КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2015 р. Справа№ 910/9057/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

за участю представників cторін:

позивача: Ципляк П.С., довіреність № 1383/194 від 26.12.2014 р.,

відповідача 1: Жаботинська К.А., довіреність № 565-1/11.5.2 від 24.10.2014 р.,

Оніщук В.М., довіреність № 177/11.5.2 від 18.04.2014 р.,

відповідача 2: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Електросталь"

на рішення господарського суду м. Києва від 20.05.2015 р.

у справі №910/9057/15 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електросталь"

до 1. Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Авентіна"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Авентіна" про визнання недійсним укладеного між ними договору поруки № 70/Z-6 від 28.07.2014 р., як такого, що порушує права позивача своєю невідповідністю вимогам чинного законодавства, та який не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним (порука надана пізніше від порушеного основного зобов'язання).

Рішенням господарського суду м. Києва від 20.05.2015 р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду м. Києва від 20.05.2015 р. у справі №910/9057/15 повністю та прийняти нове рішення про визнання недійсним з моменту вчинення Договору поруки № 70/Z-6 від 28.07.2014 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авентіна".

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував і порушив норми матеріального та процесуального права.

Відповідач 1 у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити рішення господарського суду м. Києва від 20.05.2015 р. у справі №910/9057/15 без змін з огляду на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Електросталь" без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2015 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Електросталь" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 23.07.2015 р.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Електросталь" та просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представники відповідача 1 в судовому засіданні проти апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Електросталь" заперечували та просили суд її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Апеляційний господарський суд, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

В забезпечення виконання зобов'язань Позичальника (позивача) перед Банком (відповідачем 1) по Кредитному договору №70 від 23.12.2010 р. (зі змінами згідно з договорами від 04.02.2011 № 1; від 07.04.2011 № 2; від 28.09.2011 №3 та від 20.12.2012 № 4), між Банком та Поручителем (відповідач 2) 28.07.2014 р. було укладено Договір поруки № 70/Z-6, за умовами якого Поручитель поручився перед Банком за виконання Позичальником зобов'язань зі сплати банку заборгованості у сумі 313967005,28 грн. (еквівалент 26714237,07 доларів США), яка виникла згідно з положенням Кредитного договору.

За умовами Договору поруки Поручитель зобов'язався нести солідарну відповідальність перед Банком у повному обсязі зобов'язань Позичальника за Кредитним договором, та у випадку порушення Позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором Поручитель зобов'язався виконати їх протягом 2 (двох) календарних днів з дня отримання вимоги, направленої згідно з пунктом 2.5. Договору поруки, шляхом перерахування коштів на рахунок Банку.

Договір поруки набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками Банку та Поручителя (у випадку наявності печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за Кредитним договором (п. 5.1. Договору поруки).

На думку позивача, Договір поруки порушує його права, оскільки встановлення без відома позивача додаткової зобов'язаної особи за зобов'язаннями першого, яка (особа) на цій підставі претендує на набуття статусу солідарного співборжника позивача, за умови, що вказані дії опосередковані правочином, укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, свідчить про порушення прав позивача як сторони кредитного договору, а також законних інтересів останнього, заснованих на неприйнятності для позивача бути учасником правовідносин, встановлених неналежним чином.

Невідповідність умов Договору поруки положенням закону позивач вбачає в тому, що всупереч ст.ст. 546, 553, 554 ЦК України укладення договору поруки має передувати порушенню основного зобов'язання боржником, оскільки, як вважає позивач, настання правових наслідків за договором поруки обумовлено відкладальною умовою, якою виступає порушення основного (забезпеченого порукою) зобов'язання боржником, тоді як спірний Договір поруки було укладено вже після порушення основного зобов'язання (Кредитного договору) позивачем та після пред'явлення відповідачем 1 вимоги позивачу у зв'язку з цим порушенням.

Позивач вважає, що Договір укладено під відкладальною умовою в момент, коли вказана обставина вже настала, що прямо суперечить ст. 212 ЦК України

За таких обставин, позивач дійшов до висновку, що Договір поруки суперечить закону та всупереч ч. 5 ст. 203 ЦК України не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Чинним законодавством України та умовами, як Кредитного договору, так і оспорюваного Договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Крім того, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Такі висновки зроблені Верховним Судом України у постанові від 20 лютого 2012 року у справі N 6-51цс11, у постанові від 14 серпня 2012 року у справі № 3-35гс12, а також аналогічні правові висновки викладені у листі Верховного Суду України від 01.02.2015 "Аналіз застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання".

Відтак, посилання позивача щодо порушення Договором поруки його охоронюваних законом прав та інтересів у цій частині нормативно не обгрунтовані.

Також не ґрунтується на нормах чинного законодавства твердження позивача, що укладення договору поруки має обов'язково передувати порушенню основного зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, і поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Тобто за приписами вказаної норми для укладення договору поруки необхідна саме наявність у боржника обов'язку, який він має виконати перед кредитором, тобто дійсність зобов'язання щодо виконання якого надається порука, і при цьому приписи вказаної норми, параграфу 3 глави 49 ЦК України, який регулює відносини поруки, та інші норми закону не обмежують можливість надання поруки фактом вже наявності або ще відсутності порушення зобов'язання, щодо якого надається порука. Тобто приписами закону, за умови що зобов'язання є дійсним, надавати поруки по вже порушеному зобов'язанню не заборонено.

Дійсність зобов'язань за вказаним Кредитним договором, щодо яких надавалась порука за Договором поруки, не спростована позивачем належними засобами доказування.

Враховуючи наведене, порушення ст.ст. 546, 553, 554 ЦК України при укладенні Договору поруки позивачем не доведено.

Також, укладення Договору поруки не суперечить ст. 212 ЦК України, оскільки відповідно до вказаної норми, особи, які вчиняють правочин, саме мають право, а не зобов'язані обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), тоді як враховуючи свободу договору за ст. 627 ЦК України сторони вирішили укласти поруки щодо вже порушеного зобов'язання (що, як встановлено вище судом, не суперечить закону).

Згідно ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не доведено відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутності вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованості будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Доказів того, що Договір поруки не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, матеріали справи не містять. Порука надавалася щодо дійсних зобов'язань за Кредитним договором, які були не виконані відповідачем, та що останнім не заперечується.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивачем із наведених ним обґрунтувань не доведено наявність підстав для визнання недійсним Договору поруки № 70/Z-6 від 28.07.2014 р., а тому у позові належить відмовити.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги наведене, судова колегія вважає, що рішення господарського суду м. Києва від 20.05.2015 р. у справі №910/9057/15 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Електросталь" задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 20.05.2015 р. у справі №910/9057/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Електросталь" - без задоволення.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов