КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2015 р. Справа№ 910/4703/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Власова Ю.Л.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання - Киниці А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк"

на рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015

у справі № 910/4703/15-г (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Будшляхмаш"

2. Київської міської ради

3. Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про встановлення земельного сервітуту

за участю представників:

від позивача: Дмитрасевич Р.В.,

від відповідача-1: Євсєєв М.В.,

від відповідача-2: Глобенко Л.В.,

від відповідача-3: Кохан А.С.,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (далі - ПАТ "ВіЕйБі Банк") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Будшляхмаш", Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про встановлення права постійного земельного сервітуту щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул. Дегтярівська, 21 у Шевченківському районі м. Києва, та перебуває в оренді ПАТ "Будшляхмаш", визначивши істотні умови сервітуту:

- вид сервітуту - право проходу, проїзду на будь-якому виді транспортного засобу, стоянка транспорту, право прокладення та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших ліній комунікацій, право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд;

- строк сервітуту - без визначення строку;

- площа, на яку поширюється земельний сервітут - 14 495 кв.м.;

- межі сервітуту - згідно з кадастровим планом земельної ділянки, користувачем якої є ПАТ "Будшляхмаш";

- плата за встановлення та користування сервітутом - безоплатно.

Позивач також просив суд зобов'язати відповідачів зареєструвати земельний сервітут щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул. Дегтярівська, 21 у Шевченківському районі м. Києва, в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно та зобов'язати ПАТ "Будшляхмаш" не чинити ПАТ "ВіЕйБі Банк" перешкоди у користуванні сервітутом щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул. Дегтярівська, 21 у Шевченківському районі м. Києва.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на земельній ділянці, яка перебуває в оренді ПАТ "Будшляхмаш" розташовані об'єкти нерухомого майна (нежитлові приміщення, заготівельно-зварювальний корпус № 3, механізований склад заготівок, колишній цех рулонів (літ. ХVІ (цифра)), загальною площею 12 363,50 кв.м.), які належать ПАТ "ВіЕйБі Банк" на праві приватної власності, можливості під'їзду та проходу до яких позивач не має.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.04.2015 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ПАТ "ВіЕйБі Банк" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.07.2015 апеляційну скаргу ПАТ "ВіЕйБі Банк" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.07.2015.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечили, вказавши на її безпідставність.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що земельна ділянка по вул. Дегтярівській, 21 у Шевченківському районі м. Києва площею 14 495 кв.м. (кадастровий номер: :88:061:0133) із цільовим призначенням - для будівництва адміністративного корпусу з подальшою його експлуатацією та обслуговуванням на праві строкового користування терміном на 10 років належить ПАТ "Будшляхмаш" на підставі рішення господарського суду міста Києва від 24.07.2008 у справі № 18/250, яким визнано укладеним договір оренди зазначеної земельної ділянки.

Позивачу на праві приватної власності належать об'єкти нерухомого майна: нежитлові приміщення, заготівельно-зварювальний корпус № 3, механізований склад заготівок, колишній цех рулонів (літ. ХVI, загальною площею 12 363, 50 кв. м.), що розташований за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.06.2013, виданим Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві.

Право власності на вказане вище нерухоме майно позивач набув на підставі рішення від 01.02.2012 та ухвали від 03.04.2013 господарського суду міста Києва по справі № 34/12 за позовом ПАТ "ВіЕйБі Банк" до ВАТ "Будшляхмаш" про звернення стягнення на майно.

В зв'язку з недопущенням представників позивача до нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 21, позивач у 2014 році звертався до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Будшляхмаш" та ТОВ "Офіс Лайн" про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, шляхом надання постійного безперешкодного доступу до будівель.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.03.2015 у справі № 910/14137/14 було задоволено касаційну скаргу ПАТ "Будшляхмаш", скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 та залишено в силі рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2014 у вказаній справі, яким у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що позбавлений можливості під'їзду та проходу до свого майна, власником якого він є, що підтверджується копією листа вих. № 06-6640 від 02.10.2013 "Щодо доступу до об'єкту нерухомості", копією висновку старшого дільничного інспектора міліції 3-го відділу міліції з обслуговування мікрорайону "Нивки" Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23.10.2013, копією висновку опер уповноваженого ВДСБЕЗ Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві від 19.11.2013, копією висновку опер уповноваженого ВДСБЕЗ Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві від 17.10.2014; копією листів - пропозицій щодо укладення договору про встановлення земельного сервітуту.

Поняття, зміст та підстави встановлення і припинення земельного сервітуту визначені главою 32 ЦК України (статті 401 - 406), главою 16 ЗК України (статті 98 - 102).

У пункті 2.32 постанови від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" Пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що за змістом ч. 1 ст. 98 ЗК України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки. Відповідно вимоги особи, яка не є таким власником або користувачем, про встановлення сервітуту для проходу (проїзду) задоволенню не підлягають.

Види права земельного сервітуту визначає ст. 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

При визначенні умов сервітуту необхідно враховувати витрати власника (володільця) земельної ділянки щодо сплати орендної плати земельного податку, утримання прибудинкової території і т. ін. в частині тієї площі, на якій встановлено земельний сервітут.

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України та частини першої статті 100 ЗК України суд може винести рішення про встановлення сервітуту, умови якого визначаються судом з урахуванням обставин справи.

Згідно із ч. 3 ст. 402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі не досягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови. У зв'язку з цим господарським судам необхідно враховувати, що обов'язковою умовою звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту є вжиття особою, яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту за домовленістю з власником (володільцем) відповідної земельної ділянки.

Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), господарським судам слід відмовляти у задоволенні відповідних вимог у зв'язку з відсутністю у такої особи права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. У вирішенні спорів про встановлення сервітуту суд має враховувати, що обов'язок обґрунтування площі і меж чужої земельної ділянки, встановлення сервітуту на яку вимагає позивач, а також виготовлення проекту технічного (кадастрового) плану спірної земельної ділянки покладається на позивача.

Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту, якщо судом визначено, що неможливість використання майна зумовлена діями самого позивача.

У листі від 01.02.2015 "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна" Верховний Суд України звернув увагу на окремі питання передачі речових прав на земельну ділянку новому власнику після звернення стягнення на будівлю (споруду).

Відповідні положення Закону України "Про іпотеку" узгоджуються з нормами ЦК України (ст. 377), ЗК України (ст. 120), Закону України "Про оренду землі" (ст. 7). Так, під набуттям прав і обов'язків, які має іпотекодавець за правочином, яким установлені умови оренди цієї земельної ділянки, убачається перехід права оренди від попереднього до наступного орендаря при збереженні чинним договору оренди. У цьому разі договір оренди земельної ділянки припиняється в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда (ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі"). Фактичним орендарем земельної ділянки стає новий власник будівлі (споруди) після звернення на неї стягнення. Аналогічне до зазначених норм положення міститься в ч. 5 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", згідно з якою до особи, що на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, включеного до іпотечного договору, набула право власності на предмет іпотеки (об'єкт нерухомого майна, об'єкт незавершеного будівництва та майнові права на них), розміщений на земельній ділянці, яка перебуває в оренді іпотекодавця, переходить право оренди на таку земельну ділянку, а зазначений договір про задоволення вимог іпотекодержателя або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, включене до іпотечного договору, є документом, що посвідчує перехід права оренди земельної ділянки до нового власника предмета іпотеки й заміну особи орендаря в договорі оренди землі та підлягає державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Зі змісту статей 2, 3, 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та зазначених вище правових норм убачається, що подальша реєстрація права на земельну ділянку новим власником будівлі (споруди) повинна бути здійснена з метою запобігання спорам та створення можливості для наступного відчудження права оренди земельної ділянки за договором і є необхідною умовою для переходу речових прав на земельну ділянку, який відбувається з виникненням права на зведені на цій ділянці об'єкти.

Однак, в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували право користування позивача земельною ділянкою.

Таким чином, неможливість використання позивачем майна зумовлена бездіяльністю самого позивача в питанні переоформлення права користування земельною ділянкою у зв'язку із набуттям права власності на розташоване на ній нерухоме майно, що унеможливлює встановлення земельного сервітуту.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" на рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015 у справі № 910/4703/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.04.2015 у справі № 910/4703/15-г залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді Ю.Л. Власов

Ю.Б. Михальська