ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2015 р.Справа № 922/3192/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Омельченко К.А.

розглянувши справу

за позовом ПП "Марго", м. Біла Церква
до ПСП "Нива", с. Друге Жовтневе
про стягнення коштів в сумі 183 864,19 грн.
за участю сторін:

позивача - не з*явився

відповідача - Шаповалов Д.О.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Марго", м. Біла Церква (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного сільськогосподарського підприємства "Нива", с. Друге Жовтневе про стягнення заборгованості в розмірі 183 864,19грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу №05-03-7 від 05.03.2013 року, в частині повної та своєчасної сплати за поставлений товар, встановленої договором; в якості правових підстав позову - на положення ст.ст. 193, 525, 526, 610 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що до позовної заяви позивачем не додано обґрунтованого розрахунку, з якого випливає ця сума , що свідчить про недодержання відповідачем порядку подання позовної заяви, який регламентується положеннями ст. 54, 57 ГПК України.

Разом з тим, відповідачем було подано клопотання щодо зменшення штрафних санкцій нарахованих позивачем за порушення умов договору.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника відповідача , суд встановив наступне.

05.03.2013 року між Приватним підприємством "Марго" та Приватним сільськогосподарським підприємством "Нива" укладено договір № 05-03-7 , відповідно до умов якого (п. 1.1 договору) позивач зобов'язався передати а відповідач прийняти та сплатити вартість засобів захисту рослин (товар) відповідно до умов цього договору. (а. с. 13-16).

Відповідно до п. 9.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2013 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що конкретний асортимент, кількість ціна, строк постави та умови оплати товару наведені в специфікаціях до цього договору. Ціна товару визначена у національній валюті України в сумі, еквівалентній доларам США за максимальним курсом продажу міжбанківської валютної біржі гривні до долару США на дату , що передує даті підписання.

Загальна сума договору складається із суми вартості товару всіх специфікацій, підписаних в рамках цього договору, які є його невід'ємною частиною (п. 3.2. Договору).

За змістом п. 4.1. договору, умови оплати товару, порядок та строки здійснення платежів зазначаються у специфікації до договору.

Сторони погодили, що покупець проводить оплату продавцю у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця, відповідно до виставленого рахунку покупцю за максимальним курсом продажу міжбанківської валютної біржі (графа Мах за період /АSK) гривні до долару США на дату, що передує даті перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця за кожну партію товару. Днем оплати вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок продавця (пункт 4.2. договору.

Відповідно до п. 5.1 договору, право власності на товар переходить до покупця в момент одержання ним товару, супровідних документів та підписання видаткових накладних на товар.

Згідно Специфікації № 1 від 17.04.2013 року (а. с. 17) сторони визначили перелік товару, що постачається на загальну суму 15 450,00 дол. США з ПДВ , що еквівалентно 126690,00 грн. з ПДВ перераховану по середньому курсу на міжбанку у розмірі 8,200 станом на 17.04.2013 року. Визначили графік оплати товару та умови поставки. Останній строк оплати по узгодженому графіку - 01.11.2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 122557,20 грн., що підтверджується видатковими накладними:

- № РН-000397 від 24.05.2013 року, за якою передано товар "штефодім" в кількості 545 л. на загальну суму 85804,80 грн. (а.с. 18);

- № РН-000464 від 31.05.2013 року, довіреність №143 від 24.05.2013 року, за якою передано товар "штеф-альфа-цип" в кількості 415,00 л на суму 36752,40 (а.с. 19).

У відповідності до розрахунку суми боргу, з урахуванням часткової оплати останній становить 149 678,88 грн. ( а.с.10-12).

Позивач зазначає, що оскільки останній терміном сплати за поставлений товар згідно специфікації визначено 01.11.2013 року, то з 02.11.2013 відповідач є простроченим боржником, у зв'язку із чим у позивача виникло право нарахування відповідачу пені та штрафу, визначених умовами п. 6.1.-6.2 договору.

Тобто, на день звернення з позовом , сума заборгованості становить 149 678,88 грн., ( станом на 27.04.2015 року), 4249,54 грн.- пені та 29935,78 грн.- штрафу 20 %.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне, що за загальними положеннями цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.265 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Виходячи з наведеного, строк виконання зобов'язання з оплати придбаного товару є умовою, що забезпечує порядок виконання зобов'язання купівлі-продажу. Якщо строк оплати товарів, послуг не визначений договором або законодавчими актами, такий строк наступає з моменту виникнення у кредитора права на вимогу

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, умовами специфікації, підписаної сторонами, встановлено кінцевий термін оплати за поставлений товар до 01.11.2013 року.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином та поставив відповідачеві товар, визначений у специфікації на загальну суму грн.122557,20 грн.

В свою чергу, відповідач порушив виконання своїх зобов'язань та сплатив вартість отриманого товару частково у зв'язку із чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 149678,88 грн., що перерахована станом на 27.04.2015 року (за курсом на день, що передує дню зарахування коштів) .

Докази, які підтверджують оплату відповідачем отриманого товару за спірним договором містяться в матеріалах справи ( а.с.57-69).

Згідно зі ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи , що вартість поставленого позивачем товару на дату розгляду справи відповідачем не сплачена, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості у розмірі 149678,88 грн. є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім основної суми заборгованості, позивачем заявлено до стягнення пеню у сумі 4249,54 грн. за період з 02.11.2013 року по 27.04.2015 року та 20% штрафу у сумі 29935,78 грн.

Частиною першою ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Умовами п. 6.1. Договору встановлено, що в разі порушення строків виконання зобов'язань за цим договору сторона яка допустила прострочку, сплачує другій стороні штрафну пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої на суму простроченого зобов'язання за кожен день прострочки.

В разі ухилення від оплати вартості товару та порушення термінів оплати покупець, крім пені сплачує продавцеві штраф в розмірі 20% від вартості неоплаченого товару (п. 6.2. Договору).

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України визначено порядок застосування штрафних санкцій та обмеження щодо періоду їх нарахування. Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 1.12. Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з поданим розрахунком, за несвоєчасну оплату отриманого товару відповідачеві нарахована пеня в сумі 4 249,54 грн, виходячи з суми боргу з урахуванням часткових проплат, в тому числі за зобов'язаннями з 19.04.2013 року по 01.11.2013 року , тобто період нарахування пені почався з 02.11.2013 року по 02.05.2014 року, що підлягає задоволенню .

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування 20% річних, судом встановлено, що відповідний розрахунок відповідає нормам чинного законодавства та умовам п. 6.2 договору, а тому сума 20% штрафу у розмірі 29935,78 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи те, що відповідачем не спростовано викладені у позовній заяві обставини та не сплачено суму боргу у визначені договором строки, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача пені в розмірі 4249,54 грн. та 20 % штрафу у розмірі 29935,78 грн.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Статтею 121 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред'явлення наказу до виконання. Також, не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом.

Пленум Вищого господарського суду України в п. 7.2 постанови "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2010 року №9 розтлумачив приписи ст. 121 Господарського процесуального кодексу України та вказав, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, норма ст. 121 Господарського процесуального кодексу України не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може відстрочити виконання прийнятого ним рішення, однак визначальним фактором при наданні відстрочки є винятковість цих обставин та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Відповідачем заявлене клопотання документально обгрунтовано не було у зв*язку з чим, суд відмовляє в його задоволені.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача у розмірі 3677,28 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 712 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства "Нива" ( Харківська обл., Вовчанський район, село Жовтневе Друге) на користь Приватного підприємства "Марго" ( Київська обл. , м. Біла Церква, вул.Шевчека,158) суму основного боргу 149678,88 грн., пеню 4249,54 грн., штраф 29935,78 грн., та судовий збір 3677,29 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 30.07.2015 р.

Суддя Л.С. Лаврова