номер провадження справи 22/35/14-2/87/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2015 Справа № 905/4110/14-908/4825/14

Суддя Мойсеєнко Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Фірма верхнього одягу "Фея", м.Маріуполь, Донецька область,

про стягнення 425191,44 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2 (довіреність б/н від 03.07.2014 р.);

від відповідача - Романюк А.В. (довіреність б/н від 01.04.2014 р.)

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2015р., враховуючи закінчення терміну повноважень судді у справі Ярешко О.В., справу №905/4110/14-908/4825/14 призначено судді Мойсеєнко Т.В. для розгляду.

Ухвалою від 22.06.2015 р. справа прийнята до провадження суддею Мойсеєнко Т.В., присвоєно справі номер провадження 22/35/14-2/87/15 та призначено розгляд справи на 21.07.2015 р.

Предметом розгляду є вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Фірма верхнього одягу "Фея" основного боргу у розмірі 380000,00 грн., інфляційних втрат у розмірі 39756,92 грн., 3% річних у розмірі 5434,52 грн., всього 425191,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що в порушення зобов'язань за договором купівлі-продажу № 10 від 16.01.2012 р. відповідач не повністю оплатив поставлений йому товар, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 231620,00 грн. Також відповідач не повністю оплатив товар за договором купівлі-продажу № 1 від 03.01.2013 р. на суму 148380,00 грн. Позивач просить стягнути з відповідача прострочену заборгованість в загальному розмірі 380000,00 грн., а також нараховані на неї інфляційні втрати в сумі 39756,92 грн. за період січень-травень 2014 року та 3% річних в сумі 5434,52 грн. за період з 01.01.2014р. по 23.06.2014 р. Позов заявлено на підставі ст. ст. 526, 530, 536, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 175, 193 Господарського кодексу України.

Відповідач у відзиві на позов зазначив, що договори, на підставі яких подано позов, відповідачем не укладались. В архіві підприємства перебуває лише неакцептований проект договору № 10 від 16.01.2012 р., який не був підписаний відповідачем з підстав відсутності у генерального директора необхідного обсягу цивільної дієздатності. Оскільки на договорі відсутні підпис та печатка ПАТ «ФіВО «Фея», то такий договір, на думку відповідача, ним не укладався. Відповідач зауважує, що з наявної у нього копії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що її особистий підпис не відповідає підпису, наведеному у проекті договору №10, а підписи колишнього генерального директора ПАТ «ФіВО «Фея» ОСОБА_5 не відповідають підписам, наявним у справах ПАТ «ФіВО «Фея». У зв'язку з цим відповідач вважає, що позовні вимоги, які ґрунтуються на копіях договорів, які, можливо, підроблені, не можуть бути задоволені без проведення судової почеркознавчої експертизи. При цьому зауважує, що навіть у разі встановлення судом факту позадоговірної поставки продукції, відсутні підстави казати про узгодження сторонами ціни на продукцію, яка поставляється. Документи, надані позивачем, не містять ознак належності до договорів № 10 та № 1, на них відсутні підписи одноособового виконавчого органу - генерального директора ПАТ «ФіВО «Фея» (на той час ОСОБА_5.), що унеможливлює твердження про схвалення відповідачем ціни на продукцію як істотної умови договору. Також зауважує, що платіжні виписки банку не містять посилань на договори № 10 та № 1, а посилаються на накладні № 1-18, які суду і відповідачеві надано не було. Накладні є внутрішнім документом сторін та не змінюють договору. Розрахунок штрафних санкцій вважає безпідставним, оскільки він здійснений з порушенням вимог ч. 6 ст.232 Господарського кодексу України щодо припинення нарахування пені через 6 місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, боржник повинен виконати обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Наданими позивачем проектами договорів не встановлені терміни оплати, а станом на 04.12.2014 р. від позивача не надходило вимоги про оплату товару. У зв'язку з цим відповідач вважає, що прострочення зобов'язання з оплати товару не було.

Позивач у письмових поясненнях по справі зауважив, що договори купівлі-продажу були виготовлені самим відповідачем та скріплені печатками сторін. В подальшому відповідач схвалив правочин шляхом оплати за отриманий товар. Щодо стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексі інфляції та 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України у межах строків позовної давності, визначених статтею 223 Господарського кодексу України та статтями 256, 257 Цивільного кодексу України є законним, оскільки на ці вимоги поширюється загальна позовна давність тривалістю у 3 роки. Також вказує, що у бухгалтерському обліку відповідача відображено по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» розрахунки з ФОП ОСОБА_1 На підставі бухгалтерського обліку відповідач склав фінансову звітність, у якій у стовбці балансу за 2012 рік, за 6 місяців 2013 року, за 2013 рік та за 6 місяців 2014 року відобразив у рядку 1615 «поточна кредиторська заборгованість за товари, роботи, послуги кредиторську заборгованість перед позивачем, а також зробив акт звірки станом на 01.12.2013 р., де відображено кредиторську заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 400000,00 грн. Таким чином, позивач вважає, що відповідач своїми діями, а саме: отриманням від позивача товару на підставі прибуткових накладних, повною чи частковою сплатою за отриманий товар на підставі рахунків позивача, проведення у бухгалтерській звітності операцій по прийманню та оплаті товару, оприлюдненням відповідачем річної інфомрації емітента цінних паперів за 2013 рік, в якій зазначено кредиторська заборгованість перед позивачем, схвалив укладений з позивачем правочин. Стосовно зазначення в рахунках № 4 від 18.01.2012 р. та № 5 від 26.01.2013 р. платником ПАТ «ММК імені Ілліча» позивач зауважив, що це була помилка, пов'язана з тим, що тендер на закупівлю матеріалів для відповідача проводився на ПАТ «ММК імені Ілліча».

17.06.2015 р. позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої уточнив, що сума основної заборгованості становить 367000,00 грн. та збільшив період нарахування 3% річних та інфляційних втрат, просить стягнути з відповідача основний борг у сумі 367000,00 грн., а також 3% річних в сумі 16047,45 грн. за період з 01.01.2014 р. по 16.06.2015 р. та інфляційні втрати в сумі 271428,74 грн. за період з січня 2014 року по травень 2015 року, загалом - 654476,19 грн.

Заява про збільшення позовних вимог відповідає ст. 22 ГПК України та прийнята судом до розгляду.

У додатковому відзиві, наданому 16.07.2015 р., відповідач відзначив, що враховуючи позадоговірні відносини, які мали місце між сторонами, відповідач не має будь-яких зобов'язань перед позивачем. Посилання позивача на специфікації відповідач вважає безпідставними, оскільки договором не передбачено підписання специфікацій на товар. Також позивачем не надано накладних продавця, які були б невід'ємними частинами договору та узгоджувались виконавчим органом відповідача. Тому накладні, на підставі яких заявлено позов, не створюють правових наслідків у вигляді узгодження сторонами ціни на продукцію. Просить призначити у справі судову економічну експертизу для з'ясування правомірності визначення протягом 2012-2013 років рівня звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, з оплатою витрат на проведення експертизи за рахунок відповідача.

В судовому засіданні 21.07.2015р. були присутні представники сторін, за їх заявою фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав збільшені позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, та продав клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої просить доручити Харківському НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. ім. М.С.Бокаріуса Міністерства юстиції України. На вирішення поставити питання: чи виконано підпис на другій сторінці договорів купівлі-продажу від 16.01.2012 р. № 10 і від 03.01.2013 р. № 1 між ПАТ «ФіВО «Фея» і ФОП ОСОБА_1 у графі покупець ОСОБА_5? Призначити у справі судову економічну експертизу, проведення якої доручити Харківському НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. ім. М.С.Бокаріуса Міністерства юстиції України. На вирішення поставити питання: визначити рівень звичайних цін, що склались на товари, аналогічні товарам, що є предметом вимог у справі №905/4110/14-908/4825/14 та які передавались у місті Маріуполь у 2012-2013 роках. Оплату експертизи відповідач гарантує. У зв'язку з цим просить зупинити провадження у справі.

Представник позивача проти призначення експертизи заперечив, оскільки вважає, що наявні докази у справі не містять суперечностей і дозволяють розглянути справу по суті, потреби у призначенні експертизи не вбачає.

Розглянувши клопотання відповідача про призначення судової експертизи, суд відмовив у його задоволенні з наступних підстав.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Статтею 33 ГПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У ст. 32 ГПК України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Частиною 1 статті 41 ГПК України передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

У ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» встановлено, що судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Згідно з роз'ясненням, викладеним в п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

В даному випадку суд вважає, що наявних у справі документів достатньо для розгляду справи по суті, і надані сторонами докази дозволяють надати оцінку дійсним правовідносинам сторін без призначення судової експертизи з урахуванням норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Зокрема, оспорювання відповідачем фактів укладення договорів купівлі-продажу, а також факту поставки товару на умовах цих договорів, не усуває факту прийняття відповідачем товару на підставі прибуткових накладних, тобто накладних, які складались самим відповідачем, та часткової оплати товару відповідачем. Обставини, які мають значення для розгляду справи, можуть бути встановлені за допомогою наявних доказів у справі, які не є взаємно суперечливими, і необхідності в призначенні судової експертизи немає, оскільки висновок експерта не замінить інших засобів доказування.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду спору по суті, і розгляд справи можливий в даному судовому засіданні.

В судовому засіданні 21.07.2015 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

16.01.2012 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (продавець, позивач) та публічним акціонерним товариством "Фірма верхнього одягу "Фея" (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу № 10, за яким продавець за замовленням покупця зобов'язується передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити товар згідно відповідних накладних, що виписуються продавцем, і які є невід'ємною частиною даного договору. Замовлення покупця може бути як усним, так і письмовим.

Згідно з п. 1.2 договору асортимент, кількість, номенклатура товару узгоджуються сторонами та зазначаються у відповідній накладній, що виписується продавцем.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору поставка здійснюється на умовах СРТ, м.Маріуполь, згідно положень «Інкотермс-2000». Продавець зобов'язаний поставити відповідну партію товару у строк та в кількості, прямо передбачених у замовленні покупця.

У п. 3.1 договору сторони погодили, що право власності на товар та ризик його загибелі або пошкодження переходять від продавця до покупця в момент фактичного отримання товару покупцем. Фактичне отримання товару покупцем підтверджується підписом уповноваженого представника покупця у відповідних товаросупровідних документах на товар (видатковою накладною). Перевірка товару за кількістю та якістю здійснюється покупцем при фактичному отриманні товару.

За умовами пунктів 5.1, 5.2 договору покупець здійснює 100% оплату кожної партії товару, що поставляється, за кількістю та за якістю, що зазначені у рахунку-фактурі, відстрочка платежу - 30 календарних днів. Оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів покупця на розрахунковий рахунок продавця.

У п. 8.1 договору зазначено, що даний договір вступає в силу з моменту підписання сторонами та діє до 31.12.2013 р. У випадку, якщо жодна із сторін не виявить бажання розірвати даний договір, повідомивши про це іншу сторону за один місяць до спливу строку його дії, даний договір вважається пролонгованим на один рік.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2012 році позивач поставив відповідачу товар (фурнітура в асортименті) на загальну суму 962815,70 грн. згідно наступних прибуткових накладних:

- № ПН-0000023 від 18.01.2012 р. на суму 128351,00 грн. (кнопка-ґудзик, фіксатор, блискавки, резинки);

- № ПН-0000010 від 26.01.2012 р. на суму 4930,00 грн. (сітка підкладу);

- № ПН-0000024 від 26.01.2012 р. на суму 264724,00 грн. (кнопка-ґудзик, фіксатор, блискавки, резинки);

- № ПН-0000145 від 29.05.2012 р. на суму 19591,20 грн. (сітка підкладу);

- № ПН-0000279 від 11.10.2012 р. на суму 12069,50 грн. (сітка підкладу);

- № ПН-0000335 від 23.11.2012 р. на суму 17500,00 грн. (блочки, тримачі);

- № ПН-0000336 від 30.11.2012 р. на суму 15000,00 грн. (блискавки);

- № ПН-0000363 від 12.12.2012 р. на суму 12000,00 грн. (блискавки);

- № ПН-0000370 від 21.12.2012 р. на суму 109500,00 грн. (блискавки, кнопки-ґудзики, стопер);

- № ПН-0000369 від 27.12.2012 р. на суму 379150,00 грн. (блискавки).

На оплату зазначеного товару позивачем були виписані рахунки № 4 від 18.01.2012 р. на суму 128351,00 грн., № 5 від 26.01.2012 р., на суму 269654,00 грн., № 6 від 29.05.2012 р. на суму 19591,20 грн., № 7 від 11.10.2012 р. на суму 12069,50 грн., № 8 від 23.11.2012 р. на суму 17500,00 грн., № 9 від 30.11.2012 р. на суму 15000,00 грн., № 10 від 12.12.2012 р. на суму 12000,00 грн., № 11 від 21.12.2012 р. на суму 109500,00 грн., № 12 від 27.12.2012 р. на суму 379150,00 грн.

При оформленні перших двох рахунків № 4 від 18.01.2012 р. на суму 128351,00 грн. та №5 від 26.01.2012 р., як зазначив позивач, була допущена помилка при зазначенні платником ПАТ «ММК ім. Ілліча», пов'язана з тим, що тендер на закупівлю матеріалів для відповідача проводився на ПАТ «ММК імені Ілліча». Фактично рахунки були виписані на оплату товару, поставленого відповідачу, і відповідач в подальшому здійснив оплату цих рахунків.

Зокрема, відповідачем були здійснені наступні оплати товару:

- 28.02.2012 р. на суму 50000,00 грн. (за фурнітуру згідно рах. № 4 від 18.01.2012 р.);

- 06.03.2012 р. на суму 188005,00 грн. (за фурнітуру згідно рах. № 4 від 18.01.2012 р. та №5 від 26.01.2012 р.);

- 14.03.2012 р. на суму 160000,00 грн. (за фурнітуру згідно рах. № 5 від 26.01.2012 р.);

- 13.06.2012 р. на суму 19591,20 грн. (за фурнітуру згідно рах. № 6 від 29.05.2012 р.);

- 30.11.2012 р. на суму 12069,50 грн. (сітка згідно рахунку № 7 від 11.10.2012 р.);

- 11.01.2013 р. на суму 12069,50 грн. (блочка ярликотримач згідно рахунку № 8 від 23.11.2012 р.);

- 17.01.2013 р. на суму 5430,50 грн. (блочка ярликотримач згідно рахунку № 8 від 23.11.2012 р.);

- 21.01.2013 р. на суму 12000,00 грн. (блискавка згідно рахунку № 10 від 12.12.2012 р.);

- 31.01.2013 р. на суму 15000,00 грн. (блискавка згідно рахунку №9 від 30.11.2012 р.);

- 22.02.2013 р. на суму 9500,00 грн. (блискавка згідно рахунку № 11 від 21.12.2012 р.);

- 25.02.2013 р. на суму 2500,00 грн. (блискавка, кнопка згідно рахунку № 11 від 21.12.2012р.);

- 27.02.2013 р. на суму 15000,00 грн. (блискавка, кнопка згідно рахунку № 11 від 21.12.2012 р.);

- 28.02.2013 р. на суму 5000,00 грн. (блискавка, кнопка згідно рахунку № 11 від 21.12.2012р.);

- 13.03.2013 р. на суму 50000,00 грн. (блискавка, кнопка згідно рахунку № 11 від 21.12.2012р.);

- 27.03.2013 р. на суму 17500,00 грн. (блискавка, кнопка згідно рахунку № 11 від 21.12.2012 р.);

- 01.04.2013 р. на суму 10000,00 грн. (блискавка, кнопка згідно рахунку № 11 від 21.12.2012 р.);

- 16.04.2013 р. на суму 50000,00 грн. (блискавка, кнопка згідно рахунку № 12 від 27.12.2012 р.);

- 30.04.2013 р. на суму 16380,00 грн. (ґудзик, кнопка згідно рахунку № 13 від 01.02.2013р.);

- 20.05.2013 р. на суму 51150,00 грн. (блискавка, кнопка згідно рахунку № 12 від 27.12.2012 р.);

- 08.07.2013 р. на суму 20000,00 грн. (за блискавку згідно рахунку № 12 від 27.12.2012р.);

- 09.08.2013 р. на суму 10000,00 грн. (за блискавку згідно рахунку № 12 від 27.12.2012р.).

Всього за поставки 2012 року оплачено 731195,70 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача. Залишок неоплаченого товару складає 352045,70 грн. по прибутковій накладній № ПН-0000369 від 27.12.2012 р.

03.01.2013 р. сторонами укладено договір купівлі-продажу №1 з аналогічними умовами строком дії до 31.12.2013 р.

До договору № 1 від 03.01.2013 р. сторонами підписана специфікація № 1 від 18.01.2013 р. на поставку товару (кнопка-ґудзик, фіксатор, блискавки) на загальну суму 363000,00 грн. з ПДВ. Умови поставки - СРТ м. Маріуполь.

В 2013 році позивач поставив відповідачу товар (фурнітура в асортименті) на загальну суму 338380,00 грн., що підтверджується прибутковими накладними:

- № ПН-0000062 від 01.02.2013 р. на суму 13000,00 грн. (кнопка-ґудзик);

- № ПН-0000061 від 04.02.2013 р. на суму 180300,00 грн. (блискавки);

- № ПН-0000063 від 14.02.2013 р. на суму 16380,00 грн. (кнопка -ґудзик, фіксатор);

- № ПН-0000109 від 22.03.2013 р. на суму 19500,00 грн. (кнопка -ґудзик, фіксатор);

- № ПН-0000151 від 05.04.2013 р. на суму 109200,00 грн. (кнопка -ґудзик, фіксатор).

На оплату товару позивачем були виписані рахунки № 13 від 01.02.2012 р. на суму 13000,00 грн., № 15 від 04.02.2013 р. на суму 180300,00 грн., № 14 від 14.02.2013 р. на суму 16380,00 грн., № 18 від 19.02.2013 р. на суму 13000,00 грн., № 21 від 22.03.2013 р. на суму 19500,00 грн., № 23 від 05.04.2013 р. на суму 109200,00 грн. Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, рахунки передавались разом із товаром.

Відповідачем були здійснені оплати товару на підставі вказаних рахунків:

- 26.04.2014 р. на суму 13000,00 грн. (ґудзик, кнопка згідно рахунку № 13 від 01.02.2013р.);

- 16.07.2013 р. на суму 30000,00 грн. (за блискавки згідно рахунку № 15 від 04.02.2013р.);

- 05.08.2013 р. на суму 50000,00 грн. (за блискавки згідно рахунку № 15 від 04.02.2013р.);

- 30.09.2013 р. на суму 30000,00 грн. (за фурнітуру згідно рахунку № 15 від 04.02.2013р.);

- 29.10.2013 р. на суму 10000,00 грн. (за фурнітуру згідно рахунку № 18 від 19.02.2013р.);

- 11.11.2013 р. на суму 50000,00 грн. (за фурнітуру згідно рахунку № 15 від 04.02.2013р.);

- 25.12.2013 р. на суму 2000,00 грн. (за фурнітуру згідно рахунку № 15 від 04.02.2013 р.);

- 21.01.2014 р. на суму 3000,00 грн. (за фурнітуру згідно рахунку № 15 від 04.02.2013 р.);

- 04.02.2014 р. на суму 5000,00 грн. (за фурнітуру згідно рахунку № 15 від 04.02.2013 р.);

- 20.02.2014 р. на суму 5000,00 грн. (за фурнітуру згідно рахунку № 15 від 04.02.2013 р.);

- 17.03.2014 р. на суму 5000,00 грн. (за фурнітуру згідно рахунку № 15 від 04.02.2013 р.);

Всього оплачено 203000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача. Залишок неоплаченого товару складає 135380,00 грн. за останніми трьома прибутковими накладними № ПН-0000063 від 14.02.2013 р.; № ПН-0000109 від 22.03.2013 р.; №ПН-0000151 від 05.04.2013 р.

В судовому засіданні 21.07.2015 р. судом оглянуті оригінали прибуткових накладних, рахунків та виписок.

Загалом залишок неоплаченого товару по поставках 2012-2013 років складає 367000,00 грн. Позивач просить стягнути дану суму заборгованості, а також нараховані на неї 3% річних в сумі 16047,45 грн. та інфляційні втрати в сумі 271428,74 грн. на підставі умов укладених із відповідачем договорів купівлі-продажу № 10 від 16.01.2012 р. та № 1 від 03.01.2013 р.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За умовами пунктів 1.2 договорів купівлі-продажу № 10 від 16.01.2012 р. та № 1 від 03.01.2013 р. асортимент, кількість, номенклатура товару узгоджуються сторонами та зазначаються у відповідній накладній, що виписується продавцем. Відповідно до п. 2.2 договору продавець зобов'язаний поставити відповідну партію товару у строк та в кількості, прямо передбачених у замовленні покупця.

У договорі купівлі-продажу № 10 від 16.01.2012 р. не погоджено предмет та ціну товару. Накладних продавця та замовлень покупця, які виписані на підставі цього договору, сторонами не надано.

До договору купівлі-продажу № 1 від 03.01.2013 р. накладні продавця та замовлення покупця, які виписані на підставі цього договору, сторонами не надано. Однак до цього договору сторонами підписана специфікація №1 від 18.01.2013 р., в якій погоджено вид та кількість товару, місце поставки.

Доказів того, що спірні поставки здійснені на умовах договорів купівлі-продажу № 10 від 16.01.2012 р. та № 1 від 03.01.2013 р. суду не надано. В даному випадку всі накладні, на підставі яких було поставлено товар, є прибутковими, тобто такими, що виписані покупцем, а не продавцем, як це погоджено в п. 1.2 договорів купівлі-продажу № 10 від 16.01.2012 р. та № 1 від 03.01.2013 р., та не містять посилань на ці договори. У цих прибуткових накладних зазначено, що вони виписані без замовлення, що не відповідає умовам п. 2.2 договорів купівлі-продажу. Рахунки на оплату поставленого товару також не містять посилань на договори купівлі-продажу.

Таким чином, прибуткові накладні, на підставі яких поставлявся товар, не можуть вважатися невід'ємними частинами договорів купівлі-продажу № 10 від 16.01.2012 р. та № 1 від 03.01.2013 р., оскільки вони не відповідають умовам цих договорів та не містять посилань на них.

Враховуючи викладене, умови договорів купівлі-продажу № 10 від 16.01.2012 р. та № 1 від 03.01.2013 р. не можуть бути застосовані до спірних поставок.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, у п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти в письмовій формі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як встанволено судом, неоплаченим залишився товар, поставлений за прибутковими накладними № ПН-0000369 від 27.12.2012 р., № ПН-0000063 від 14.02.2013 р., № ПН-0000109 від 22.03.2013 р., № ПН-0000151 від 05.04.2013 р.

Правовідносини сторін, що оформлені відповідними прибутковими накладними № ПН-0000369 від 27.12.2012 р., № ПН-0000063 від 14.02.2013 р., № ПН-0000109 від 22.03.2013 р., №ПН-0000151 від 05.04.2013 р. та рахунками на їх оплату, свідчать про укладення між сторонами окремих правочинів купівлі-продажу товару. А саме: позивач, здійснивши поставку товару на підставі рахунків та прибуткових накладних, які містять відомості про вид, кількість та ціну товару, а відповідач, у свою чергу, прийнявши товар на таких умовах, уклали правочин, який за своїм змістом містить істотні умови договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 692 ЦК України передбачено обов'язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У п. 1 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що строк виконання грошового зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу та поставки, встановлений спеціальною нормою статті 692 ЦК України, та не може ставитися в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України. Дії сторін (передача продавцем товару покупцю за видатковими накладними, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки. Згідно з частиною другою статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар (див. постанову Вищого господарського суду України від 20.09.2012 №12/5026/556/2012).

Таким чином, отримання відповідачем товару на підставі первинних документів, що фіксують факт господарської операції (в даному випадку - прибуткових накладних, які виписувались самим відповідачем), є самостійною підставою виникнення у відповідача зобов'язань з оплати цього товару. В силу приписів ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України оплата мала бути здійснена відповідачем після прийняття товару.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Факт отримання товару відповідачем не спростований. При цьому суд зауважує, що накладні на отримання товару є прибутковими, тобто такими, що виписувались самим покупцем та завірялись печаткою його підприємства. Претензій щодо якості та кількості переданого товару відповідач позивачу не направляв. Отриманий товар відповідач позивачу не повертав.

Відповідач здійснив часткову оплату товару по прибутковій накладній № ПН-0000369 від 27.12.2012 р. на підставі рахунку № 12 від 27.12.2012 р., залишок боргу по цій накладній складає 352045,70 грн.

Залишок неоплаченого товару по поставках 2013 року складає 135380,00 грн. за останніми трьома прибутковими накладними № ПН-0000063 від 14.02.2013 р.; № ПН-0000109 від 22.03.2013 р.; № ПН-0000151 від 05.04.2013 р. При цьому прибуткова накладна № ПН-0000063 від 14.02.2013 р. частково оплачена на суму 9700,00 грн. за рахунок здійснених відповідачем оплат, залишок боргу по ній складає 6680,00 грн. Прибуткові накладні № ПН-0000109 від 22.03.2013 р. та № ПН-0000151 від 05.04.2013 р. на загальну суму 128700,00 грн. не оплачені повністю.

Відповідач не надав доказів сплати заборгованості в розмірі 367000,00 грн.

Оспорювання відповідачем підпису генерального директора на договорі купівлі-продажу № 10 від 16.01.2012 р. не має правового значення для розгляду даної справи, оскільки спірні поставки товару визнані судом окремими самостійними правочинами купівлі-продажу, які не регулюються умовами укладених між сторонами договорів купівлі-продажу.

Факт поставки товару підтверджується наявними у справі доказами та визнаний відповідачем шляхом оплати частини поставленого товару.

Статтею 241 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Таким чином, відповідач своїми діями, а саме: отриманням від позивача товару на підставі прибуткових накладних, частковою сплатою за отриманий товар на підставі рахунків позивача, схвалив укладений з відповідачем правочин.

Враховуючи викладене, твердження відповідача про те, що прибуткові накладні не є доказом отримання товару, бо підписані від імені відповідача особою, посадове становище та прізвище якої не вказано, до уваги судом не приймаються. До того ж, останнім не спростовано належними та допустимими доказами факт отримання від позивача товару та не доведено відповідачем, що прибуткові накладні підписані не представником відповідача, а будь-якою іншою особою. Також суд зауважує, що якщо відповідач вважає, що прибуткові накладні є підробленими документами, то він не позбавлений можливості звернутись до правоохоронних органів з відповідною заявою.

В абзаці 7 підпункту 3.12 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 367000,00 грн. основного боргу за поставлений товар підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення строків оплати товару позивач нарахував на суму боргу в розмірі 367000,00 грн. 3% річних за період з 01.01.2014 р. по 16.06.2015 р. (532 дні) в сумі 16047,45 грн. та інфляційні втрати за січень 2014 року - травень 2015 року в сумі 271428,74 грн.

Розрахунки 3% річних та інфляційних втрат судом перевірені, вимоги про стягнення 3% річних в сумі 16047,45 грн. та інфляційних втрат в сумі в сумі 271428,74 грн. визнані обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на порушення позивачем періоду нарахування штрафних санкцій є необґрунтованими, оскільки 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями і їх нарахування не регулюється положеннями ч. 6 ст.232 Господарського кодексу України.

Таким чином, позовні вимоги задоволені судом в повному обсязі.

Відповідно до 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Фірма верхнього одягу "Фея" (вул. Георгіївська, 2, м. Маріуполь, Донецька область, 87515, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов'язкових платежів НОМЕР_1) основний борг у сумі 367000,00 грн. (триста шістдесят сім тисяч грн. 00 коп.), інфляційні втрати в сумі 271428,74 грн. (двісті сімдесят одна тисяча чотириста двадцять вісім грн. 74 коп.), 3% річних в сумі 16047,45 грн. (шістнадцять тисяч сорок сім грн. 45 коп.) та витрати зі сплати судового збору в сумі 13089,52 грн. (тринадцять тисяч вісімдесят дев'ять грн. 52 коп.).

Видати наказ.

Суддя Т.В.Мойсеєнко

Рішення оформлено та підписано 31.07.2015р.

і набирає законної сили після закінчення

десятиденного строку з дня його підписання.