РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2015Справа №910/10577/13

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», м.Київ,

до відповідача: Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2», м.Київ,

за участю третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Публічного акціонерного товариства «Київенерго», м.Київ,

за участю третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр», м.Київ,

про стягнення 30 699,71 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Драчова М.С. по дов.

від відповідача: Сергієнко С.В. - по дов.

від третьої особи 1: Антоненко С.А. - по дов.

від третьої особи 2: Науменко С.В.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях

10.06.2015р., 15.07.2015р. оголошувались перерви.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», м.Київ звернулось до господарського суду м.Києва з позовом до відповідача, Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2», м.Київ про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 133 861,63 грн., інфляційних втрат в сумі 7174,13 грн., 3% річних в розмірі 5715,04 грн. та пені в сумі 550,56 грн.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на неналежне виконання відповідачем умов договору №9778/4-14-С від 28.12.2001р. на послуги водопостачання та водовідведення в частині своєчасної оплати послуг, наданих у період з 01.09.2009р. по 31.08.2012р.

Рішенням від 18.10.2013р. господарського суду м.Києва по справі №910/10577/13 частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», а саме стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 60 509,75 грн., 1 257,01 грн. інфляційних втрат, 3% річних в сумі 2 251,78, 550,56 грн. пені та 1 291,24 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою від 19.03.2014р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 18.10.2013р. господарського суду міста Києва змінено, а саме позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», м.Київ до відповідача, Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2», м.Київ задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 28 397,67 грн. основного боргу, 811,914 грн. інфляційних збитків, 1 313,69 грн. 3% річних, 176,44 грн. пені, а також 409,01 грн. витрат по сплаті судового збору до суду першої інстанції.

Постановою від 30.07.2014р. Вищого господарського суду України рішення від 18.10.2013р. господарського суду міста Києва та постанову від 19.03.2014р. Київського апеляційного господарського суду в частині стягнення 28 397,67 грн. основного боргу, 911,91 грн. інфляційних втрат, 1 313,69 грн. 3% річних, 176,44 грн. пені та 613,99 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції скасовано, справу у вказаній частині направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва; в іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Скасовуючи попередні судові акти судом касаційної інстанції було зазначено про необґрунтоване застосування судами попередніх інстанцій тарифів, що були прийняті Київською міською державною адміністрацією, проте, не зареєстровані органами Міністерства юстиції України у передбаченому чинним на момент їх затвердження законодавством.

Рішенням від 07.10.2014р. господарського суду м.Києва по справі №910/10577/13 частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», м.Київ до відповідача, Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2», м.Київ, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 30 266,24 грн., 811,91 грн. інфляційних збитків, 1 313,69 грн. 3% річних, 176,44 грн. пені та 613,99 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою від 29.01.2015р. Київського апеляційного господарського суду рішення від 07.10.2014р. господарського суду міста Києва залишено без змін.

Постановою від 28.04.2015р. Вищого господарського суду України постанову від 29.01.2015р. Київського апеляційного господарського суду та рішення від 07.10.2014р. господарського суду міста Києва скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Скасовуючи вказані судові акти, суд касаційної інстанції посилався на безпідставність застосування судами попередніх інстанції Розпорядження №980 від 31.08.2009р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення» та Розпорядження №1332 від 30.11.2009р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення» з огляду на те, що наведені акти у визначеному чинним законодавством порядку визнано незаконними та нечинними з моменту їх прийняття. Вищим господарським судом України наголошено, що під час нового розгляду справи господарським судом міста Києва повинно бути визначено суму заборгованості саме з урахуванням тих тарифів, які підлягають застосуванню у спірний період, з урахуванням розпоряджень Київської міської державної адміністрації, які зареєстровано у встановленому порядку, та постанов Національної комісії регулювання електроенергетики України.

Позивач у поясненнях №759 від 10.06.2015р. та №40/12 від 17.07.2015р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та зазначив, що застосування у спірний період, в тому числі, тарифів, які затверджено Розпорядженнями №980 від 31.08.2009р. та №1332 від 30.11.2009р. Київської міської державної адміністрації, є правомірним та обґрунтованим.

Відповідач у поясненнях б/н від 20.05.2015р., б/н від 05.06.2015р., б/н від 17.07.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на наявність підстав для застосування для розрахунків між сторонами тарифів, затверджених Київською міською державною адміністрацією та зареєстрованих у відповідному порядку, а також тарифів, що затверджені Національною комісією регулювання електроенергетики України. Вказаним учасником судового процесу наголошено, що при застосуванні вірних тарифів вбачається відсутність у Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» заборгованості за договором №9778/4-14-С від 28.12.2001р.

Одночасно, у клопотанні б/н від 20.05.2015р. відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності.

Третя особа 1 під час нового розгляду справи ґрунтовних заперечень з приводу заявлених позовних вимог не надала. Пояснень по суті спору з урахуванням постанови 28.04.2015р. Вищого господарського суду України не представила.

Третя особа 2 у поясненнях б/н від 20.05.2015р. зазначила, що у Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» відсутня інформація щодо тарифів, які слід було застосовувати за послуги водопостачання та водовідведення у період з 01.09.2009р. по 31.08.2012р., з урахуванням позиції Вищого господарського суду України.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, приймаючи до уваги строки розгляду справи, передбачені ст.69 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 20.07.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення всіх учасників судового процесу, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.151 Цивільного кодексу Української РСР зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або з інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

За приписами ст.4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Пунктом 12.1 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, які було затверджено Наказом №65 від 01.07.1994р. Державного комітету України, (чинним на момент укладання спірного правочину) було встановлено такий порядок відпускання води та приймання стічних вод для підприємств - шляхом укладання договору з Водоканалом, в якому останній, за узгодженням з місцевими органами державної виконавчої влади, має право обмежити водокористування абонента в окремі години й дні. У разі згоди Водоканалу розрахунки за воду можуть бути оформлені через відкриття особового рахунку (абонентської картки). При укладанні договору з абонентами на відпускання води одночасно укладається договір на приймання від них стічних вод. Для абонентів-громадян, а також для окремих підприємств при незначних витратах питної води, при тимчасовому або сезонному водокористуванні - шляхом подання заяви до Водоканалу і оформлення останнім особових рахунків. За вимогою Водоканалу договір може бути укладений з будь-яким водокористувачем.

Як свідчать матеріали справи, 28.12.2001р. між Закритим акціонерним товариством Акціонерна компанія «Київводоканал» (постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» (абонент) було укладено договір №9778/4-14-с від 28.12.2001р. про надання послуг з водопостачання та водовідведення, відповідно до п.1 якого постачальник зобов'язався забезпечити абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент в свою чергу сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, які було затверджено Наказом №65 від 01.07.1994р. Державного комітету України.

За умовами п.2.2 договору №9778/4-14-с від 28.12.2001р. абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до договору.

Договір є безстроковим, діє на весь період часу надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту його підписання сторонами (п.5.1 договору №9778/4-14-с від 28.12.2001р. ).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України (враховуючи, що спірні правовідносини сторін продовжували існувати під час набрання зазначеним нормативно-правовим актом законної сили) принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №9778/4-14-с від 28.12.2001р. як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України (враховуючи, що спірні правовідносини сторін продовжували існувати під час набрання Цивільним кодексом України законної сили) зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення; об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності.

Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті. Тобто, ст.19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачає надання послуг з питного водопостачання на підставі договору з підприємством питного водопостачання.

Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» є підприємством питного водопостачання, яке надає послуги з централізованого питного водопостачання (згідно із Законом - це господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води) та водовідведення (згідно із Законом - це господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом). При цьому, вода питна - вода, яка за органолептичними властивостями, хімічним і мікробіологічним складом та радіологічними показниками відповідає державним стандартам та санітарному законодавству.

Відповідач є споживачем послуг з постачання питної води, якість якої відповідає Державним санітарним нормам та правилам «Гігієнічні вимоги до води питної, призначеної для споживання людиною», затвердженим Наказом №400 від 12.05.2010р. Міністерства охорони здоров'я України, та водовідведення.

Згідно п.2.3 договору №9778/4-14-с від 28.12.2001р. абонент в кінці кожного кварталу направляє до постачальника свого повноважного представника з письмовою інформацією щодо об'єму спожитих ним послуг з водопостачання (водовідведення) за останні три місяці для проведення звірки розрахунків з постачальником та підписання відповідного акту. У разі невиконання даної умови договору, облік спожитих послуг за відповідний період приймається абонентом за даними постачальника та перерахунки за вказаний період не проводяться.

Відповідно до п.3.4. договору №9778/4-14-с від 28.12.2001р. кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання згідно до показників водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником за діючими нормами водопостачання, або іншим засобом, передбаченим п.21.2. Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, які було затверджено Наказом №65 від 01.07.1994р. Державного комітету України.

Наразі, суд зауважує, що вказані Правила втратили чинність на підставі Наказу №190 від 27.06.2008р. Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України».

Матеріалами справи підтверджується, що у відповідності до договору №97789/4-14-С від 28.12.2011р. відповідачеві було відкрито особовий рахунок та присвоєно код 2-833 для здійснення розрахунку за послуги з холодного водопостачання та водовідведення.

Наявними в матеріалах справи документами, а саме розшифровками з рахунку абонента, підтверджується, що за період з 02.2009р. по 08.2012р. Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» було надано, а Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» спожито послуг з холодного водопостачання (код 2-833) та водовідведення в обсязі 306 649,22 куб.м.

Відповідачем протягом нового розгляду справи наведений вище обсяг споживання послуг холодного водопостачання та водовідведення не заперечувався.

З огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку, Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» у період з 02.2009р. по 08.2012р. належним чином виконувались умови договору №9778/4-14-с від 28.12.2001р. в частині забезпечення Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» послугами холодного водопостачання та водовідведення (код 2-833).

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Умовами п.п.12.5, 1.10 Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених Наказом №65 від 01.07.1994р. Державного комітету України, передбачено, що рахунки за воду складаються на підставі тарифів, що діють у даній місцевості або населеному пункті.

Згідно з п.3.1 Наказу №190 від 27.06.2008р. Міністерства з питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показів засобів обліку.

Розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору. Рахунки за воду і за скидання стічних вод до мережі водовідведення виписуються виробником споживачам. Якщо субспоживач має особисті рахунки, то він розраховується за питну воду та скидання стічних вод з виробником. Розподіл суми рахунку між субспоживачами, на яких не відкрито окремих особових рахунків, здійснюється споживачами самостійно. У випадках, коли засоби обліку на вводах субспоживачів відсутні, розрахунки за воду проводяться за нормами водоспоживання, при цьому обсяг стічних вод, які належать до сплати, дорівнює обсягу водоспоживання (п.3.7 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України).

У відповідності до п.2.2 договору №9778/4-14-с від 28.12.2001р. абонент зобов'язаний сплачувати вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до договору.

Пунктом 3.6. укладеного між сторонами правочину передбачено, що абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому чинним законодавством у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи. Постачальник інформує абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно до банківської установи абонента.

Наразі, за спожиті у період з 02.2009р. по 08.2012р. Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» послуги з холодного водопостачання та водовідведення (код 2-833) в обсязі 306 649,22 куб.м Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» було нараховано плату на загальну суму 616 322,62 грн.

При цьому, як вбачається з представленого заявником розрахунку, при визначенні вартості спожитих послуг заявником були застосовані тарифи, що визначені наступними актами: Розпорядженням №1127 від 28.08.2007р. Київської міської державної адміністрації «Про погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води», Розпорядженням №516 від 29.04.2009р. «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення», Розпорядженням №980 від 31.08.2009р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення», Розпорядженням №1332 від 30.11.2009р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення», Постановою №58 від 20.01.2011р. Національної комісії регулювання електроенергетики України «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ВАТ «АК «Київводоканал» та Постановою №82 від 10.02.2012р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал».

За твердженнями позивача, відповідачем свої зобов'язання в частині оплати спожитих у період з 02.2009р. по 08.2012р. послуг з холодного водопостачання та водовідведення (код 2-833) в повному обсязі оплачено не було в результаті чого у останнього утворилась заборгованість за кодом 2-833 в сумі 73635,19 грн.

Як зазначалось вище, в заяві б/н від 20.05.2015р. Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» заявлено про застосування строків позовної давності.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

При цьому, при визначенні строку позовної давності слід враховувати, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу (п.4.4.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно до п.4.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Наразі, як вказувалось вище, предметом спору у розглядуваній справі є заборгованість відповідача, що виникла у період з 02.2009р. по 08.2012р.

Як свідчить штамп відділення поштового зв'язку, що містить на конверті, Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернулось до суду з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» 30.05.2013р.

Отже, керуючись приписами ст.257 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з 02.2009р. по 05.2010р. (включно) сплив, а обґрунтованим є заявлення позовних вимог про стягнення боргу за період з 06.2010р. по 08.2012р.

При цьому, судом враховано, що позивачем до матеріалів справи доказів зупинення або переривання строку позовної давності не представлені, про причини поважності пропуску строку позовної давності у визначений період суд не повідомлено.

Як свідчать представлений заявником до матеріалів справи розрахунок, у період з 06.2010р. по 08.2012р. позивачем нараховувалась плата на підставі Розпорядженням №980 від 31.08.2009р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення», Розпорядженням №1332 від 30.11.2009р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення», Постанови №58 від 20.01.2011р. Національної комісії регулювання електроенергетики України «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ВАТ «АК «Київводоканал» та Постанови №82 від 10.02.2012р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал».

З приводу застосування означених вище тарифів, з метою виконання вказівок Вищого господарського суду України, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом підпункту 2 пункту «а» частини першої статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку та межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Наведене кореспондується із положеннями підпункту 4 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч.3 ст.20 Закону України «Про теплопостачання» щодо засад формування органами місцевого самоврядування цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

За змістом ст.ст.14, 16 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» однією з особливостей здійснення виконавчої влади і місцевого самоврядування в м.Києві є зосередження у Київської міської державної адміністрації функцій у сферах виконавчої влади і місцевого самоврядування.

Конституційний Суд України у рішенні №21-рп/2003 від 25.12.2003 вказав, що Київська міська державна адміністрація є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади.

Водночас, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, які є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Відповідно до ст.1 Указу №493/92 від 03.10.1992р. Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» нормативно-правові акти, які видаються органами виконавчої влади, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Такі нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Згідно пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою №731 від 28.12.1992р. Кабінету Міністрів України, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

У абз.2 п.15 вказаного Положення зазначено, що нормативно-правові акти, які не пройшли державну реєстрацію, вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

Системний аналіз наведених норм права в контексті конкретних обставин справи дає підстави дійти наступного висновку. Якщо голова Київської міської державної адміністрації, посада якого поєднує в одній особі повноваження керівника органу державної влади і керівника виконавчого органу міської ради, видає нормативно-правовий акт з питань, які організаційно віднесені до відання органів місцевого самоврядування, як-от щодо питань встановлення та/чи затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, і виражає його у формі розпорядження як одного з виду актів органу державної влади, то такі розпорядження підлягають обов'язковій державній реєстрації.

Аналогічний підхід до застосування норм права, які регулюють відносини з питань державної реєстрації нормативно-правових актів, виданих Київським міським головою, Верховний Суд України висловлює у постановах від 28.11.2011р. у справі №21-246а11 та від 02.12.2014 по справі №21-470а14.

При цьому, суд зауважує, що у відповідності до приписів ст.11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Наразі, на виконання вказівок Вищого господарського суду України судом встановлено, що Розпорядження №980 від 31.08.2009р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення», Розпорядження №1332 від 30.11.2009р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення» не пройшли державну реєстрацію у органах Міністрества Юстиції України, а отже, за висновками суду застосування Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» вказаних тарифів при розрахунку вартості послуг з холодного водопостачання та водовідведення (код 2-833), спожитих Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» за період 06.2010р. по 08.2012р., є безпідставним.

Як встановлено судом, 20.06.2002р. Київською міською державною адміністрацією прийнято Розпорядження №1245 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення». Вказане Розпорядження зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002р. за №46/429.

Тобто, з наведеного вбачається, що наведений акт Київської міської державною адміністрації набув сили у відповідності до приписів Указу №493/92 від 03.10.1992р. Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади».

За висновками суду, враховуючи, що у період до 02.2011р. (до моменту набуття сили Постановою №58 від 20.01.2011р. Національної комісії регулювання електроенергетики України «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ВАТ «АК «Київводоканал» та Постановою №82 від 10.02.2012р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал») не існувало інших зареєстрованих органами Міністерства юстиції України розпоряджень, окрім Розпорядженням №1245 від 20.06.2002р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення», за послуги з холодного водопостачання та водовідведення, що були спожиті відповідачем у спірний період, плата повинна розраховуватись саме за тарифами, розміри яких затверджено наведеним актом Київської міської державної адміністрації.

Згідно вказаного акту тариф на холодне водопостачання при наявності квартирного або побудинкового (на групу будинків) приладу обліку холодної води становив 0,52 грн. за один куб.м та на водовідведення холодної води при наявності квартирного або побудинкового (на групу будинків) приладу обліку холодної води - 0,30 грн. за один куб. м

При цьому, судом прийнято до уваги, що означене розпорядження втратило чинність на підставі Розпорядження №578 від 18.04.2008р. виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про визнання такими, що втратили чинність, окремих розпоряджень Київської міської державної адміністрації», проте, інші тарифи, які б було затверджено Київською міською державною адміністрацією, які б набули чинності у відповідності до вимог чинного законодавства, та були б чинними у період з 06.2010р. по 02.2011р. відсутні.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що для визначення вартості спожитих у період з 06.2010р. до 02.2011р. послуг з холодного водопостачання та водовідведення (код 2-833) позивачу слід було виходити зі змісту Розпорядження №1245 від 20.06.2002р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення».

Одночасно, застосування у період з 02.2011р. по 08.2012р. тарифів, затверджених Постановою №58 від 20.01.2011р. Національної комісії регулювання електроенергетики України «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ВАТ «АК «Київводоканал» та Постановою №82 від 10.02.2012р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал» суд вважає правомірним враховуючи наступне.

Відповідно до п.2 ст.19 Закону України «Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України» Національна комісія регулювання електроенергетики України виконує функції державного регулювання у сфері теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення до закінчення процесу формування Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України, що має бути завершено до 01.01.2011. До встановлення Національною комісією регулювання електроенергетики України тарифів на теплову енергію, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) мережами, постачання теплової енергії, а також тарифів на послуги централізованого водопостачання та водовідведення діють тарифи, що встановлені відповідно органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку.

Пунктом 13 Положення про Національну комісію регулювання електроенергетики України, затвердженого Указом №335/98 від 21.04.1998р. Президента України, діючого на момент виникнення правовідносин, встановлено, що Національна комісія регулювання електроенергетики України в межах своїх повноважень на основі та на виконання законодавства приймає рішення у вигляді постанов і розпоряджень, які є обов'язковими для виконання підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності.

Таким чином, саме на підставі означених повноважень Національною комісією регулювання електроенергетики України і було прийнято постанови №58 від 20.01.2011р. та №82 від 10.02.2012р. «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал».

Судом прийнято до уваги, що Вищий господарський суд України, направляючи справу на новий розгляд, у постанові від 28.04.2015р. по справі №910/10577/13 також наголосив на правомірності застосування до спірних правовідносин наведених вище постанов Національної комісії регулювання електроенергетики України.

До того ж, на обґрунтованість застосування наведених вище розпорядчих актів наголошено і Верховним Судом України у постановах від 28.05.2013р. у справі №5011- 64/2345-2012 та від 11.12.2012р. у справі №22/313.

Після проведення власного розрахунку, господарським судом встановлено, що за споживання на підставі договору №9778/4-14-с від 28.12.2001р. у період з 06.2010р. по 08.2012р. послуг за кодом 2-833 відповідачем повинно було бути сплачено 321 967,36 грн., з яких вартість послуг за період з 06.2010р. по 01.2011р. визначається на підставі Розпорядження №1245 від 20.06.2002р. Київської міської державної адміністрації «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення», за період 02.2011р. по 02.2012р. за Постановою №58 від 20.01.2011р. Національної комісії регулювання електроенергетики України «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ВАТ «АК «Київводоканал» та у період з 01.03.2012р. по 08.2012р. згідно Постанови №82 від 10.02.2012р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал».

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що за означений період споживання Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» за послуги з холодного водопостачання та водовідведення (код 2-833) було внесено грошові кошти в сумі 370 711,58 грн., тобто, в обсязі значно більшому, ніж підлягало сплаті.

За таких обставин, з огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що у Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» відсутня заборгованість перед Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» в межах договору №9778/4-14-с від 28.12.2001р. з оплати послуг холодного водопостачання та водовідведення (код 2-833), спожитих у період з 06.2010р. по 08.2012р.

Одночасно, з приводу тверджень заявника про наявність у відповідача заборгованості за стоки гарячої води, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтею 34 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»

Проте, всупереч наведеним вище приписам чинного законодавства, заявником не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України доказів виникнення у відповідача обов'язків з оплати стоків гарячої води на підставі договору №9778/4-14-с від 28.12.2001р.

Судом прийнято до уваги, що дійсно у межах спірного правочину Публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» було відкрито відповідачу особовий рахунок та присвоєно код 2-50883 для здійснення розрахунку за послуги з постачання води на підігрів та стоків гарячої води.

Однак, представлені позивачем акти зняття показань з приладів обліку по коду 2-50883 суд не приймає до уваги в якості належних та допустимих доказів надання та обсягу споживання у спірний період послуг з відведення стоків гарячої води з огляду на те, що вказані акти не підписані представниками Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2», а отже не можуть бути первинним бухгалтерським документом, який би засвідчував факт здійснення господарської операції у розмінні норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Аналогічну позицію щодо доказової сили не підписаних представниками контрагентів актів за кодом 2-50883 наведено у постанові від 30.07.2014р. Вищого господарського суду України по розглядуваній справі.

Таким чином, з огляду на наведене, у суду відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин умов п.3.4 договору №9778/4-14-С від 28.12.2001р., згідно з яким кількість стічних вод, що надходять до каналізації, визначається за кількістю води, що надходить з комунального водопроводу та інших джерел водопостачання відповідно до показників водолічильника, оскільки фактично заявником не представлено суду належних доказів обсягів постачання води за кодом 2-50883.

Крім того, судом також прийнято до уваги, що зазначені у непідписаних відповідачем актах показники за кодом 2-50883, як вказує позивач, було знято з лічильника, який, за поясненнями учасників судового процесу, знаходився на балансі Публічного акціонерного товариства «Київенерго», а не сторін за спірним правочином - Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» чи Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2».

При цьому, з представленого заявником розрахунку заборгованості вбачається не відповідність обсягів поставленої води за кодом 2-50883 обсягам стоків.

Інших доказів на підтвердження об'єму стоків гарячої води за період з 06.2010р. по 08.2012р., які підлягають оплаті відповідачем, заявником всупереч передбаченого чинним господарським процесуальним законодавством України обов'язку доказування до матеріалів справи не представлено.

Отже, з огляду на наведене вище, у господарського суду відсутні підстави вважати обґрунтованими твердження Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» про наявність у Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» заборгованості з оплати стоків гарячої води за період з 06.2010р. по 08.2012р.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» про стягнення 911,91 грн. інфляційних втрат, 1 313,69 грн. 3% річних, 176,44 грн. пені залишені судом без задоволення як похідні.

За таких обставин, враховуючи все вище наведене, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, виконавши вказівки Вищого господарського суду України, господарський суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» є необґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без задоволення.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Одночасно, за приписами п.4.4 Постанови №7 від 21.02. 2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи результати апеляційного та касаційного оскарження рішень по справі, враховуючи кінцеві висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати за оскарження судових актів залишаються за кожною зі сторін, яка їх понесла.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», м.Київ до Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2», м.Київ.

У судовому засіданні 20.07.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 27.07.2015р.

Суддя М.О.Любченко