КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2015 р. Справа№ 910/2462/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Федорчука Р.В.

Лобаня О.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 27.07.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» на рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 (повне рішення складено 06.04.2015)

у справі №910/2462/15-г (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива»

до публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю «БОН-Ексім»

про визнання договору припиненим,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/2462/15-г у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/2462/15-г скасувати та прийняти нове рішення суду, яким у позов задовольнити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою від 13.05.2015 Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/2462/15-г у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що вважає апеляційну скаргу ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Представник позивача брав участь в судовому засіданні 27.07.2015, в якому підтримував доводи апеляційної скарги, надавав пояснення, просив апеляційну скаргу ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/2462/15-г скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача брали участь в судових засіданнях, надавали пояснення, заперечували щодо доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/2462/15-г - без змін.

Представники третьої особи в судові засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка представників сторін без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі представників третьої особи у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2009 між акціонерним товариством «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Бон-Ексім» (позичальник) укладено кредитний договір №14-09-980-К.

Відповідно до п. п. 1.1.- 1.1.2. кредитного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти (кредит) на умовах, визначених цим договором. Кредит надається в сумі 3 404 190,97 грн. Термін користування кредитом до 06.08.2010.

Додатковою угодою № 2 від 06.08.2010 до кредитного договору сторонами внесено зміни, якою продовжили термін дії користування кредитом до 02.06.2011.

02.06.2011 сторонами укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору, за змістом якої продовжено строк дії кредитного договору до 01.04.2018.

Пунктом 2 додаткової угоди №3 до кредитного договору визначено, що повернення основної суми кредиту 3 404 190,97 грн. починається з квітня 2014 року рівними частинами щомісяця до останнього робочого дня місяця включно (47 місяців по 70 920,65 грн. та останній місяць 70 920,42 грн.).

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 03.06.2011 між ПАТ «Брокбізнесбанк» (кредитор) та ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (поручитель) укладено договір поруки №14-09-980-П.

Згідно з п. 1.1. договору поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання ТОВ «БОН-Ексім» (боржник) зобов'язань за кредитним договором №14-09-980-К від 16.07.2009, що укладений між кредитором та боржником, згідно з яким боржник зобов'язаний в строк до 01.04.2018 повернути кредиторові кредит у сумі 3 404 190,97 грн., сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 14 % річних, а також сплатити штрафні санкції та інші платежі у розмірі та у випадку, передбачених кредитним договором.

Відповідно до п. 1.4. договору поруки у разі порушення боржником зобов'язань, передбачених кредитним договором, поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 3.2. договору поруки передбачено, що поручитель не пізніше наступного робочого дня з моменту отримання вимоги кредитора зобов'язаний виконати обов'язок боржника шляхом перерахування грошових коштів в сумі та на рахунок (рахунки), визначені у вимозі кредитора.

Згідно з п. 5.1. договору поруки цей договір набирає чинності з дати його укладення сторонами та діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором або до моменту припинення поруки з інших підстав, визначених чинним законодавством України.

У лютому 2015 року ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Брокбізнесбанк» про визнання договору поруки №14-09-980-П від 03.06.2011 припиненим з 28.05.2012.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач вважає, що з ТОВ «Бон-Ексім» та ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» повинно бути солідарно виплачено заборгованість за укладеним між сторонами кредитним договором. Проте, позивач не погоджується із вказаною позицією ПАТ «Брокбізнесбанк» та вважає, що договір поруки має бути визнано припиненим на підставі п. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України. Позивач також зазначає, що строк виконання основного зобов'язання, у зв'язку з його невиконанням, змістився з вказаної у додатковому договорі №3 дати з 01.04.2018 - до дати порушення умов кредитного договору у вигляді прострочення сплати відсотків, а саме з 28.11.2011. Тому у кредитора з 28.11.2011 виникло право вимоги до ТОВ «Бон-Ексім» як до боржника та до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» як до поручителя.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати зобов'язання за договором поруки припиненими у розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України та позовні вимоги, в яких позивач просить визнати договір поруки не відповідають встановленим способам захисту цивільних прав, а тому в позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Нормами ч. 4 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на вищезазначену норму ЦК України та стверджує про припинення договору поруки з 28.05.2012, оскільки вказана дата є останнім днем шестимісячного строку для пред'явлення кредитором вимоги до поручителя.

Норми чинного ЦК України свідчать про те, що в першу чергу сторони мають право самостійно в договорі поруки визначати строк для пред'явлення вимог до поручителя. За відсутності відповідної договірної умови слід застосовувати строки, передбачені у ч. 4 ст. 559 ЦК України.

За своєю правовою природою строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим).

Виходячи з того, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а строком існування (дії) самого зобов'язання поруки (преклюзивність строку), то і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються та означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між банком та позичальником укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору, умовами якої сторони погодили остаточний строк повернення кредиту - до 01.04.2018, починаючи з квітня 2014 року рівними частинами щомісячно до останнього робочого дня включно.

Тобто, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили також строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на підставі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 у справі 6-20цс14.

Враховуючи те, що відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

З умов додаткової угоди №3 до кредитного договору вбачається, що перший черговий платіж боржник повинен був здійснити не пізніше 01.05.2014, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

Тобто, перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя щодо оплати першого чергового платежу починається з 01.05.2014 та закінчується 01.11.2014.

Таким чином, з огляду на вищенаведене та враховуючи те, що п. 5.1. договору поруки передбачено, що він діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором або до моменту припинення поруки з інших підстав, визначених чинним законодавством України твердження позивача, що кредитор повинен був звернутись до поручителя з вимогою до 28.05.2012, а тому договір поруки із зазначеної дати є припиненим, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати зобов'язання за договором поруки припиненим у розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновок місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача про визнання договору поруки №14-09-980-П від 03.06.2011 припиненим не відповідають встановленим способам захисту цивільних прав є помилковим.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і господарського судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін, у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. У зв'язку із цим відмову в задоволенні позову про визнання договору поруки припиненим із тих підстав, що обраний поручителем спосіб захисту не передбачений законом, не можна визнати обґрунтованою.

Отже, з огляду на вищенаведене судова колегія вважає, що ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» звертаючись до господарського суду, обрав належний спосіб захисту своїх прав, а викладені судом першої інстанції мотиви в цій частині є безпідставні.

Проте, помилкове твердження суду першої інстанції про невідповідність вимог позивача встановленим способам захисту цивільних прав не вплинуло на правильність прийнятого судом рішення.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, позовні вимоги ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/2462/15-г прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/2462/15-г слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» на рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/2462/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 01.04.2015 у справі №910/2462/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2462/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Р.В. Федорчук

О.І. Лобань