ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2015 року Справа № 910/17941/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіГончарука П.А.,
суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіСтратієнко Л.В.,
за участю представників сторін:
від відповідача Варданяна А.А.,
від третьої особиПритулої Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року
у справі№ 910/17941/14 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Промснабресурс ХХІ"
доПублічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:
Міністерства енергетики та вугільної промисловості України
простягнення 175454,26 грн
ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Промснабресурс ХХІ" (надалі - ТОВ "Промснабресурс ХХІ", позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (надалі - ПАТ "ДАК "Чорноморнафтогаз", відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 175454,26 грн за договором поставки № 1041 від 03.12.2013 року, з яких: 171924,12 грн - основного боргу, 1116,33 грн - 3 % річних, 2413,81 грн - витрат від інфляції.

Відповідач позов не визнавав, посилаючись на виникнення обставин непереборної сили внаслідок окупації території АР Крим Російською Федерацією.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2014 року (суддя Лиськов М.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року (судді: Гаврилюк О.М. (доповідач), Коротун О.М., Сулім О.М.), позов задоволено повністю.

ПАТ "ДАК "Чорноморнафтогаз", не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду та постановою апеляційного господарського суду, подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм ст.ст. 263, 614, 617 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року N 1207-VII та ч. 2 ст. 35, ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників відповідача та третьої особи, перевіривши згідно із ст.ст. 1115, 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача заборгованість в сумі 175454,26 грн, з яких: 171924,12 грн - основний борг, 2413,81 грн - втрати від інфляції за період з 05.08.2014 року по 22.08.2014 року, 1116,33 грн - 3% річних за період з 05.08.2014 року по 22.08.2014 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до п. 4.2 договору від 03.12.2013 року № 1041 відповідач зобов'язаний був сплатити позивачу за товар 171924,42 грн протягом 120 днів з моменту поставки товару за видатковою накладною від 04.02.2014 року № ПС-0000004 та довіреністю від 03.02.2014 року № 30/634, але цього не зробив, тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Вищий господарський суд України вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах норм матеріального і процесуального права.

Твердження заявника касаційної скарги про порушення судами норм ст.ст. 263, 614, 617 ЦК України, Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та ч. 2 ст. 35, ст. 43 ГПК України з огляду на неврахування ними наявності обставин непереборної сили Вищий господарський суд України відхиляє з таких підстави.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604 - 609 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання припиняється:

1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання;

2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 ЦК України);

3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги (ст. 601 ЦК України);

4) за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України);

5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 ЦК України);

6) поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України);

7) неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК України);

8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 ЦК України);

9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора (ч. 2 ст. 608 ЦК України);

10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (ст. 609 ЦК України).

У зазначених правових нормах окремої підстави припинення зобов'язання, як настання подій, які є надзвичайними і невідворотними обставинами, не передбачено. Разом з тим, оскільки виконання зобов'язання може виявитися неможливим, зокрема, у зв'язку з дією обставин непереборної сили, за які жодна із сторін не відповідає, то у такому випадку зобов'язання може припинитися відповідно до ст. 607 ЦК України.

Однак, зважаючи на те, що грошові кошти є родовими речами і відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України є замінними, Вищий господарський суд України зауважує, що неможливість виконання грошового зобов'язання навіть внаслідок непереборної сили не може бути підставою для припинення такого зобов'язання відповідно до ст. 607 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача виникло грошове зобов'язання, а тому його посилання на те, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності, як на підставу для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, є помилковими та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання тільки у випадках, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 4 ст. 14 ЦК України).

Суд касаційної інстанції зауважує, що у п. 9.1 договору, як і в ч. 2 ст. 218 ГК України та ч. 1 ст. 617 ЦК України, передбачено, що у випадку порушення зобов'язання, виконання якого виявилось неможливим внаслідок дії непереборної сили, сторона звільняється саме від відповідальності за порушення зобов'язання (а не від цивільного обов'язку або його виконання).

Відтак, у даному випадку визнання відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" сухопутної території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії Російської Федерації та наявність обставин непереборної дії (форс-мажору), засвідчених сертифікатом № 757 від 03.10.2014 року Торгово-промислової палати, не може бути мотивом для відмови в позові про стягнення основної суми боргу за договором.

Не є такі обставини і підставою для звільнення від обов'язку сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Частина 1 ст. 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, встановлює виключення із загального правила про припинення зобов'язання у зв'язку із неможливістю його виконання. Аналогічні положення закріплені у ч. 1 ст. 229 ЦК України, яка встановлює, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Це означає, що боржнику не надано можливості уникнути відповідальності за порушення грошових зобов'язань ні за яких умов, навіть при посиланні на неможливість виконання внаслідок дії обставин непереборної сили, і в такому випадку він несе всі негативні наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зокрема, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, беручи до уваги те, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, і до них не застосовуються положення ст. 617 цього Кодексу, яка передбачає підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо особа доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування судового рішення місцевого чи апеляційного господарського суду є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

При цьому, судовий акт підлягає скасуванню лише за умови, якщо таке порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права призвело до прийняття неправильного судового рішення. Законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.

Отже, враховуючи те, що фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, з'ясовані судами першої та апеляційної інстанції з достатньою повнотою, доводи касаційної скарги про порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права не знайшли свого підтвердження, Вищий господарський суд України відхиляє касаційну скаргу та залишає без змін ухвалені у справі рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду.

Судові витрати покладаються на відповідача. Оскільки при зверненні з касаційною скаргою відповідач не сплатив судовий збір, просив відстрочити сплату його сплату відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір", проте на день ухвалення судового рішення докази сплати судового збору не дав, відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір стягується з відповідача в доход бюджету.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року № 910/17941/14 - без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 26, офіс 505, код 00153117) в доход Державного бюджету України (одержувач: УДКСУ у Печерському р-ні м. Києва; ; банк одержувача: ГУДКСУ у м. Києві; МФО: 820019; рахунок: 0007; код платежу за бюджетною класифікацією: 22030004 "Судовий збір (Вищий господарський суд України, 070)", символ звітності 254) судовий збір в розмірі 1754,54 грн за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

Головуючий суддя Гончарук П.А.
Суддя Кондратова І.Д.
СуддяСтратієнко Л.В.