РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2015Справа №910/14389/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом приватного акціонерного товариства "АРТОР"

до публічного акціонерного товариства "Легбанк"

про визнання зобов'язання припиненим та зобов'язання вчинити дії

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Харченко Р.М.- представник за довіреністю б/н від 09.04.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги приватного акціонерного товариства "АРТОР" до публічного акціонерного товариства "Легбанк" про визнання зобов'язання припиненим та зобов'язання вчинити дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у правовідносинах, що виникли між позивачем та відповідачем, відбулося поєднання в грошовому зобов'язанні боржника і кредитора в одній особі - в особі позивача, що відповідно до ст. 606 ЦК України є підставою для припинення зобов'язання.

У зв'язку з чим просить суд:

- визнати припиненим з 03.04.2015 року, у зв'язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі, зобов'язання приватного акціонерного товариства "АРТОР" перед публічним акціонерним товариством "Легбанк" за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року з додатковими угодами до них, в частині заборгованості в сумі 1 909 614,99 грн.;

- визнати відсутнім у публічного акціонерного товариства "Легбанк" права на стягнення з приватного акціонерного товариства "АРТОР" заборгованості за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року з додатковими угодами до них, в частині заборгованості в сумі 1 909 614,99 грн.;

- зобов'язати публічне акціонерне товариство "Легбанк" вчинити дії з припинення правочинів та зобов'язань, укладанням яких було забезпечено виконання позивачем основного зобов'язання за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року з додатковими угодами до них, а саме: договір застави обладнання за №01-14 КЮ від 29.01.2014 року, укладений між публічним акціонерним товариством "Легбанк" та приватним акціонерним товариством "АРТОР".

Ухвалою господарського суду м. Києва від 09.06.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 30.06.2015 року.

В судове засідання 30.06.2015 року представник позивача не з'явився, вимоги ухвали суду від 09.06.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 015.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 30.06.2015 року розгляд справи відкладено на 27.07.2015 року.

В судове засідання 27.07.2015 року представник позивача не з'явився, вимоги ухвали суду від 09.06.2015 року не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 010.

Представник відповідача виконав вимоги ухвали суду від 09.06.2015 року.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

29.01.2014 року між публічним акціонерним товариством "Легбанк" (банк) та приватним акціонерним товариством "АРТОР" (позичальник) укладено кредитний договір №04-01-14КЮ, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в сумі 1 532 500,00 грн. Кредит надається у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії в національній валюті на строк до 19 вересня 2014 року із щомісячною сплатою 25 процентів річних.

Судом встановлено, що відповідачем надано позивачу кредит в розмірі 1 532 500,00 грн.

Проте, як зазначено відповідачем та вбачається з вимоги вих..№11-179 від 09.02.2015 року, взяті на себе зобов'язання по кредитному договору позивач не виконує, у зв'язку з чим станом на 15 січня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 1 532 500,00 грн., прострочена заборгованість за несплаченими процентами - 230 924,90 грн., пеня за несвоєчасну сплату суми кредиту - 128 646,03 грн. та пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів - 17 543,99 грн. Загальна сума заборгованості становить 1 909 614,92 грн.

Також, в позовній заяві позивач зазначає, що в якості забезпечення виконання зобов'язань ПрАТ "АРТОР" за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року, між ним та відповідачем укладено договір застави обладнання за №01-14 КЮ від 29.01.2014 року, відповідно до умов якого заставодавцем в заставу передані товари, а саме: обладнання комплексна система діагностики вимикача КСДВ-3-РС-4001-Ш2 УХЛ1 в кількості 4 шт., за ціною 920 000,00 грн., на суму 3 680 000,00 грн. Загальна вартість переданих у заставу товарів становить 3 680 000,00 грн.

Отже, в розумінні ст.ст. 11, 509 та 626 ЦК України позивач на час звернення до суду з даним позовом є боржником перед відповідачем за грошовим зобов'язанням по кредитному договору №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року.

13.03.2014 року між публічним акціонерним товариством "Легбанк" (банк) та громадянином Козимір Костянтином Олександровичем (вкладник) укладено договір банківського вкладу №0272-ДС-14-акційний, за яким вкладник передав, а банк прийняв грошові кошти в розмірі 800 000 дол. США та зобов'язався виплатити вкладнику суму вкладу та проценти на нього у строк до 21 червня 2014 року.

20.06.2014 року укладено додаткову угоду №1 до договору банківського вкладу №0272-ДС-14-акційний від 13 березня 2014 року, відповідно до умов якої встановлено: дата повернення вкладу: 21 серпня 2014 року; розмір процентів річних у разі дострокового повернення вкладу: 8% річних у доларах США з дня початку строку зберігання коштів за період фактичного строку зберігання коштів.

06.02.2015 року між громадянином Козимір Костянтином Олександровичем (первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю «Українські системи комунікацій» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимог №1 від 06.02.2015 року, за яким Козимір К.О. передав ТОВ "Українські системи комунікацій" належне йому право вимоги до ПАТ "Легбанк" (боржник) грошових коштів у сумі 800 000 дол. США, за договором банківського вкладу №0272-ДС-14-акційний, а також суми передбачених договором вкладу штрафів, пені, 3% річних за прострочення грошових зобов'язань та суми збитків, завданих боржником за невиконання своїх зобов'язань.

31.03.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Українські системи комунікацій" (первісний кредитор) та приватним акціонерним товариством "АРТОР" (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №10, за яким ТОВ "Українські системи комунікацій" передало ПрАТ "АPTOP" належне йому право вимоги до ПАТ "Легбанк" (боржник) грошових коштів у сумі 66 310, 84 дол. США, що станом на 26.02.2015р. - дату відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Легбанк", згідно офіційного курсу НБУ (30,010175 грн./долар США) еквівалентно 1 990 000, 00 грн., які знаходяться на рахунку відкритому боржником згідно договору вкладу, і право вимоги якого до боржника відступлено первісному кредитору згідно до договору про відступлення права вимоги №1 від 06.02.2015 року.

У відповідності до п. 1 ч. 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до положень статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Українські системи комунікацій" направлено відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги №0402/15-8 від 02.04.2015 року.

03.04.2015 року приватне акціонерне товариство «АРТОР» звернулася до відповідача з заявою про задоволення вимог кредитора, в якій просив визнати приватне акціонерне товариство «АРТОР» кредитором ПАТ «Легбанк» щодо залишків коштів по договору вкладу №0272-ДС-14-акційний від 13.03.2014 року в розмірі 1 990 000,00 грн.

Позивач вважає, що він є боржником по відношенню до відповідача щодо обов'язку сплати заборгованості на суму 1 909 614,00 грн. за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року і також є кредитором по відношенню до відповідача щодо права вимоги сплати заборгованості на суму 1 990 000,00 грн. за договором банківського вкладу №02720ДС-14-акційний від 13.03.2014 року, внаслідок чого позивач є кредитором і боржником по відношенню до відповідача на суму 1 909 614,00 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 1, ч. 1 статті 2 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

При цьому, положеннями статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 статті 19 ЦК України, способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором.

В даному випадку, положеннями статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами, що залежить не лише від наявності у позивача суб'єктивного права, якому кореспондує відповідний обов'язок відповідача, як боржника у зобов'язанні, але й від можливості останнього загалом вчиняти відповідні дії, які складають зміст такого зобов'язання.

При цьому, звертаючись до суду з відповідними вимогами, спрямованими на відновлення порушеного права та захист законних інтересів, позивач має довести обставини, на які він посилається в обґрунтування заявлених вимог належними та допустимими доказами.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що позивачем не доведено настання обставин, з якими чинне законодавство пов'язує підстави для припинення правовідносин, що існують між сторонами за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року.

Відповідно до ч.1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 606 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 18.03.2015 р. у справі № 916/2438/14, приписи статті 606 Цивільного кодексу України встановлюють такий спосіб припинення цивільно-правового зобов'язання, що не залежить від волі сторін. Поєднання боржника і кредитора в одній особі має місце в разі, якщо до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної підстави зобов'язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника, і навпаки. Тобто, зникає (або виходить із двосторонніх зобов'язальних правовідносин) в силу об'єктивних обставин або певного правочину один із суб'єктів правовідношення. При цьому до особи, що залишилась, переходять всі правомочності щодо взаємних зобов'язань, у зв'язку з чим припиняється і власне правовідношення.

Отже, зобов'язання - це правовідношення між, як мінімум, двома сторонами, а поєднання двох сторін у одній особі є підставою для припинення зобов'язання.

Так, Вищий господарський суд України у своїх постановах № 922/1320/14 від 21.01.2015 року, №910/20647/14 від 20.05.2015 року, №910/20339/14 від 25.03.2015 року, №927/1522/14 від 29.04.2015 року зазначає, що для того, щоб зобов'язання припинилось на підставі ст. 606 Цивільного кодексу України поєднанням двох сторін у одній особі, необхідно щоб у результаті такого поєднання лишилась лише одна особа.

Як встановлено судом вище, відповідно до кредитного договору №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року позивач є боржником публічного акціонерного товариства «Легбанк», а останній є кредитором позивача. В той же час, внаслідок укладення між позивачем та ТОВ "Українські системи комунікацій" договору про відступлення права вимоги № 10 від 31.03.2015, позивач набув право вимоги до ПАТ «Легбанк» за договором банківського вкладу №0272-ДС-14-акційний від 13.03.2014 року в розмірі 1 990 000,00 грн. та, відповідно, став кредитором ПАТ «Легбанк», а останній став боржником позивача.

З наведених обставин вбачається, що між позивачем і відповідачем існують взаємні зустрічні грошові зобов'язання за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року та договору банківського вкладу №0272-ДС-14-акційний від 13.03.2014 року.

Таким чином, обидві сторони названого договору як кредитор так і боржник існують як окремі особи, що у свою чергу свідчить про відсутність в правовідносинах сторін факту поєднання боржника і кредитора в одній особі - ПрАТ «АРТОР» за його зобов'язаннями за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року, оскільки обидві сторони цього договору продовжують об'єктивно існувати із збереженням за ними всіх прав та обов'язків.

Як встановлено судом, у даній справі залишається дві особи, у яких залишаються взаємні зобов'язання.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку, що поєднання боржника і кредитора в одній особі, у розумінні приписів статті 606 ЦК України не відбулось, що унеможливлює висновок про припинення зобов'язання з цієї підстави.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким, чином вимоги позивача щодо визнання припиненим зобовязання є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також, позивач просить визнати відсутнім у публічного акціонерного товариства "Легбанк" права на стягнення з приватного акціонерного товариства "АРТОР" заборгованості за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року з додатковими угодами до них, в частині заборгованості в сумі 1 909 614,99 грн.тазобов'язати публічне акціонерне товариство "Легбанк" вчинити дії з припинення правочинів та зобов'язань, укладанням яких було забезпечено виконання позивачем основного зобов'язання за кредитним договором №04-01-14КЮ від 29.01.2014 року з додатковими угодами до них, а саме: договір застави обладнання за №01-14 КЮ від 29.01.2014 року, укладений між публічним акціонерним товариством "Легбанк" та приватним акціонерним товариством "АРТОР".

Оскільки, вищезазначені вимоги є похідними від попередньої вимоги, тому вони також не підлягають задоволенню.

Судом, також взято до уваги те, що 27.112014 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 744 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЛЕГБАНК» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014р. № 133 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ЛЕГБАНК», згідно з яким у період з 28.11.2014р. по 27.02.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ЛЕГБАНК» Коваленка О.В.

26.02.2015 року, прийнято постанову Правління Національного банку України № 135 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЛЕГБАНК». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.02.2015 № 41 «Про початок процедури ліквідації ГІАТ «ЛЕГБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ЛЕГБАНК» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ЛЕГБАНК».

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 30.07.2015 року.

Суддя С.М. Мудрий