ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Справа № 902/1838/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Ткаченко Н.Г. (головуючого),
Катеринчук Л.Й. (доповідача),
Куровського С.В.
розглянувши касаційну скаргу Приватного підприємства "Гурівецьке"
на постанову та рішення Рівненського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 року господарського суду Вінницької області від 04.03.2015 року
у справі господарського суду№ 902/1838/14 Вінницької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс-Україна"
доПриватного підприємства "Гурівецьке"
простягнення 95 877, 05 грн. заборгованості
в судовому засіданні взяли участь представники сторін:

Приватного підприємства "Гурівецьке":Кучерява І.П. (довіреність від 15.07.2015 року),
Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс-Україна": Драчук С.В. (довіреність №4 від 04.04.2012 року).
В С Т А Н О В И В :

ухвалою господарського суду Вінницької області від 30.12.2014 року порушено провадження у справі №902/1838/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс-Україна" (далі - позивача) до Приватного підприємства "Гурівецьке" (далі - відповідача) про стягнення 95 877, 05 грн. заборгованості, що становить 0,7% від вартості неоплаченого відповідачем, як покупцем, товару на загальну суму 244 584, 32 грн., поставленого позивачем відповідно до договору поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу №136 КП від 05.06.2013 року, за кожен день прострочення виконання грошового зобов'язання в період з 23.10.2014 року по 16.12.2014 року, з покладенням на відповідача судових витрат у справі на суму 1 917, 54 грн. (а.с. 1).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 04.03.2015 року (суддя Тісецький С.С.) позов задоволено, стягнено з відповідача на користь позивача 95 877, 05 грн. - 0,7% за користування товарним кредитом, нарахованих в період після порушення щодо відповідача-боржника справи про банкрутство. Судом зазначено, що спірна сума поточними грошовими зобов'язаннями боржника (відповідача), на які дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється в силу положень частини 5 статті 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011 року, чинній з 19.01.2013 року (далі - Закон про банкрутство), та 1 917, 54 грн. витрат зі сплати судового збору (а.с. 109 - 113).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 04.03.2015 року та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та невідповідністю його висновків за змістом оскаржуваного рішення фактичним обставинам справи.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Крейбух О.Г., судді: Василишин А.Р., Юрчук М.І.) апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 04.03.2015 року у справі - без змін з тих же підстав (а.с. 168 - 176).

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 27.05.2015 року та рішення суду першої інстанції від 04.03.2015 року, прийняти у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову, аргументуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 3, 694 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 1, 19 Закону про банкрутство, та статей 22, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). За твердженням скаржника, суди дійшли помилкового висновку про правомірність нарахування позивачем в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів 0,7% на суму конкурсної заборгованості відповідача за договором поставки, як плату за користування товарним кредитом відповідно до частини 5 статті 694 ЦК України, оскільки проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами договору (пункт 3.4.) нараховуються за кожен день прострочення відповідачем оплати вартості поставленого позивачем товару, за своєю правовою природою є неустойкою (пенею) визначеною частиною 3 статті 549 ЦК України, нарахування якої не відбувається в час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство відповідача-боржника.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 27.05.2015 року та рішення суду першої інстанції від 04.03.2015 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги (з урахуванням додаткових пояснень від 14.07.2015 року), вислухавши представників сторін, дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, договорів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтями 526, 610, 611 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частин 1 - 3 статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Статтею 694 ЦК України передбачено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Отже, частиною 3 статті 692 ЦК України конкретизовано передбачений статтею 536 цього Кодексу обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами як плати за весь час користування такими коштами. При цьому, в договірному порядку може бути визначено лише розмір зазначених процентів, але не інший спосіб їх обчислення, ніж визначено законом (річні), оскільки умова договору про нарахування плати за користування грошовими коштами кредитора у відсотках від суми невиконаного (несвоєчасно виконаного) боржником грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, визначає її правову природу як пені.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України згідно Постанов №14/002 від 24.12.2013 року у справі №8/5025/1402/12, №14/038 від 01.07.2014 року у справі №5010/1575/2012-20/83 та №14/039 від 01.07.2014 року у справі №11/5026/1925/2012 у подібних правовідносинах.

Відповідно до частин 1 - 3, 7 статті 19 Закону про банкрутство, мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Отже, за змістом статті 19 Закону про банкрутство, мораторій на задоволення вимог кредиторів зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань, які виникли до його введення ухвалою про порушення справи про банкрутство, тобто є конкурсними, а також припиняє нарахування неустойки (штрафу, пені), інших фінансових санкцій за порушення боржником грошових зобов'язань поточного та конкурсного характеру на період його дії.

Згідно з частиною 1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 05.06.2013 року між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу №136 КП (далі - договір поставки), згідно з яким позивач зобов'язався продати, а відповідач купити товар в кількості, асортименті, цінах, що обумовлюються в додатках, специфікаціях чи рахунках-фактурах, які є невід'ємною частиною цього договору, та на умовах поставки ("ІНКОТЕРМС 2010"), а відповідач, у свою чергу, зобов'язався провести оплату вартості товару (його партії) в порядку, визначеному пунктом 3.1. цього договору, а саме: частини вартості товару в розмірі 20% - до моменту відвантаження товару зі складу постачальника, а частини вартості товару в розмірі 80% - на умовах відстрочення кінцевого розрахунку протягом 30 календарних днів з дня відвантаження товару зі складу постачальника; датою оплати є день зарахування коштів на рахунок постачальника в банківській установі (пункти 1.1., 3.1., 3.2. договору) (а.с. 5 - 6).

Судами встановлено, що на момент закінчення строку дії договору поставки, визначеного сторонами як 31.12.2013 року, позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі та поставив відповідачу у жовтні-листопаді 2013 року товар на загальну суму 244 603, 42 грн., що підтверджується видатковими накладними та довіреностями на отримання матеріальних цінностей, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с. 48 - 54).

Суди встановили, що в порушення взятих на себе зобов'язань відповідач за поставлений товар не розрахувався, у зв'язку з чим постачальник заявив до нього позовну вимогу у справі №902/99/14 про стягнення 244 603, 42 грн. основного боргу та 4 892, 07 грн. судових витрат, яку задоволено в повному обсязі згідно рішення господарського суду Вінницької області від 06.02.2014 року, яке в апеляційному (та касаційному) порядку не оскаржувалось та набрало законної сили (а.с. 9 - 14).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, пунктом 3.4. договору поставки сторони спору визначили, що у разі затримки зі сторони покупця (відповідач у даній справі) з оплатою товару більш як на двадцять календарних днів, товар є таким, що проданий на умовах товарного кредиту, за користування якого покупець сплачує на користь постачальника (позивач у даній справі) проценти в розмірі 0,7% від вартості неоплаченого товару за кожен день; перебіг строку користування товарним кредитом починається із наступного, після закінчення двадцятиденного періоду, дня та припиняється в день оплати вартості товару покупцем (а.с. 5).

Судами встановлено обставини невиконання відповідачем рішення господарського суду Вінницької області від 06.02.2014 року у справі №902/99/14 про стягнення на користь позивача 244 603, 42 грн. вартості неоплаченого відповідачем товару, що стало підставою на нарахування позивачем згідно пункту 3.4. договору поставки 0,7% на суму основного боргу відповідача, як покупця, за кожен день прострочення виконання за період з 23.10.2014 року по 16.12.2014 року в розмірі 97 877, 05 грн., що відповідає розміру заявлених позовних вимог у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, ухвалою господарського суду Вінницької області від 23.10.2014 року у справі №902/637/14 порушено провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства "Гурівецьке" (відповідач у справі) за загальною процедурою, передбаченою Законом про банкрутство в редакції, чинній з 19.01.2013 року, введено процедуру розпорядження майном боржника з призначенням розпорядником майна арбітражного керуючого Гонту О.А., введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника (а.с. 15 - 20).

Отже, грошові вимоги позивача на суму основного боргу є конкурсними за своєю правовою природою, оскільки виникли до порушення щодо відповідача провадження у справі про банкрутство та підтверджені рішенням господарського суду від 06.02.2014 року у справі №902/99/14, яке не виконане відповідачем.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нараховані позивачем 0,7% за кожен день на суму основного боргу відповідача з оплати вартості поставленого товару не є фінансовою санкцією чи неустойкою (пенею), а є платою за користування товарним кредитом в розумінні частини 5 статті 694 ЦК України, стягнення якої з відповідача за період після порушення щодо нього справи про банкрутство є правомірним, оскільки спірна заборгованість є поточною і дія мораторію на її задоволення не поширюється в силу положень частини 5 статті 19 Закону про банкрутство.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в повному обсязі, погодився з висновками суду першої інстанції за змістом оскаржуваного рішення та не знайшов правових підстав для його зміни чи скасування.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає про невідповідність оцінки судами першої та апеляційної інстанцій правової природи пункту 3.4 умов договору поставки вимогам статей 536, 692 ЦК України , положенням частини 3 статті 19 Закону про банкрутство та неузгодженість таких висновків із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постановах №14/002 від 24.12.2013 року у справі №8/5025/1402/12, №14/038 від 01.07.2014 року у справі №5010/1575/2012-20/83 та №14-039 від 01.07.2014 року у справі №11/5026/1925/2012 у подібних правовідносинах.

Згідно зазначених норм права та їх застосування Верховним Судом України, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами договору нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов'язання, є за своєю правовою природою (враховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення) пенею, а тому на неї, як різновид неустойки, поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного у справі про банкрутство №902/637/14.

За таких обставин, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку про скасування постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 року та рішення господарського суду Вінницької області від 04.03.2015 року як таких, що прийняті з невірним застосуванням норм матеріального права, а зокрема, положень статей 549, 692, 694 ЦК України та статті 19 Закону про банкрутство в редакції, чинній з 19.01.2013 року.

З огляду на встановлення судами першої та апеляційної інстанцій обставин нарахування позивачем спірної заборгованості як плати за користування відповідачем товарним кредитом в розмірі 0,7% від суми грошового зобов'язання щодо оплати вартості поставленого товару за кожен день прострочення виконання в період з 23.10.2014 року по 16.12.2014 року, порушення відносно підприємства-відповідача провадження у справі №902/637/14 про банкрутство ухвалою суду від 23.10.2014 року з одночасним введенням мораторію на задоволення вимог кредиторів, та надання Верховним Судом України роз'яснень про правову природу процентів за користування чужими грошовими коштами, які за умовами договору нараховуються за кожен день прострочення виконання основного зобов'язання, як різновиду неустойки (пені), колегія суддів касаційного суду вважає за можливе прийняти у справі нове рішення про відмову в позові про стягнення 95 877, 05 грн.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що з огляду на прийняття у справі рішення про відмову в позові, судові витрати Приватного підприємства "Гурівецьке" в судах апеляційної та касаційної інстанцій необхідно покласти на позивача, а, зокрема, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс-Україна" судові витрати на загальну суму 1 917, 54 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Гурівецьке" задовольнити.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 року та рішення господарського суду Вінницької області від 04.03.2015 року у справі №902/1838/14 скасувати.

Прийняти у справі №902/1838/14 нове рішення:

"У задоволенні позову про стягнення 95 877, 05 грн. заборгованості відмовити.".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фідленс-Україна" (03038, місто Київ, Солом'янський район, вул. Лінійна, 17, ) на користь Приватного підприємства "Гурівецьке" (22124, Вінницька область, Козятинський район, село Гурівці, вул. Жовтнева, 86, ) 1 917 (одну тисячу дев'ятсот сімнадцять) грн. 54 (п'ятдесят чотири) коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг.

Господарському суду Вінницької області видати наказ.

Головуючий Н.Г. Ткаченко

Судді Л.Й. Катеринчук

С.В. Куровський