ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.07.2015 Справа № 920/997/15
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-ІНВЕСТ», м.Київ

до відповідача : Товариства з обмеженою відповідальністю«Торгово-виробниче підприємство «Зодіак», м.Шостка , Сумська область

про визнання договору недійсним

СУДДЯ В.М. МОЇСЕЄНКО

за участю представників сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Солдаткін С.Г.

за участю секретаря судового засідання Сороки Л.М.

Суть спору: позивач , згідно вимог позовної заяви від 26.06.2015р. № б/н, просить визнати недійсним договір поставки товару № 37 від 01.08.2012р. , укладений між ним та відповідачем., а також стягнути з відповідача судові витрати пов'язані з розглядом справи.

15.07.2015р. відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем були порушені умови договору поставки товару № 37 від 01.08.2012р. в частині розрахунків за отриманий товар.

Представник позивача в судове засідання не з'явився , подав електронне повідомлення № 25 від 27.07.2015р., в якому просить суд позовні вимоги задовольнити , справу розглядати за його відсутності .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні докази, які мають суттєве значення для вирішення спору по суті, суд встановив.

01.08.2012р. року між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки № 37, відповідно до якого відповідач зобов'язувався поставити позивачу, а позивач зобов'язувався прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Відповідно до п.2.1 договору, асортимент та ціни поставленого товару вказуються в специфікації, яка є невід'ємною частиною даного договору.

Згідно п.3.1 зазначеного договору, оплата за поставлений товар здійснюється протягом тридцяти календарних днів з дати поставки товару покупцю.

Відповідно до п.9.1 договору, договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2013р., а відповідно до п.9.3 сторони узгодили, що розірвання договору або сплив строку його дії не звільняє покупця від сплати вартості поставленого товару.

Позивач, посилаючись на ст. 203 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України вважає , що договір поставки № 37 від 01 серпня 2012 року є недійсним з огляду на те, що сторони не дійшли згоди щодо предмету договору, строків поставки товарів та у договорі відсутня відповідальність відповідача за несвоєчасну поставку товарів.

Відповідно до ст.4-3 ГПК України -сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1 ст.33 ГПК України).

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов цього Кодексу або інших актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов оспорюваного договору відповідач поставляв позивачу у період з 04.09.2012р. по 27.02.2015р. товар, що підтверджується доданими до матеріалів справи видатковими та товаротранспортними накладними, специфікаціями , підписаними та скріпленими печатками представниками сторін.

Пунктом 1.2 договору поставки товару сторони узгодили, що поставка товару здійснюється партіями на підставі письмової заявки покупця або графіка поставки, погодженого з постачальником.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що сторони несуть відповідальність у випадках та у порядку, передбачених чинним законодавством України, включаючи відшкодування прямої шкоди.

Заперечення відповідача викладені у відзиві на позов та підтримані в судовому засіданні є обґрунтовані. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 статті 180 Господарського Кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

У відповідності до частини 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З наданих відповідачем документів вбачається, що сторони спірного договору погодили не тільки предмет, ціну та строк дії договору, а й всі інші істотні умови цього договору.

Обов'язку погодження сторонами договору конкретної відповідальності за несвоєчасну поставку товару, Законом не передбачено.

Зазначене свідчить, що між сторонами виникли правовідносини, які мають ознаки договору поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить також ст.712 Цивільного кодексу України та відповідно до ч.2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладення сторонами договору поставки товару № 37 від 01.08.2012р. було спрямоване на отримання товару і одночасного обов'язку по здійсненню його оплати.

Статтею 202 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 215 ЦК України визнає загальні підстави визнання правочинів недійсними: підставою недійсності правочину є недодержання в момент виникнення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України та ч.І ст.174 ГК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, у т.ч. господарських зобов'язань, є договори (господарські договори).

Відповідно, неукладеність договору виключає можливість виникнення за ним прав та обов'язків у сторін спору, оскільки в цьому випадку договір вважається таким, що не відбувся.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до частини першої статті 125 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного коджексу України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 Цивільного кодексу України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За таких обставин, недійсним може бути визнаний лише такий правочин, який є укладеним (вчиненим) його сторонами, в той час як неукладений правочин не набуває правового статусу правочину, відповідно не може визнаватись недійсним в зв'язку з його відсутністю.

Відповідно до ч.8 ст.181 Цивільного кодексу України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо ж одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. Тобто, у разі фактичного виконання стороною (сторонами) умов договору, підстави вважати договір неукладеним на підставі першого речення частини восьмої статті 181 Господарського кодексу відсутні.

З огляду на викладене , договір поставки товару № 37 від 01.08.2012 укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, є чинним, спрямованим на реальне настання правових наслідків.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В даному випадку позивач не довів суду правомірності своїх позовних вимог і, поряд з цим, відповідач у своїх запереченнях проти позову обґрунтовано спростував доводи позивача, викладені останнім у своїй позовній заяві.

Згідно ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст.44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-ІНВЕСТ», м.Київ - відмовити.

Повне рішення складено 28.07.2015р.

Суддя В.М. Моїсеєнко