РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2015Справа №910/12616/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ»

До Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

Про стягнення 5 644,48 грн.

Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від позивача Решитова Е.В. дов. №80 від 30.12.2014р.

від відповідача Ковригін О.В. дов. №б/н від 26.12.2014р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство «УКРТРАНСГАЗ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» стягнення з останнього заборгованості за Договором купівлі-продажу №249-К/88/234-у від 13.10.2010 у розмірі 5 644,48 грн., з яких 3 968,22 грн. - основного боргу, 714,28 грн. - пені, 277,78 грн. - штрафу, 357,47 грн. - 3% річних, 326,73 грн. - інфляційних втрат, крім того просив судові витрати у розмірі 1 827,00 грн. також покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.10.2010 між сторонами укладено Договір купівлі-продажу №249-К/88/234-у, відповідно до якого позивач взяв на себе зобов'язання продати, а відповідач прийняти та оплатити запасні частини та матеріали, проте, як вказує позивач, в результаті неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань у нього виникла заборгованість у розмірі 3 968,22 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2015 порушено провадження у справі №910/12616/15 та призначено розгляд справи на 17.06.2015.

В судовому засіданні 17.06.2015 оголошувалася перерва до 20.07.2015 відповідно до вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судове засідання 20.07.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання 20.07.2015 з'явився, надав пояснення по суті справи, відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданого 17.06.2015 на адресу суду.

На підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі №910/12616/15.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 20.07.2015 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.10.2010 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - Продавець, Позивач) та Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - Покупець, Відповідач) укладено Договір купівлі-продажу №249-К/88/234-у (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору Продавець зобов'язується продати, а Покупець прийняти та оплатити запасні часини та матеріали (далі - Продукція), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною цього Договору.

Сторони погодили, що загальна сума Договору становить 3 968,22 грн., в т. ч. ПДВ - 661,37 грн. (п. 3.2. Договору).

Згідно з приписами п.п. 3.4.-3.5. Договору Продавець після поставки Продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої Продукції згідно зі специфікацією до цього Договору. Покупець здійснює 100% оплату вартості Продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця, зазначеного в розділі 10 Договору.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що факт поставки Продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання Продукції.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку Позивача, виконанням Відповідачем грошового зобов'язання по оплаті поставленої згідно Договору Продукції, у зв'язку з чим Позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 3 968,22 грн.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору Позивачем поставлено Відповідачу Продукцію, визначену специфікацією, на загальну суму 3 968,22 грн. яку Відповідач прийняв, що підтверджується видатковими накладними:

- №06/10-2015 від 13.10.2010;

- №08/10-2011 від 13.10.2010;

- №14/10-2009 від 13.10.2010;

- №15/10-2005 від 13.10.2010;

- №16/10-2025 від 13.10.2010;

- №18/10-2008 від 13.10.2010;

- №20/10-2026 від 13.10.2010.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 ЦК України, п. 3.5. Договору, Покупець здійснює 100% оплату вартості Продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця.

Однак, Позивачем доказів надання Відповідачу рахунку-фактури на оплату поставленої Продукції не подано.

Разом з цим, суд зазначає, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України. (Даної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 37/405 від 29.09.2009).

Відповідно до п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання відповідачем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

В силу наведених вище положень законодавства прийняття Відповідачем Продукції від Позивача є підставою виникнення у Відповідача зобов'язання оплатити вказану Продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї.

Таким чином, заборгованість Відповідача за поставлену Продукцію згідно вищенаведеної видаткової накладної становить 3 968,22 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у Відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь Позивача на підставі Договору купівлі-продажу №249-К/88/234-у від 13.10.2010 суми у розмірі 3 968,22 грн. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення суду не надано.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» про стягнення суми основної заборгованості у розмірі 3 968,22 грн. за Договором купівлі-продажу №249-К/88/234-у від 13.10.2010 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, Позивач просить стягнути з Відповідача у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання з оплати поставленої Продукції 714,28 грн. - пені, 277,78 грн. - штрафу, 357,47 грн. - 3% річних, 326,73 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, з положень даної статті вбачається, що зазначені санкції можуть бути застосовані за наявності таких умов:

- вони підлягають застосуванню у разі скоєння господарського правопорушення, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належать до державного сектора економіки, або якщо виконання зобов'язання фінансується за рахунок державного кредиту;

- вони підлягають застосуванню тільки за два види правопорушень, а саме:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) - стягується штраф у розмірі 20 відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання - стягується пеня в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Судом встановлено, що Відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку з перерахування коштів не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, тому дії останнього є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" №01-8/344 від 11.04.2005 з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом встановлено, що Відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку з перерахування коштів не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, тому дії останнього є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Судом враховано положення п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 за №14, відповідно до якого щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, враховуючи положення п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 за №14, ч. 5. ст. 254 ЦК України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначається відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, суд приходить до висновку, що Відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання за видатковими накладними, датованими від 13.10.2010, з 19.10.2010, а не з 01.01.2011, як на то указує у своїх розрахунках Позивач..

Враховуючи викладене, пеня повинна розраховуватися за період з 19.10.2010 по 18.04.2011 включно, втім не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу (01.01.2011 по 29.06.2011), протягом якого, на думку Позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання.

Враховуючи наведене, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача пені у розмірі 714,28 грн. за період з 01.01.2011 по 29.06.2011 за всіма видатковими накладними підлягають лише частковому задоволенню - за період з 01.01.2011 по 18.04.2011 і за розрахунком суду указана сума становить 181,99 грн. У задоволенні вимог стосовно стягнення решти суми пені у розмірі 532,29 грн. необхідно відмовити.

Стосовно вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 7% штрафу у розмірі 277,78 грн. суд відзначає наступне.

Згідно з ч. 2. ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.12.2013 за №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Як вказувалося раніше, приписами частини 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення строків виконання зобов'язання понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків від вартості невиконаного зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги Позивача в частині стягнення штрафу за несвоєчасне виконання Відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі 277,78 грн., нараховані відповідно до законодавства, тому підлягають задоволенню.

Викладене підтверджується постановами ВСУ від 28.02.2011 у справі №23/225 та від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011.

Судом розглянуто вимоги про стягнення з Відповідача 357,47 грн. - 3% річних, 326,73 грн. - інфляційних втрат, у зв'язку із простроченням останнім виконання грошового зобов'язання на підставі Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 за №14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 4.1. вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 за №14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Як встановлено судом, дії Відповідача, який прострочив виконання спірного грошового зобов'язання, є порушенням умов Договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів Позивача відповідно до норм статті 625 ЦК України.

Здійснивши перевірку наданого Позивачем розрахунку 3% річних, суд приходить до висновку, що указана сума становить 357,47 грн., як на то і вказує у своїх розрахунках Позивач.

Звідси, вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 357,47 грн. за порушення строків виконання грошового зобов'язання підлягають задоволенню в повному обсязі.

З приводу стягнення 326,73 грн. інфляційних втрат, то за розрахунком суду інфляційні втрати за вказаний період становлять 193,10 грн., у зв'язку з чим указані вимоги задовольняються в цій частині.

Крім того, у матеріалах справи наявне клопотання Відповідача від 23.03.2015, відповідно до якого останній просить здійснити застосування строків позовної давності у порядку, передбаченому ст. 267 ЦК України.

Відповідач вважає, що строк позовної давності для звернення з даним позовом про сплату за поставлену Продукцію почався з 19.10.2010 з урахуванням перебігу трирічного строку сплинув 19.10.2014, а Позивач звернувся з позовом лише 10.04.2015.

З приводу цього суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 ГК України).

Приписами п. 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 передбачено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Відповідно до положень п. 4.3. вищенаведеної Постанови, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором). Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за угодою сторін, тому, зокрема, умови договору, за якими сторони встановили, що така давність обчислюється не з моменту прострочення платежу, а з іншої дати, що визначається шляхом зворотного відрахування шести місяців від дати пред'явлення вимоги, суперечать вимогам закону і не застосовуються судом.

Згідно д п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Судом встановлено, що у Відповідача наявне прострочене грошове зобов'язання стосовно оплати за поставлену Продукцію у розмірі 3 968,22 грн. - основного боргу, 181,99 грн. - пені, 277,78 грн. - штрафу, 357,47 грн. - 3% річних, 193,10 грн. - інфляційних втрат.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

З матеріалів справи вбачається, що 30.09.2013 (тобто в межах трирічного строку позовної давності) сторонами було складено та підписано Акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 на загальну суму 1 091 584,19 грн., який включає борг за Договором в сумі 3 968,22 грн. Даний акт з боку Покупця (Відповідача) підписаний головним бухгалтером.

Як зазначалось судом вище, до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може належати підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків.

Досліджуючи повноваження осіб, якими з боку обох сторін підписано акт від 30.11.2013 звірки взаєморозрахунків, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Вимогами ч. 7 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов'язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Згідно з наказом №336 від 29.12.2004 Міністерства праці та соціальної політики «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерського обліку, організовує роботу бухгалтерської служби, контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух коштів підприємства, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах.

Наказом №148/234/383 від 10.11.1998 Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України «Про інвентаризацію заборгованості за станом на 1 листопада 1998 року» затверджено форму акту звіряння розрахунків, зокрема визначено, що акт підписується представниками підприємств.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що чинним на момент складання Акту звірки взаєморозрахунків від 30.09.2013 законодавством не було передбачено обов'язкового підписання акту звіряння саме керівниками суб'єктів господарських правовідносин, а з огляду на положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Наказу №336 від 29.12.2004 Міністерства праці та соціальної політики «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обов'язків такі повноваження фактично має головний бухгалтер (особа, що виконує його обов'язки).

Аналогічну правову позицію щодо необов'язковості підписання актів звірки взаєморозрахунків саме керівниками підприємств наведено Верховним Судом України у постанові від 24.04.2007 р. у справі №26/271 та Вищим господарським судом України у постановах від 15.09.2009 у справі №8/39, від 27.02.2012 у справі №20/5009/5311/11, від 16.05.2013 у справі №5024/1066/2012, від 05.06.2014 у справі №913/2988/13, від 16.01.2014 у справі №901/1682/13.

Отже, з огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що Акт від 30.09.2013 звірки взаєморозрахунків з боку Відповідача підписано уповноваженою на те особою.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що підписання сторонами Акту звірки взаєморозрахунків вказує на визнання Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» своєї заборгованості в розмірі 3 968,22 грн. за Договором купівлі-продажу №249-К/88/234-у від 13.10.2010, що свідчить про переривання 30.09.2013 перебігу строку позовної давності за вимогами про стягнення означеної заборгованості.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення Позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом (18.05.2015) не пропущено.

Разом з тим, клопотання Відповідача про застосування строків позовної давності задовольняється судом частково з огляду на наступне.

Судом враховуються положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, яким передбачено спеціальну позовну давність в один рік для звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки.

Враховуючи те, що позовна давність стосовно вимоги про стягнення неустойки спливла 18.04.2012, а Акт звірки взаєморозрахунків був складений 30.09.2013, суд приходить до висновку, що строк позовної давності у цьому разі не перервався і, відповідно, на підставі заяви про застосування строків позовної давності у цій частині клопотання Відповідача задовольняється судом.

Отже, заявлена Позивачем вимога про стягнення неустойки за Договором купівлі-продажу №249-К/88/234-у від 13.10.2010 не підлягає задоволенню та відхиляється у повному обсязі, враховуючи клопотання Відповідача про застосування строків позовної давності.

Стосовно застосування позовної давності до вимог про стягнення сум 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Оскільки позовна давність стосовно стягнення основної суми заборгованості була перервана Актом звірки взаєморозрахунків від 30.09.2013, то суд приходить до висновку про наявність права стосовно стягнення додаткових сум у вигляді 3% річних та інфляційних втрат з Відповідача.

Факт невиконання Відповідачем зобов'язання за Договором належним чином доведений, документально обґрунтований, Відповідачем не спростований.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги Позивача про стягнення заборгованості за Договором купівлі-продажу №249-К/88/234-у від 13.10.2010 є законними та обґрунтованими в частині стягнення 3 968,22 грн. - основного боргу, 357,47 грн. - 3% річних, 193,10 грн. - інфляційних втрат. Указана сума заборгованості була доведена Позивачем належними та допустимими доказами, а тому підлягає стягненню з Відповідача.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.

За таких обставин, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, буд. 2; ) з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь на користь Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ) заборгованість за Договором купівлі-продажу №249-К/88/234-у від 13.10.2010 у розмірі 4 518,79 грн., з яких 3 968,22 грн. - основного боргу, 357,47 грн. - 3% річних, 193,10 грн. - інфляційних втрат та судові витрати у розмірі 1 462,64 грн.

3. В іншій частині у позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

6. Дата складання повного тексту рішення 03.08.2015.

Cуддя А.В.Яковенко