ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2015 р.Справа № 916/1857/15

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Князєвої К.Р.

За участю представників сторін:

Від позивача: Кислий А.С. /приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції/;

Від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю № 1537 від 26.05.2015р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Торгова компанія „Мегаполіс - Україна" до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення 14 989,39 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Торгова компанія „Мегаполіс - Україна" (далі по тексту - ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс - Україна") звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4.) про стягнення заборгованості в загальному розмірі 14 989,39 грн., яка складається із суми основного боргу в розмірі 10 993,40 грн., пені в сумі 1 230,53 грн., штрафу в сумі 2 686,95 грн. та трьох відсотків річних в сумі 78,51 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором поставки № 1861-ОД/15 від 20.01.2015р. зобов'язань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості придбаного товару.

Відповідач повністю заперечує проти позову, наголошуючи на відсутності його вини у невиконанні спірного грошового зобов'язання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, суд встановив наступне.

20.01.2015р. між ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс - Україна" (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) було укладено договір поставки № 1861-ОД/15, у відповідності до п.п. 1.1 - 1.3 якого Продавець зобов'язався передавати тютюнові або інші вироби (далі по тексту - товар) у власність Покупця відповідно до його замовлення (замовлень), а Покупець зобов'язався приймати та оплачувати товар на умовах, зазначених у цьому договорі. Придбаний Покупцем за цим договором товар буде в подальшому реалізовуватись через об'єкти торгівлі Покупця на території України. Асортимент, кількість, ціна товару визначається сторонами на кожну партію окремо. Договір набув чинності з моменту його підписання та діє до 19.01.2016р. включно, а по відношенню платежів - до повного виконання Покупцем своїх зобов'язань по оплаті отриманого товару.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Виходячи з положень п.п. 3.1, 3.3, 3.8 договору поставки № 1861-ОД/15 від 20.01.2015р. поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі замовлення (замовлень) Покупця та виходячи з наявності відповідного асортименту товару на складі Продавця. Замовлення на партію товару погоджується відповідальними особами сторін. Поставка товару здійснюється або транспортом Продавця, або транспортом Покупця (EXW - склад Продавця, або СРТ - склад Покупця). Право вибору умов постачання товару залишається за Продавцем. Право власності на товар, що поставляється, а також ризик його випадкової загибелі та випадкового пошкодження, переходять до Покупця з моменту отримання товару та підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної. Факт поставки товару підтверджується видатковою накладною, підписаною обома сторонами. Після переходу права власності до Покупця товар поверненню не підлягає.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки № 1861-ОД/15 від 20.01.2015р. позивачем було передано у власність ОСОБА_4 товар - тютюнові вироби, загальною вартістю 16 793,40 грн., а відповідачем вказаний товар було прийнято, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних № ОД15-000006860 від 24.01.2015р., № ОД15-000006861 від 24.01.2015р.

Згідно з п.п. 4.1, 4.3, 4.8, 4.12 ціна товару визначається у відповідності з ціною вказаною у прайс-листах Продавця, які діють на момент виконання Продавцем замовлень Покупця і вказується в видаткових накладних з урахуванням ПДВ. Загальна сума даного договору не обмежується і визначається на підставі фактично поставленого товару згідно видаткових накладних. Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця. Проте не виключаються інші способи розрахунків, передбачені чинним законодавством України, за погодженням з Продавцем. Максимальний строк відтермінування оплати за тютюнові вироби становить шість календарних днів і обраховується з дати виписки накладної. День, наступний за днем виписки накладної, є першим днем при підрахунку строку, на який надано відстрочку. Останнім днем розрахунку є шостий календарний день. Зобов'язання Покупця по оплаті вартості отриманого товару при безготівкових розрахунках вважаються виконаними з моменту зарахування коштів, перерахованих Покупцем, на поточному рахунку Продавця в банківській установі.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, а саме виписка із банківського рахунку ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс - Україна", відповідачем було здійснено лише часткову оплату придбаного згідно умов договору поставки № 1861-ОД/15 від 20.01.2015р. товару на суму 5 800 грн., які надійшли на розрахункових рахунок позивача 04.03.2015р.

При цьому, як свідчать матеріали справи, а саме платіжні доручення № 29 від 30.01.2015р. та № 30 від 30.01.2015р., що містять відмітки обслуговуючого відповідача банку про одержання та виконання розрахункової операції, ОСОБА_4 в останній день для виконання спірних грошових зобов'язань надала своєму обслуговуючому банку - АТ „Банк „Фінанси та кредит" розпорядження щодо перерахування грошових коштів на загальну суму 16 793,92 грн. на користь ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс - Україна". Проте, вказані грошові кошти у повному обсязі на розрахунковий рахунок позивача не надходили, що підтверджується в тому числі отриманою на запит суду інформацією від обслуговуючого позивача банку АТ „Райффайзен Банк Аваль".

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

При цьому, положеннями ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

В силу положень ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

При цьому, згідно зі ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно зі ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Положеннями ст. 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1092 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення клієнта банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. У разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення у зв'язку з порушенням правил розрахункових операцій виконуючим банком відповідальність може бути покладена судом на цей банк. Якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Отже, з наведених норм закону вбачається висновок, що правовідносини банків та їх клієнтів базуються на договірних засадах, у зв'язку з чим, невиконання банком розрахункового розпорядження клієнта є фактом невиконання банком власних зобов'язань, недодержання яких в розумінні ст. 617 ЦК України та ст. 218 ГК України не є підставою для звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення власних зобов'язань перед кредиторами. При цьому, у випадку доведеності факту порушення власних зобов'язань банком, клієнт наділений правом вимагати застосування до такого банку передбачених законом та договором заходів відповідальності.

Таким чином, факт неналежного виконання з боку АТ „Банк „Фінанси та кредит" платіжних доручень ОСОБА_4 № 29 від 30.01.2015р. та № 30 від 30.01.2015р. про перерахування спірної суми основного боргу на користь ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс-України" не може звільняти відповідача від обов'язку виконання даного грошового зобов'язання. У зв'язку із викладеним, відповідні заперечення ОСОБА_4 відхиляються господарським судом.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс-України" в частині стягнення із ОСОБА_4 суми основного боргу в розмірі 10 993,40 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобов'язань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості придбаного протягом спірного періоду товару позивачем в порядку ст. 625 ЦК України було нараховано ОСОБА_4 до сплати 3% річних в суму 78,51 грн. Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок відсотків річних, господарський суд дійшов висновку про його правильність та обґрунтованість, у зв'язку з чим, позовні вимоги ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс Україна" в частині стягнення трьох відсотків річних в сумі 78,51 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки -грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання. Так, згідно ч.ч. 1 - 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (із змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Положеннями п.п. 6.2, 6.3 договору поставки № 1861-ОД/15 від 20.01.2015р. передбачено, що у разі прострочення Покупцем строків оплати вартості отриманого товару він зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. У випадку прострочення платежу понад 3 (три) календарні дні Покупець сплачує на користь Продавця одноразовий штраф у розмірі 16% від суми неоплаченого в строк товару за користування коштами.

З посиланням на положення п.п. 6.2, 6.3 договору поставки № 1861-ОД/15 від 20.01.2015р. позивачем було нараховано ОСОБА_4 до сплати пеню в сумі 1 230,53 грн. та штраф в сумі 2 686,95 грн. Перевіривши здійснені позивачем розрахунки штрафних санкцій, заявлених до стягнення, господарський суд доходить висновку про їх правильність та обґрунтованість, у зв'язку з чим, суд відзначає правомірність нарахування відповідачу до сплати пені в сумі 1 230,53 грн. та штрафу в сумі 2 686,95 грн.

Проте, вирішуючи питання про розмір штрафних санкцій, які підлягають стягненню із відповідача на користь ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс Україна" в межах даної справи, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з положеннями п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При розгляді даного питання суд вважає за доцільне звернутися також до приписів п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. № 18 (з наступними змінами та доповненнями), якими встановлено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи надане законом право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, а також приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного з боку ОСОБА_4 порушення власних грошових зобов'язань та причини їх невиконання у вигляді невиконання банком платіжних доручень відповідача з незалежних від останньої причин, суд, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України, п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК України, вважає за правомірне зменшити розмір кожної із нарахованих позивачем штрафних санкцій до 1 грн. Таким чином, на користь ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс Україна" підлягають стягненню пеня в сумі 1 грн. та штраф в сумі 1 грн.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, факт існування заборгованості ОСОБА_4 перед ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс Україна" в загальній сумі 11 070,91 грн., яка складається з суми основного боргу в розмірі 10 993,40 грн., трьох відсотків річних в сумі 75,15 грн., пені в сумі 1 грн. та штрафу в сумі 1 грн., витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, положень чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи. Доказів, спростовуючих даний висновок суду, відповідачем надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо задоволення заявлених позовних вимог частково на суму 11 070,91 грн. Таким чином, із ОСОБА_4 слід стягнути на користь ТОВ „Торгова компанія „Мегаполіс Україна" суму основного боргу в розмірі 10 993,40 грн., три відсотки річних в сумі 78,51 грн., пеню в сумі 1 грн. та штраф в сумі 1 грн. відповідно до ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 551, 610 - 612, 614, 615, 617, 625, 629, 662, 664, 692, 712, 1066, 1073, 1092 ЦК України, ст.ст. 193, 218, 231 - 233 ГК України, ст. 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність", ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (із змінами та доповненнями), ст. 83 ГПК України.

Судові витрати зі сплати судового збору у повному покладаються на відповідача згідно зі ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 /65037, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1/ на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Торгова компанія „Мегаполіс-Україна" /46020, м. Тернопіль, вул. Д. Лук'яновича, 1, , р/р 260004734 у ТОД АТ „Райффайзен Банк Аваль", МФО 338501/ суму основного боргу в розмірі 10 993 грн. 40 коп. /десять тисяч дев'ятсот дев'яносто три грн. 40 коп./, три відсотки річних в сумі 78 грн. 51 коп. /сімдесят вісім грн. 51 коп./, пеню в сумі 1 грн. 00 коп. /одна грн. 00 коп./, штраф в сумі 1 грн. 00 коп. /одна грн. 00 коп./, судовий збір в сумі 1 827 грн. 00 коп. /одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп./. Наказ видати.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 27.07.2015р.

Суддя С.П. Желєзна