ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2015 р. Справа № 925/1191/15

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді - Васяновича А.В.,

секретар судового засідання - Гень С.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача - Антонюк А.О. - представник за довіреністю,

від відповідача - представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Технобуд Інвест",

м. Дніпропетровськ

до відкритого акціонерного товариства "Первомайський кар'єр

"Граніт", м. Черкаси

про стягнення 244 669 грн. 61 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "Технобуд Інвест" до відкритого акціонерного товариства "Первомайський кар'єр "Граніт" про стягнення заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання товару на умовах відстрочення платежу від 25 грудня 2013 року за №25/12-1 в розмірі 244 669 грн. 61 коп., в тому числі: 100 000 грн. 00 коп. основний борг, 25 436 грн. 02 коп. проценти за користування чужими грошовими коштами, 63 508 грн. 00 коп. інфляційні втрати, 4 853 грн. 51 коп. - 3 % річних та 50 872 грн. 08 коп. пеня.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 20 липня 2015 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 04 серпня 2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Викликаний в судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву суду не надав.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 20 липня 2015 року було зобов'язано відповідача надати суду відзив на позовну заяву з посиланням на мотиви повного або часткового відхилення вимог позивача, а також докази, що обґрунтовують відхилення позовних вимог.

Оскільки відповідач не був позбавлений права надати суду необхідні докази та свої доводи і міркування щодо предмету спору шляхом письмових пояснень та заперечень, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, та оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні, яке відбулося 04 серпня 2015 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/1191/15.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено господарським судом під час розгляду справи, 25 грудня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Технобуд Інвест" (постачальник) та відкритим акціонерним товариством "Первомайський кар'єр "Граніт" (покупець) було укладено договір постачання товару на умовах відстрочення платежу за №25/12-1.

Згідно ч. ч. 1, 2 т. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору постачальник зобов'язався передати (поставити) у власність покупцеві товар (товари), а покупець - прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом постачання є автотовар (шини, запасні частини) в асортименті (п. 1.2 договору).

Обсяги (кількість), найменування, асортимент та ціни, за якими постачається товар, додатково погоджується під час підписання сторонами відповідних специфікацій, які є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.3. договору).

Позивач свої зобов'язання за договором поставки виконав та поставив відповідачу товар на загальну суму 162 000 грн. 00 коп., що підтверджується копіями видаткових накладних:

від 10 лютого 2014 року №13 на суму 52 200 грн. 00 коп.;

від 10 лютого 2014 року №74 на суму 57 600 грн. 00 коп.;

від 10 лютого 2014 року №75 на суму 52 200 грн. 00 коп.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується підписом уповноваженої довіреністю №20 від 07 лютого 2014 року особи у вищенаведених видаткових накладних та відтиском печатки відкритого акціонерного товариства "Первомайський кар'єр "Граніт".

Відповідач в свою чергу зобов'язання по оплаті поставленого товару виконав частково, сплативши 62 000 грн. 00 коп., що підтверджується копіями банківських виписок (а.с. 26-31).

Таким чином позивач просив суд стягнути з відповідача 100 000 грн. 00 коп. заборгованості за поставлений товар згідно договору постачання товару на умовах відстрочення платежу від 25 грудня 2013 року за №25/12-1.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Умовами специфікації №1 від 05 лютого 2014 року визначено порядок та умови оплати:

50% оплати від вартості по даній специфікації, а саме 81 000 грн. 00 коп. сплачується до 28 лютого 2014 року;

решта 50 % - 81 000 грн. 00 коп. сплачується до 31 березня 2014 року.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що ухвалою господарського суду Черкаської області від 14 лютого 2011 року порушено провадження у справі №10/5026/290/2011 про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Первомайський кар'єр "Граніт". Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном боржника.

Закон і ГПК України не містять приписів про заборону на прийняття судом позовної заяви до боржника, щодо якого вже порушено справу про банкрутство.

Верховний Суд України у своїй постанові від 18 березня 2002 року у справі N 01-10/16 зазначив, що порушення справи про банкрутство не віднесено статтею 62 ГПК України до підстав для відмови судом у прийнятті позовної заяви.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі-Закон) поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Таким чином, вимоги позивача в розумінні вищевказаного Закону є поточними.

В пункті 8.6. Рекомендацій Вищого господарського суду України від 04 червня 2004 року за № 04-5/1193 вказано, що суддя, який розглядає справу про банкрутство, відмовляє у прийнятті заяв поточних кредиторів з вимогами до боржника, що ґрунтуються на зобов'язаннях, які виникли після порушення провадження у справі, оскільки спори за такими вимогами підлягають розгляду у порядку позовного провадження.

Така відмова не позбавляє кредитора права звернутися з позовною заявою до боржника у загальному порядку.

Тобто, до визнання боржника банкрутом поточні вимоги кредиторів розглядаються в порядку позовного провадження.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем всупереч ст. ст. 33, 34 ГПК України не було доведено факту своєчасного здійснення, на підставі умов договору, розрахунку з позивачем за поставлений товар в повному обсязі, а також не було спростовано доводи та обґрунтування позивача.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, сума боргу в розмірі 100 000 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Оскільки відповідач не здійснив повну оплату поставленого товару, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Пунктом 6.1. договору поставки визначено, що покупець у випадку порушення строків оплати вартості товару сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,2% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент її нарахування за кожен день прострочення, що розраховується від суми фактичної заборгованості.

Позивачем на підставі п. 6.1. договору поставки заявлено вимогу про стягнення з відповідача 50 872 грн. 08 коп. пені нарахованої за період з 01 березня 2014 року по 03 квітня 2015 року на суму боргу з урахуванням здійснених відповідачем проплат.

Як зазначалося вище, стосовно відповідача триває процедура банкрутства.

Процедура банкрутства являє собою особливий правовий режим, спрямований на відновлення платоспроможності боржника із використанням спеціальних засобів, що потребують особливої нормативної регламентації.

Введення процедури банкрутства передбачає регулювання правовідносин боржника з іншими суб'єктами спеціальним законодавчим актом - Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Закон України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" містить спеціальні норми, які мають пріоритет по відношенню до норм загальних щодо регулювання порядку провадження у справах про банкрутство, відновлення платоспроможності боржника, визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, укладення мирової угоди між боржником та кредиторами, задоволення вимог кредиторів тощо.

Відповідно до абз. 4 ч. 4 ст. 12 Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Отже, враховуючи, що на даний час триває провадження у справі про банкрутство відкритого акціонерного товариства "Первомайський кар'єр "Граніт", щодо задоволення вимог кредиторів якого введено мораторій, з урахуванням вищезазначених норм права, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 50 872 грн. 08 коп. задоволено не підлягають.

Як зазначалося вище позивачем також на підставі ст. 536 ЦК України та ч. 6 ст. 231 ГК України заявлено до стягнення 25 436 грн. 02 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Однак розміру процентів за користування чужими грошовими коштами сторони в договорі поставки від 25 грудня 2013 року взагалі не визначили. Про що було також вказано і самим позивачем у позовній заяві (а.с. 6).

При цьому позивачем при визначенні відповідних відсотків було взято облікову ставку НБУ.

Оскільки умовами договору не було передбачено стягнення процентів за користування чужими коштами, а також не було визначено їх розмір, відповідна позовна вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення 63 508 грн. 00 коп. інфляційних втрат нарахованих за березень 2014 року по червень 2015 року, а також 4 853 грн. 51 коп. 3% річних нарахованих за період з 01 березня 2014 року по 14 липня 2015 року.

Здійснивши перевірку правильності нарахування інфляційних втрат та 3% річних за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.2.1." судом встановлено, що інфляційні та річні нараховано вірно, а тому заявлені до стягнення інфляційні та 3% річних підлягають стягненню з відповідача в судовому порядку.

При цьому судом враховано, що нормами ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції до 19 січня 2013 року) на відміну від редакції вказаного Закону, яка набрала чинності з 19 січня 2013 року, не заборонено нарахування інфляційних та 3% річних під час введення мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з відкритого акціонерного товариства "Первомайський кар'єр "Граніт", вул. Маршала Красовського, 8, м. Черкаси, ідентифікаційний код 00292356, р/р 6 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 326182 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Технобуд Інвест", вул. Мандриківська, 147, м. Дніпропетровськ, ідентифікаційний код 36162550, р/р 1 в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 380805 - 100 000 грн. 00 коп. - основного боргу, 63 508 грн. 00 коп. - інфляційних втрат, 4 853 грн. 51 коп. 3% річних та 3 367 грн. 15 коп. витрат на сплату судового збору.

3. В решті вимог - в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 05 серпня 2015 року.

Суддя А.В.Васянович