ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.08.15р. Справа № 904/5256/15

За позовом Іноземного підприємства "Геотранс" (м. Дніпропетровськ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амако Україна" (с. Проліски, Бориспільського району, Київської області)

про визнання недійсними пункту 2.1., частини 2 пункту 2.2., пунктів 5.1., 5.1.1.-5.1.11., пункту 8.2. договору № 8098/018152 від 06.09.2013

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Дацко В.А. - юрисконсульт (довіреність № 51 від 04.06.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Іноземне підприємство "Геотранс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Амако України" (далі - відповідач), в якій просить суд визнати недійсними пункт 2.1., частини 2 пункту 2.2., пунктів 5.1., 5.1.1.-5.1.11., пункту 8.2. договору № 8098/018152 від 06.09.2013.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення вимог статей 192, 533 Цивільного кодексу України щодо виконання грошового зобов'язання в гривні, договором № 8098/018152 від 06.09.2013 передбачена зміна ціни після укладення договору на розсуд продавця, виходячи із курсу коливання валюти, отже, вказані положення призвели до того, що ціна товару за договором, фактично залежить від курсу обміну валют євро/гривня, а також, згідно пункту 5.5. договору визначена сторонами у розмірі 1 780 531 грн. 50 коп. Також, позивач посилається на те, що пункт 8.2 договору визначає завищений розмір відповідальності покупця, що суперечить частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу боржником з урахуванням 3% річних від простроченої суми.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 13.07.2015.

У судове засідання 13.07.2015 з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 13.07.2015 не з'явився, вимоги ухвали суду від 22.06.2015 не виконав, але надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з непередбаченою необхідністю відрядження у період з 13 по 27 липня 2015 року та неможливістю забезпечити явку повноважного представника.

Так, ухвалою суду від 13.07.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 05.08.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових документів по справі, а також задоволенням клопотання позивача.

Від відповідача 13.07.2015 надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 45254/15 від 13.07.2015), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що, оскільки у пунктах 2.1. та 2.2. договору визначено вартість товару, а не порядок оплати, а визначення сторонами господарського обороту грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті не суперечить законодавству України, позовні вимоги є необґрунтованими. Крім того, відповідач наголошує на тому, що визначення в договорі обов'язку позивача сплатити 25% річних від простроченої суми не суперечить положенням Цивільного кодексу України, оскільки стаття 625 Цивільного кодексу України містить дозвіл на встановлення іншого розміру процентів договором або законом. Також у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд визначити належну територіальну підсудність справи, яка на думку відповідача, повинна розглядатися господарським судом Київської області.

У судове засідання 05.08.2015 з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 05.08.2015 вдруге не з'явився, вимоги ухвали суду від 22.06.2015 не виконав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвали суду від 22.06.2015 та 13.07.2015 були направлені господарським судом на адресу позивача, що була ним зазначена у позовній заяві.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 22.06.2015 та 13.07.2015 були надіслані сторонам завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

При цьому, судом було враховано, що поштові відправлення суду на адресу позивача були повернуті за закінченням терміну зберігання, при цьому, клопотання позивача про відкладення розгляду справи від 10.07.2015 свідчить про обізнаність позивача щодо часу, дати та місця розгляду справи господарським судом, а отже, суд приходить до висновку, що позивач належним чином був повідомлений про місце, день та час розгляду справи, але не скористався правом на участь його представника у судовому засіданні.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Крім цього, відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Отже, враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку та встановлений статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду справи, суд вважає, що сторонам створені всі належні умови та є підстави для розгляду справи по суті за наявними матеріалами відповідно до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 1 статті 15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Господарським судом було враховано, що:

- спірними є пункт 2.1, частина 2 пункту 2.2, пункти 5.1, 5.1.1-5.1.11, пункт 8.2 договору № 8098/018152 від 06.09.2013;

- спірними пунктами договору № 8098/018152 від 06.09.2013 визначені вартість товару (пункт 2.1, частина 2 пункт 2.2) та умови оплати (пункт 5.1, 5.1.1 - 5.1.11);

- за спірними пунктами договору № 8098/018152 від 06.09.2013 зобов'язаною особою є позивач - Іноземне підприємство "Геотранс", як покупець, місцезнаходження якого є м.Дніпропетровськ.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що даний спір підсудний господарському суду Дніпропетровської області, а заперечення відповідача щодо порушення правил територіальної підсудності є безпідставними.

З приводу позовних вимог суд зазначає таке.

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

06.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Амако Україна" (далі - продавець, відповідач) та Іноземним підприємством "Геотранс" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір № 8098/018152 (далі - договір) (а.с.13-17), відповідно до пункту 1.1. якого продавець поставляє на умовах розстрочки кінцевого розрахунку, а покупець приймає та зобов'язується оплатити будівельну техніку, а саме: гусеничний екскаватор New Holland Е305В - 1 одиниця (далі - товар) на умовах, визначених договором.

У пункті 9.1. договору сторони передбачили, що договір набирає сили з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами умов дійсного договору.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Дослідивши договір № 8098/018152 від 06.09.2013, суд прийшов до висновку, що у спірному договорі сторонами було досягнуто згоди за всіма істотними умовами, необхідними для даного виду договорів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У пункті 1.2. договору сторони узгодили, що технічні характеристики, склад та вартість товару за номенклатурою визначаються в специфікації (додаток № 1 до договору), яка є невід'ємною частиною договору.

Так, позивачем та відповідачем була підписана специфікація від 06.09.2013, в якій сторонами було узгоджено найменування товару, його комплектацію, кількість та вартість, виражену в Євро (а.с.18).

При цьому, відповідно до пункту 2.1. договору, загальна вартість товару, з урахуванням ПДВ, складає гривневий еквівалент 165 000,00 Євро, що підлягає сплаті по курсу перерахунку*; з них вартість товару, без ПДВ, складає гривневий еквівалент 137 500,00 Євро, сума ПДВ складає 27 500,00 Євро.

* За умовам Договору "Курс перерахунку" - курс продажу (ASK курс) Євро на момент закриття торгів на міжбанківському ринку на день, що передує дню перерахування коштів по договору, опублікований на сайті http://mezhbank.org.ua.

Курс перерахунку, за яким розраховується гривневий еквівалент відповідного платежу, не може бути нижчим за Курс перерахунку на дату укладення Договору, а саме: 10,7911 грн. за 1 Євро.

В разі відсутності доступу на сайт http://mezhbank.org.ua для визначення курсу перерахунку сторони використовуватимуть курс Євро, встановлений Національним банком України на день перерахування коштів по Договору, збільшений на 1%.

Сума фактично перерахованих платежів не може бути нижчою за гривневий еквівалент, зафіксований на дату підписання договору та визначений в пункті 2.2 договору.

Згідно з пунктом 2.2 договору, на дату його підписання гривневий еквівалент вартості товару без ПДВ складає 1 483 776,25 грн., гривневий еквівалент суми ПДВ складає 296 755,25 грн., гривневий еквівалент вартості товару з ПДВ складає 1 780 531,50 грн. У зв'язку з можливою зміною гривневого еквіваленту вартості товару через коливання валютного курсу Євро, остаточний гривневий еквівалент вартості товару визначається сумою гривневих платежів, що підлягають здійсненню за договором.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що покупець зобов'язується здійснити оплату товару на умовах розстрочки за наступним графіком:

5.1.1. Гривневий еквівалент 33 000,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 13.09.2013;

5.1.2. Гривневий еквівалент 13 200,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 31.10.2013;

5.1.3. Гривневий еквівалент 13 200,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 29.11.2013;

5.1.4. Гривневий еквівалент 13 200,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 27.12.2013;

5.1.5. Гривневий еквівалент 13 200,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 31.01.2014;

5.1.6. Гривневий еквівалент 13 200,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 28.02.2014;

5.1.7. Гривневий еквівалент 13 200,00 0 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 31.03.2014;

5.1.8. Гривневий еквівалент 13 200,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 30.04.2014;

5.1.9. Гривневий еквівалент 13 200,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 30.05.2014;

5.1.10. Гривневий еквівалент 13 200,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 30.06.2014;

5.1.11. Гривневий еквівалент 13 200,00 Євро, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, до 30.07.2014.

Загальний розмір грошових зобов'язань покупця за договором, на день його укладення, складає 1 780 531,50 грн. (пункт 5.5 договору).

Позивач вважає, що при укладенні договору сторони порушили вимоги Цивільного кодексу України щодо виконання грошового зобов'язання у гривні, оскільки відповідно до його умов ціна договору залежить від курсу євро/гривня, що суперечить нормам цивільного законодавства. Крім того, положення договору визначають завищений розмір цивільної відповідальності покупця; відповідач проти цього заперечує, що і є причиною спору.

Так, з приводу посилання позивача щодо невідповідності умов вказаних вище пунктів договору положенням статей 192, 533 Цивільного кодексу України, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 189 Господарського кодексу України ціна є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Згідно зі статтею 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а частиною 2 цієї статті встановлено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відтак, чинним законодавством України передбачено, що договір може містити умови, що передбачають порядок зміни (у тому числі збільшення) ціни товару і обов'язок боржника сплатити кредитору змінену (у тому числі збільшену) ціну товару (тобто доплатити суму збільшення ціни товару).

При цьому, законодавство України, у тому числі статті 265, 190 Господарського кодексу України, статті 632 і 655 Цивільного кодексу України, не містять імперативних приписів про те, що ціна товару в договорі повинна бути тільки фіксованою, тобто такою, що не може бути зміненою після укладення договору.

Згідно з частиною 2 статті 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відтак, коригування вартості товару, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно євро), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

Як зазначено в листі від 21.12.2007 № 9563 Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, при визначенні ціни у договорі слід враховувати положення частини 2 статті 524 Цивільного кодексу України про те, що сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті; отже, сторонам надано право визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що поряд із застосуванням індексації суми зобов'язання дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їхніх грошових зобов'язань.

Відповідно до постанов Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 07.10.2014 у справі № 910/763/13 (№ 3-133гс14).

Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Слід зазначити, що частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України також закріплено принцип свободи договору, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Отже, цивільно-правовий договір є правовою формою узгодження волі сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків і з моменту укладення договору всі його умови стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Отже, суд приходить до висновку, що укладаючи договір № 8098/018152 від 06.09.2013, сторонами не були порушені вимоги чинного законодавства в цій частині, а посилання позивача на їх суперечність вимогам законодавства є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

З приводу посилання позивача на недійсність пункту 8.2. договору, який передбачає, що у випадку порушення покупцем умов оплати товару, визначених в пункті 5.1. договору, або іншої умови договору, покупець зобов'язаний сплатити продавцю штраф в розмірі 10% від суми простроченої оплати та 25% річних від простроченої суми, що підлягають сплаті в гривні по курсу перерахунку, дійсному в день виникнення у покупця заборгованості, але не нижчому за курс перерахунку на дату укладення договору, суд зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування, зокрема, та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вказане зазначено також в пункті 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", в кому йдеться про те, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, вона входить до складу грошового зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 16.05.2006 у справі №10/557-26/155).

При цьому, як вбачається з пункту 8.2. договору, за порушення покупцем умов оплати товару або іншої умови договору передбачений штраф у розмірі 10% від суми прострочки та 25 відсотків річних від простроченої суми.

Відповідно до частин 1, 2 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України).

Отже, розмір штрафу - 10% від суми прострочки сторони узгодили у договорі, що не суперечить вимогам закону.

Крім того, як вбачається з умов пункту 8.2. договору сторонами також було узгоджено інший ніж передбачено положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України розмір відсотків річних, що також не суперечить вказаній правовій нормі.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши матеріали справи та надавши правову оцінку доводам позивача, господарський суд приходить до висновку про відповідність вимогам чинного законодавства пункту 2.1, частини 2 пункту 2.2, пунктів 5.1, 5.1.1 - 5.1.11, пункту 8.2 договору № 8098/018152 від 06.09.2013, а отже, правові підстави для визнання вказаних пунктів договору недійсними відсутні, а позовні вимоги є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко