ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

30 липня 2015 р. Справа № 902/767/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Колбасова Ф.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь" (04071, м. Київ, вул. Хорива, 11-А)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке", (22865, Вінницька область, Немирівський район, смт. Ситківці, вул. Мандролька, 19)

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: фізична особа Гораєвський Леонід Юліксович (м. Київ, вул. Борисоглібська, 17/1, кв. 6)

про стягнення 3 527 071,19 грн.

при секретарі судового засідання Здорик Я.С.

за участю представників:

позивача: Кушнір Л.В. - довіреність № 254 від 19.06.2015;

відповідача: Руснак В.О. - довіреність № б/н від 13.07.2015;

третьої особи: Куровський М.С. - довіреність від 11.09.2014;

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство "Банк "Київська Русь" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" заборгованості в розмірі 3611225,31 грн, з яких: 1800 000 грн - основна заборгованість за кредитом, 238050 грн. - сума несплачених процентів, 29748,51 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів, 431112,33 грн - пені за несвоєчасне повернення кредиту, 17347,35 грн. - 30% річних за несвоєчасне погашення процентів, 304767,12 грн. - 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 790200, 00 грн - прострочена заборгованість за кредитом з урахуванням індексу інфляції.

Ухвалою суду від 08.06.2015 року за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/767/15 та призначено її до розгляду на 25.06.2015 року.

Фіксація судового процесу шляхом звукозапису не здійснюється в зв'язку з неподанням клопотання про застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

З огляду на неявку в судове засідання представника відповідача та ненадання сторонами витребуваних судом доказів, ухвалою суду від 25.06.2015 розгляд справи відкладено на 14.07.2015 року.

Ухвалою суду від 14.07.2015 року розгляд справи відкладено на 28.07.2015 року, у зв'язку з ненаданням сторонами витребуваних судом доказів необхідних для вирішення спору по суті.

В судовому засіданні 28.07.2015 року оголошено перерву на 30.07.2015 року для детальної перевірки поданих до суду документів.

Ухвалою суду від 30.07.2015 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено фізичну особу Гораєвського Леоніда Юліксовича.

29.07.2015 до канцелярії суду відповідачем подано клопотання про зупинення провадження у справі до прийняття та набрання законної сили рішенням у справі за позовом ТОВ «Ситковецьке» до ПАТ «Банк «Київська» про внесення змін до кредитного договору 37132-20/13-1 від 18.03.2015 року. Клопотання мотивоване тим, що 24.07.2015 року ТОВ «Ситковецьке» звернулось із позовом до ПАТ «Банк «Київська Русь» про внесення змін до умов договору № 37132-20/13-1 від 18.03.2013 року - в якому просить визнати боржника ТОВ «Ситковецьке» таким, що не вважається таким, що прострочив свої зобов'язання, оскільки така прострочка виникла внаслідок прострочення кредитора - ПАТ «Банк «Київська Русь».

В судовому засіданні 30.07.2015 представник відповідача підтримав своє клопотання про зупинення провадження у справі.

Дослідивши надане відповідачем клопотання, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зі змісту наведеної норми випливає, що причиною зупинення провадження у справі в даному випадку є неможливість її розгляду до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з'ясовувати: як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Відповідачем не додано доказів в обґрунтування обставин викладених у клопотанні про зупинення провадження у справі, а саме: доказів наявності справи, що розглядається господарським судом м. Києва. Відповідачем до клопотання долучено лише примірник позовної заяви ТОВ «Ситковецьке» до ПАТ «Банк «Київська Русь» про внесення змін до умов договору № 37132-20/13-1 від 18.03.2013 року, підписаний особою, посадове становище, прізвище та ініціали якої не зазначено та не завірені відповідно до чинного законодавства копії опису вкладення і фіскального чеку, які в розумінні ст. 34, 36 ГПК України не можуть вважатися належними та допустимими доказами.

Крім того, суд зазначає, що пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

З огляду на вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі, оскільки останнім не надано відповідних доказів порушення Господарським судом м. Києва провадження у справі ТОВ «Ситковецьке» до ПАТ «Банк «Київська Русь» про внесення змін до умов договору № 37132-20/13-1 від 18.03.2013 року та не наведено обставин, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

В судовому засіданні представником третьої особи подано клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості Гораєвському Л.Ю. ознайомитися з матеріалами справи, надання обґрунтованого пояснення та вирішення вказаного спору мирним шляхом.

Дослідивши надане третьою особою клопотання, заслухавши пояснення представників сторін суд вважає, що подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті та те, що предметом позову є матеріально-правова вимоги позивача до відповідача, а не до третьої особи, зважаючи, що строк вирішення спору, встановлений статтею 69 ГПК України спливає, суд з метою дотримання процесуальних строків відхиляє клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи як безпідставне та таке, що затягує розгляд справи.

Крім того, суд зазначає, що заявник не надав суду належних доказів які б підтверджували наявність обставин відкладення розгляду справи в розумінні статті 77 Господарського процесуального кодексу України, третьою особою не надано доказів вжиття заходів щодо врегулювання спору з моменту його виникнення та не надано суду проекту мирової угоди чи листування щодо підготовки до її укладання.

Також, суд звертає увагу, що питання про укладення мирової угоди сторони не позбавлені права вирішити і на стадії виконання судового рішення.

28.07.2015 позивачем подано до суду додаткові пояснення щодо позовних вимог, в яких також міститься клопотання про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені, у зв'язку з нарахуванням пені відповідно до норм ч. 6 ст. 232 ГПК України. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача: 21194,40 грн пені за несвоєчасну сплату процентів та 355512,32 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту.

Дана заява про зменшення позовних вимог в частині стягнення пені прийнята судом до розгляду відповідно до ст. 22 ГПК України.

Разом з тим, в додаткових поясненнях позивачем зазначено більший розмір інфляційних втрат, ніж було заявлено в позові.

Представником позивача в судовому засіданні 30.07.2015 року пояснено, що позивачем лише зменшено позовні вимоги в частині стягнення пені та подано заяву від 30.07.2015, якою підтверджено наступні позовні вимоги: 1800 000 грн - основна заборгованість за кредитом, 238050 грн. - сума несплачених процентів, 21194,40 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів, 355512,32 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 17347,35 грн. - 30% річних за несвоєчасне погашення процентів, 304767,12 грн. - 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 790200,00 грн - інфляційні по кредиту, які просить задоволити.

Враховуючи те, що позивачем не подано клопотання про збільшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України та не зазначено мотивів в обґрунтування такого збільшення, судом збільшені кількісні показники не приймаються до розгляду.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 27.07.2015 та його представник в судовому засіданні, проти позову заперечили, вважаючи позовні вимоги передчасними і просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що позивач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором № 19715-20/14-1 від 25.02.2014, укладеним між ПАТ "Банк "Київська Русь" та ТОВ "Ситковецьке" та не надав кредит відповідачу, що спричинило збитки відповідачу та мало наслідком неможливість виконати свої зобов'язання по договору 37132-20/13-1 від 18.03.2015 року щодо своєчасного повернення кредиту. 28.07.2015 відповідачем також подано до суду заяву про застосування до позовних вимог щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту позовну давність, оскільки позивачем зазначено період нарахування пені з 02.11.2014 по 26.05.2015 - 7 місяців, що суперечить ч. 6 ст. 232 ГПК України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

18.04.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (далі - Банк) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" ( за договором - Позичальник) був укладений кредитний договір на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 37132-20/13-1.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору Банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. Кредит надається в грошовій формі на наступних умовах: - ліміт кредитної лінії - 1 350 000 грн; - кінцевий термін повернення кредиту - 27 грудня 2013 рок; ціль використання кредиту - поповнення обігових коштів.

Згідно з п.1.1.5. кредитного договору процентна ставка за користування кредитом - 22,0 % процентів річних.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору передбачено, що повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок. Заборгованість за кредитом повертається позичальником у відповідності до Графіка. Остаточне повернення кредиту (заборгованості за всіма отриманими відповідно до договору окремими частинами кредиту), нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій позичальник зобов'язаний здійснити не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного п. 1.1.2 договору.

У випадку порушення позичальником встановлених ним пунктом договору строків повернення кредиту, сума несплаченої в строк заборгованості за кредитом вважається простроченою та наступного робочого дня переноситься банком на рахунки для обліку простроченої заборгованості позичальника за кредитом (п. 4.3 договору).

Відповідно до п. 4.4 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються банком з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту, зазначену в п. 1.1.2 договору. Проценти нараховуються на суму фактичної заборгованості за кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році (метод факт/360).

Пунктом 4.6 договору встановлено, що сплата позичальником процентів здійснюється щомісячно в строк з 25-го числа по останній робочий день місяця, виходячи із фактичної заборгованості за кредитом.

Згідно з п. 4.12 кредитного договору всі платежі позичальника, передбачені договором, вважаються здійсненими в установлений строк, якщо сума платежів в повному розмірі надійшла на рахунок банку до закінчення операційного дня Банку, що є останнім днем строку сплати платежу, передбаченого договором.

У відповідності до п. 9.2 (9.2.1) кредитного договору Банк має право зупинити подальше кредитування позичальника та/або вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, винагород та штрафних санкцій, що передбачені договором (Відкликання кредиту), а також відшкодування збитків, завданих банку в наслідок невиконання або неналежного виконання позичальником та/або іншими особами, що є поручителями позичальника (в т.ч. гарантами, майновими поручителями, заставодавцями та ін.), умов договору та/або договорів забезпечення, а позичальник зобов'язаний протягом 5 (п'яти) календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги, або в інший строк встановлений у відповідній вимозі банку, повернути суму заборгованості за кредитом, що залишилась, сплатити проценти, винагороди, інші платежі за договором та штрафні санкції, а також відшкодувати збитки, завдані банку.

У відповідності до п. 10.1 кредитного договору він набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками та діє по дату повного виконання зобов'язань за договором.

23.12.2013 року між сторонами підписано договір про внесення змін № 1 до кредитного договору відповідно до якого викладено п. 1.1.1., п. 1.1.2 та п. 1.1.5 Розділу 1 договору в наступній редакції:

- ліміт кредитної лінії - 1 800 000 грн;

- кінцевий термін повернення кредиту - 01 листопада 2014 року;

- процентна ставка за користуванням кредиту - 23,0 % процентів річних. Вказаним договором про внесення змін також викладено додаток № 1 до договору (графік повернення кредитних коштів) в новій редакції.

Позивачем, відповідно до умов кредитного договору відповідачеві надано кредит шляхом перерахування кредитних коштів 19.04.2013 року в сумі 1350000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 5329 від 19.04.2013 року та банківськими виписками.

Відповідачем частково погашено суму тіла кредиту на загальну суму 1125000,00 грн, що стверджується наявними в матеріалах справи виписками по рахунку відповідача.

Таким чином, станом на 24.12.2013р. сума непогашеного тіла кредиту склала 225000,00 грн.

24.12.2013 року на виконання вимог додаткового договору № 1 до кредитного договору позивачем надано відповідачу кредит в сумі 1575000,00 грн., що разом з наявною станом на 24.12.2013 року непогашеною сумою склав 1800000,00 грн. (1575000,00+225000,00). Наведене стверджується меморіальним ордером №1256 від 24.12.2013 та банківськими виписками.

Судом встановлено, що позичальник в порушення умов договору та норм чинного законодавства належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту.

Позивач, скориставшись наданим правом відкликати кредит, направив відповідачу вимогу № 7261/20 від 07.11.2014 щодо повернення кредиту в розмірі 1800000,00 грн, сплати процентів в розмірі 35650,00 грн, яка була отримана останнім 12.11.2014р.

Як вбачається, з наявних в матеріалах справи банківських виписок та розрахунку боргу, відповідач 26.11.2014 року погасив лише борг по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 35650,00 грн.

Таким чином, станом на час розгляду справи в суді непогашеною залишилась заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1800000,00 грн.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Виходячи із встановлених обставин спору суд дійшов висновку, що між сторонами укладено кредитний договір правовідносини по якому врегульовано в главі 71 ЦК України "Позика. Кредит. Банківський вклад".

Зокрема в ст. 1054 ЦК України вказано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В ч.1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 2 названої статті встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Станом на день розгляду справи в суді, відповідач не надав суду доказів здійснення з позивачем розрахунків по сумі заборгованості по тілу кредиту в розмірі 1800000,00 грн, а тому дані вимоги позивача підлягають задоволенню, як обґрунтовані та правомірні.

Також судом розглянуто вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 238050,00 грн суми несплачених процентів за користування кредитними коштами нарахованими за період користування відповідачем кредитними коштами з 01.11.2014 по 26.05.2015, в результаті чого суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 4.4 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються банком з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту, зазначену в п. 1.1.2 договору.

23.12.2013 року між сторонами підписано договір про внесення змін № 1 до кредитного договору відповідно до якого викладено п. 1.1.2 договору в наступній редакції: кінцевий термін повернення кредиту - 01 листопада 2014 року;

Пунктом 4 ст. 179 ГК України закріплено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Аналогічні положення містять і норми Цивільного кодексу України, які визначають, що в Україні діє принцип свободи договору (ст. 3 ЦК України), тобто вільне волевиявлення учасників правовідносин щодо встановлення умов договору за взаємною згодою; сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст. 627 ЦК України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

У даному випадку у п.4.4 договору сторони погодили термін нарахування процентів за користування кредитом: "до кінцевого терміну повернення кредиту", а саме до 01 листопада 2014 року.

За вказаних обставини, в задоволенні позову в частині стягнення 238050,00 грн процентів за користування кредитом слід відмовити як заявлених безпідставно.

Враховуючи відмову в позові в частині стягнення 238050,00 грн процентів за користування кредитом, суд відмовляє в стягненні 21194,40 грн пені за несвоєчасну сплату процентів та 17347,35 грн. 30% річних за несвоєчасне погашення процентів.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 355512,32 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту нарахованої за період з 02.11.2014 по 01.05.2015 року, 304767,12 грн. - 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту, нарахованих за період з 02.11.2014 по 26.05.2015 року та 790200,00 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 02.11.2014 по 26.05.2015 року, в результаті чого суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 ст.193 ГК України встановлено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Частиною 2 ст. 217 ГК України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У п.3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та /або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченою платежу за кожен день прострочення.

У випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту або процентів, позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нараховані проценти та інші платежі згідно з договором з урахуванням встановлено індексу інфляції, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення. (п. 8.2 Кредитного договору).

Як вбачається з наданого 28.07.2015 року через канцелярію суду, разом з додатковими поясненнями, розрахунку, позивачем здійснено перерахунок пені в 6-місячні строки визначені ч. 6 ст. 232 ГПК України та відповідно зменшено позовні вимоги в цій частині.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Пунктом 8.6. договору сторони обумовили, що позичальник зобов'язаний сплатити нараховані штрафні санкції за весь час прострочення ним виконання своїх зобов'язань за договором, починаючи з дня, наступного за днем коли зобов'язання мало бути виконане до дня його фактичного виконання.

Відповідно до ч. 2. ст. 251 ЦК України, терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

У даному випадку у п. 8.6 договору сторони передбачили строк нарахування штрафних санкцій понад 6 місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано, а саме: до моменту його фактичного виконання, що враховуючи вище наведене не суперечить вимогам чинного законодавства.

Розглянувши заяву відповідача від 27.07.2015 заяву про застосування до позовних вимог щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту позовну давність, оскільки позивачем зазначено період нарахування пені з 02.11.2014 по 26.05.2015- 7 місяців, що суперечить ч. 6 ст. 232 ГПК України, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, оскільки позовна давність по стягненню пені, нарахованої за період з 02.11.2014 по 01.05.2015 не пропущена.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином заявлення позивачем вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 30 % річних за прострочення сплати кредиту є правомірним та обґрунтованим, оскільки відповідає чинному законодавству та умовам укладеного сторонами договору.

Перевіркою розрахунку пені та 30% річних за несвоєчасне повернення кредиту, судом не виявлено помилок, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 355512,32 грн пені та 304767,12 грн 30% річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

При перевірці правильності нарахування позивачем інфляційних втрат, згідно визначеного в розрахунку періоду, судом встановлено, що за прострочення повернення кредиту за період з 02.11.2014 по 26.05.2015 сума інфляційних втрат складає 847685,87 грн. Однак враховуючи, що позивачем в позовній заяві заявлено до стягнення 790200 грн інфляційних втрат, позов в цій частині підлягає задоволенню в розмірі 790200,00 грн.

Розглянувши заяву відповідача від 30.07.2015 року, якою останній просить зменшити розмір штрафних санкцій, судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до абз. 1 п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідачем не наведено жодних обставин в обґрунтування підстав зменшення штрафних санкцій та не надано будь-яких доказів, які могли б бути враховані судом при вирішенні питання про зменшення штрафних санкцій. Крім цього, суд зазначає, що розмір штрафних санкцій (пені), не являється непомірно великим порівняно з розміром основної заборгованості. За викладених обставин суд не вбачає підстав для зменшення штрафних санкцій та відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про їх зменшення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Доводи відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, не стосуються предмету спору та не спростовують обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, а тому оцінюються судом критично.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Проте, всупереч наведеним нормам та вимогам ухвал суду відповідач не подав до суду жодного доказу в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення основного боргу по тілу кредиту, пені, інфляційних втрат та 30 % річних за прострочення користування кредитом, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Оскільки відповідно до п. 22 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняється, зокрема, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, то з відповідача у відповідності до ст. 49 ГПК України та ст.4 Закону України "Про судовий збір" підлягає також до стягнення на користь державного бюджету судовий збір в сумі 65009,59 грн.

30.07.2015 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке", (22865, Вінницька область, Немирівський район, смт. Ситківці, вул. Мандролька, 19) на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк "Київська Русь" (04071, м. Київ, вул. Хорива, 11-А) 1 800 000 грн тіла кредиту, 355512,32 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 304767,12 грн. - 30% річних за несвоєчасне погашення кредиту, 790200,00 грн - інфляційних втрат.

3. В позові в частині стягнення 238050 грн суми несплачених процентів, 21194,40 грн пені за несвоєчасну сплату процентів та 17347,35 грн 30% річних за несвоєчасне погашення процентів відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке", (22865, Вінницька область, Немирівський район, смт. Ситківці, вул. Мандролька, 19) в дохід спеціального фонду державного бюджету України 65009,59 грн судового збору.

5. Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 31 липня 2015 р.

Суддя Колбасов Ф.Ф.

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи