської міської ради (орендодавець - відповідач-2 по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Полтаважитлобуд" (орендар - позивач по справі) був укладений договір №7 оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого (пункт 1.1) з метою підвищення ефективності використання комунального майна Лубенської міської ради та досягнення найбільших результатів господарської діяльності орендодавець передає, а орендар приймає в оренду індивідуально визначене нерухоме майно, що розташовано за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Монастирська, 11.

Об'єктом оренди є нежитлова будівля загальною площею 196,5 кв.м. Вартість об'єкта оренди згідно звіту про оцінку майна складає 103606,00 грн. (пункт 2.1, 2.2 договору).

У відповідності до пункту 2.4 договору об'єкт оренди належить до комунальної власності.

У розділі 4 сторони визначили порядок передачі об'єкта оренди, зокрема приймання-передача об'єкта оренди здійснюється двосторонньою комісією яка складається з уповноважених представників сторін. Орендар вступає у тимчасове користування об'єктом одночасно з підписаним сторонами договору та акту приймання-передачі об'єкта оренди. Акт приймання-передачі об'єкта оренди є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно пункту 5 договору, за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату. Розмір місячної орендної плати за перший місяць оренди становить 2000,00 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається орендодавцем з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць й відображається в рахунку.

Серед зобов'язань орендаря, визначених розділом 7 договору, встановлено, що виключно з письмового дозволу орендодавця вносити зміни до складу об'єкта оренди, проводити його поліпшення, реконструкцію, технічне переобладнання (пункт 7.1.8).

За умовами пункту 12.1 договору, сторонами узгоджено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами, і діє до 16.05.2013.

На виконання умов договору, відповідач 2 передав, а позивач прийняв в оренду нежитлову будівлю загальною площею 196,5 кв. м., розташовану в Полтавській області, м. Лубни, вул. Монастирська, 11.

18.06.2010 позивач направив до Лубенської міської ради заяву вих. № 196 про надання дозволів на реконструкцію орендованої нежитлової будівлі.

Рішенням Лубенської міської ради від 23.06.2010 №135 надано містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки ТОВ "Інвестиційна компанія "Полтаважитлобуд" на реконструкцію орендованої нежилої будівлі по вул. Монастирській, 11 під адміністративні приміщення.

Для здійснення реконструкції орендованого майна позивачем було укладено ряд договорів, а саме: договір підряду №24 на проведення проектних робіт від 03.09.2010; договір підряду №24 від 23.07.2010 на ремонтно-будівельні роботи; договір на виконання робіт № 15/07 від 15.07.2010.

Факт прийняття виконаних робіт за зазначеними договорами підтверджується актом приймання та здачі виконаних робіт від 16.09.2010, актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за травень 2013 року форми КБ-2в від 07.05.2013, актом здачі приймання проектно-вишукувальної, науково-технічної продукції від 15.07.2010 та актом приймання виконаних підрядних робіт за липень 2010 року.

У зв'язку з тим, що строк дії договору №7 оренди нежитлового приміщення закінчувався 16.05.2013, позивач листом б/н від 07.05.2013, звернувся до відповідача з пропозицією пролонгації умов дії договору оренди.

17.05.2013 між Управлінням з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради (орендодавець - відповідач-1 по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Полтаважитлобуд" (орендар - позивач по справі) був укладений договір №17 оренди об'єкту нерухомого комунального майна, що перебуває у власності територіальної громади м. Лубни, відповідно до умов якого (пункт 1.1) орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно, що розташовано за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Монастирська, 11.

Об'єктом оренди є нежитлова будівля загальною площею 196,5 кв.м. згідно з викопіюванням з поверхового плану, що є невід'ємною частиною цього договору. Вартість об'єкта оренди згідно висновку про оцінку майна, виконаного СПДФО Драч В.М. станом на 15.05.2013, складає 127953,00 грн. (пункт 2.1, 2.2 договору)

У розділі 4 сторони визначили порядок передачі об'єкта оренди, зокрема приймання-передача об'єкта оренди здійснюється двосторонньою комісією яка складається з уповноважених представників сторін. Орендар вступає у тимчасове користування об'єктом одночасно з підписаним сторонами договору та акту приймання-передачі об'єкта оренди. Акт приймання-передачі об'єкта оренди є невід'ємною частиною цього договору.

За користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату. Розмір місячної орендної плати за перший місяць оренди становить 2559,06 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається орендодавцем з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць й відображається в рахунку вказаному орендодавцем.

Серед встановлених зобов'язань орендаря, визначених розділом 7 договору, передбачено, що виключно з письмового дозволу орендодавця вносить зміни до складу об'єкта оренди, проводить його поліпшення, реконструкцію, технічне переобладнання (пункт 7.2.8).

На виконання умов договору, позивач передав, а відповідач прийняв в оренду нежитлову будівля загальною площею 196,5 кв. м., розташовану в Полтавській області, м. Лубни, вул. Монастирська, 11.

Відповідно до пункту 11.4 договору оренди № 7 та № 17 у разі, коли орендарем за письмовою згодою орендодавця здійснено за рахунок власних коштів поліпшення об'єкта оренди, які неможливо відокремити від об'єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менше 25 (двадцяти п'яти) відсотків експертної вартості об'єкта, Орендар одержує право викупу об'єкта оренди. Оцінка вартості об'єкта приватизації в цьому випадку здійснюється із застосуванням експертної оцінки.

Проте відповідач, як орган, який на час виникнення спірних правовідносин є орендодавцем об'єкту оренди, не надав позивачеві згоду на викуп орендованого нерухоме майно за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Монастирська, 11, через, що позивач був змушений звернутися до господарського суду з позовом, предметом якого є відшкодування вартості витрат, пов'язаних з проведенням ремонту об'єкта оренди.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачений актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно зі статтею 626 Цивільного Кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

Дослідивши умови договору, на підставі якого виникло зобов'язання між сторонами, колегія суддів вважає його договором найму (оренди) приміщень.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного Кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського Кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Колегією суддів встановлено, що об'єкт оренди за договором №17 від 17.05.2013 є нерухоме майно, яке належало на момент укладення договору оренди до комунальної власності територіальної громади м. Лубни.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до частини 4 статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавець зобов'язаний передати орендарю об'єкт оренди в комплекті та у стані, що відповідають умовам договору оренди та призначенню майна, і повідомити орендаря про особливі властивості та недоліки майна, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна орендаря або інших осіб чи призвести до пошкодження самого майна під час користування ним.

За загальним правилом, при користуванні предметом найму не допускається зміна його стану. Це пов'язано з тим, що наймач зобов'язаний після припинення договору найму повернути річ у тому стані, в якому вона була одержана (частина 1 статті 785 цивільного кодексу України)

Проте, частини 1 статті 778 Цивільного Кодексу України надає право наймачу поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Ця норма кореспондується із чинною на час виникнення спірних правовідносин нормою частини 3 статті 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка визначала, що орендар має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення орендованого майна.

Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які не обумовлені необхідністю його збереження, проте мають обґрунтований характер , тобто корисні. До поліпшень можна віднести внесення до складу майна певних удосконалень, що покращують можливість його використання, модифікації, модернізації.

Відповідно до частини 3 статті 778 Цивільного Кодексу України якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Таким чином, право на відшкодування вартості витрат на поліпшення речі (як таких, що можуть бути відокремлені від речі, яка є предметом договору найму, так і таких, що є невідокремлюваними від такої речі) виникає лише у разі надання згоди орендодавця на здійснення цих поліпшень.

При цьому згода орендодавця на поліпшення, реконструкцію та технічне переоснащення орендованого майна повинна бути відображена у конкретній формі, в якої повинні бути визначені конкретні дії орендодавця по реконструкції, технічному переоснащенню та поліпшенню орендованого майна, обсяги та сума витрат на ці роботи.

В пункті 5.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29.05.2013 № 5 зазначено, що вирішуючи спори, пов'язані з використанням орендарем прав, визначених частиною 3 статті 773 і статті 778 Цивільного Кодексу України, господарський суд повинен мати на увазі, що згода орендодавця на вчинення відповідних дій щодо орендованого майна має бути викладена у певній документальній формі, якщо така можливість не передбачена у самому договорі оренди (найму).

Так, сторонами узгоджено в пункті 7.2.8 договору оренди, що виключно з письмового дозволу орендодавця вносити зміни до складу об'єкта оренди, проводити його поліпшення, реконструкцію, технічне переобладнання.

Вартість поліпшень орендованого майна, зроблених орендарем без згоди орендодавця, які не можна відокремити без шкоди для майна, компенсації не підлягає (пункт 3 частини 2 статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Таким чином, законодавець у спеціальному законі надав право орендарю відшкодовувати вартість здійснених з дозволу орендодавця поліпшень орендованого майна за умови, що таке право буде узгоджене договором оренди. Однак, конкретна форма вираження такої згоди ані договором, ані законом не визначена.

Як зазначалось вище, майно, отримане позивачем на правах оренди на час укладення договору оренди, є комунальною власністю територіальної громади міста Лубни, представницьким органом якої є Лубенська міська рада, яка в силу приписів пункту 1 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", здійснювала правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності територіальної громади м. Лубни, в тому числі виконувала всі майнові операції.

В матеріалах справи наявний витяг з рішення Лубенської міської ради від 23.06.2010 №135 про надання містобудівних умови і обмежень забудови земельної ділянки ТОВ "Інвестиційна компанія "Полтаважитлобуд" на реконструкцію орендованої нежилої будівлі по вул. Монастирській, 11 під адміністративні приміщення.

Твердження апелянта стосовно того, що позивач не мав права починати проведення ремонтних робіт без отримання дозволу на виконання ремонтних робіт у Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, колегією суддів до уваги не береться, оскільки пунктом 4.1 наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 273 від 05.12.2000 "Про затвердження Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт" наявність такого дозволу при поточному ремонт будівель та споруд без зміни призначення не вимагається.

Відповідно до частини 2 статті 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар вправі залишити за собою проведені ним поліпшення орендованого майна, здійснені за рахунок власних коштів, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без заподіяння йому шкоди. Якщо орендар за рахунок власних коштів здійснив за згодою орендодавця поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від майна без заподіяння йому шкоди, орендодавець зобов'язаний компенсувати йому зазначені кошти в межах збільшення в результаті цих поліпшень вартості орендованого майна, визначеної в установленому законодавством порядку, яке відбулося в результаті таких поліпшень, якщо інше не визначено договором оренди.

Враховуючи отримання позивачем дозволу у орендодавця та погодження, та з огляду на умови пункту 7.2.8 договору оренди, аналогічні положення якого визначені і чинним законодавством, що регулює орендні правовідносини, позивач має право на відшкодування витрат на поліпшення орендованого майна.

Відповідно до частини 1 статті 203 Господарського Кодексу України, господарське зобов'язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управленою стороною.

В силу частини 1 статті 193 Господарського Кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України вбачається, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що станом на дату звернення до суду відповідач-1 свої зобов'язання з відшкодування оплати коштів за проведенні ремонтні роботи не виконав.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд в своєму рішенні, що згідно висновку експертизи від 23.09.2014 за №499/500, вартість робіт і матеріалів, витрачених на проведення невід'ємних поліпшень здійснених позивачем на об'єкті оренди складає 218802,00 грн.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 218802,00 грн. за відшкодування понесених позивачем витрат внаслідок проведення ремонтних робіт об'єкту оренди підлягає задоволенню.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та стаття 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Як передбачено в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України .

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Згідно позовних вимог у якості підстави визнання договорів оренди №7 від 16.06.2010 та №17 від 17.05.2013 недійсними позивач посилається на статтю 228 Цивільного кодексу України, та зазначає, що оспорюванні правочини суперечать інтересам держави і суспільства.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Разом з цим, частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Виходячи зі змісту статті 228 Цивільного кодексу України, пункту 11 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 №02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними", пункту 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин, який вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, тобто якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Крім цього, абзац 3 пункту 11 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 №02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" зазначає, що для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Проте, а ні в матеріалах справи, а ні в позовній заяві не містяться будь-які належні докази, з яких вбачається, в чому саме полягає невідповідність спірних договорів оренди нерухомого майна №7 від 16.06.2010 та №17 від 17.05.2013 інтересам держави і суспільства, що було б підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України.

Крім зазначеного, позивач не надав до суду жодних доказів того, що у відповідача-1 та відповідача-2 під час укладення договорів оренди нерухомого майна №7 від 16.06.2010 та №17 від 17.05.2013 був умисел сторін або однієї сторони на укладення спірного договору, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що договір нерухомого майна №7 від 16.06.2010 припинив свою дію 16.05.2013 та відповідно не може бути визнаний недійсним, оскільки вичерпав свою дію внаслідок його належного виконання.

Як зазначається у абзаці 4 пункту 11 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 №02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними", наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладається, суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Аналогічні положення містяться у частині 3 пункту 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", в яких зазначається, що при визнанні правочину таким, що порушує публічний порядок (в тому числі й суперечить інтересам держави) має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Таким чином, а ні з доказів позивача, які містяться у матеріалах справи, а ні з доводів позовної заяви не вбачається, що договори оренди нерухомого майна №7 від 16.06.2010 та №17 від 17.05.2013 не відповідає інтересам держави і суспільства, що будь-хто із відповідачів мав на те умисел, а також, що зазначені договори завідомо укладалися з метою порушення таких інтересів, що у свою чергу унеможливлює визнання цих договорів недійсним з цих підстав.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки для висновку про те, що правочин є таким, що порушує публічний порядок, необхідна наявність, окрім іншого, доказів, що хоча б одна з осіб, які уклали такий правочин діяла умисно з метою, яка викладена в статті 228 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 19.05.2015 по справі №917/364/14 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 19 травня 2015 року по справі №917/364/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 03 серпня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.