РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2015Справа №910/13916/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській Г.С.

розглянувши справу № 910/13916/15

За позовом товариства з додатковою відповідальністю «Рівненський домобудівний

комбінат»;

до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»;

про зобов'язання вчинити дії

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Мухін А.М., довіреність № 3-131100/12448 від 23.06.20015р.

обставини справи:

Товариство з додатковою відповідальністю "Рівненський домобудівний комбінат" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору № 1573 на розрахунково-касове обслуговування від 11.10.2006р. з додатками до нього обмежив право позивача на вільне розпорядження грошовими коштами, не виконавши платіжні доручення на загальну суму 2 874 550,13 грн., які були отримані банком з використанням системи дистанційного обслуговування «клієнт-банк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2015р. порушено провадження у справі № 910/13916/15 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.06.2015р.

Крім того, ухвалою від 03.06.2015р. суд відмовив позивачу в задоволенні клопотання про забезпечення позову, яке було подано одночасно з позовною заявою.

18.06.2015р. на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, від позивача через канцелярію суду надійшли документи на виконання ухвали суду від 03.06.2015р. та клопотання (заяву) про зміну предмету позову, в якому позивач просить суд зобов'язати ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» здійснити платіж, ініційований платіжним дорученням № 199 від 12.06.2015р., на суму 2 879 446,56 грн., оскільки укладений сторонами Договір № 1573 на розрахунково-касове обслуговування від 11.10.2006р. на день розгляду справи розірвано.

Крім того, до початку розгляду справи від відповідача, на підставі ст. 60 ГПК України, через канцелярію суду надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсним договору.

Присутній у судовому засіданні 18.06.2015р. представник позивача просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням клопотання про зміну предмету позову.

Представники відповідача, просили прийняти до провадження зустрічну позовну заяву та надати їм час на ознайомлення з клопотанням (заявою) про зміну предмету позову.

Дослідивши зустрічну позовну заяву на предмет дотримання вимог ст. 57 ГПК України при її оформленні, суд повідомив про повернення зустрічної позовної заяви на підставі п. 4, 6, ч.1 ст.63 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 р. розгляд справи №910/13916/15 було відкладено на 02.07.2015р., у зв'язку з неподанням відповідачем витребуваних судом доказів.

Представник позивача у судове засідання 02.07.2015р. не з'явився.

Представник відповідача просив задовольнити клопотання про відкладення розгляду справи, подане через канцелярію суду 02.07.2015р. Клопотання про відкладення розгляду справи мотивовано тим, що відповідач вживає заходи щодо врегулювання спору з позивачем шляхом укладення мирової угоди.

Також, 02.07.2015р. від відповідача надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору.

Враховуючи відсутність представника позивача в судовому засіданні та клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відклав судове засідання на 21.07.2015р. Водночас, суд відмовив у задоволенні клопотання щодо продовження строку вирішення спору, оскільки на дань розгляду справи строк вирішення спору, визначений у ст. 69 ГПК України, не сплинув.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2015 р. розгляд справи №910/13916/15 було відкладено на 21.07.2015р., у зв'язку з неподанням відповідачем витребуваних судом доказів, зокрема відзиву на позов, та неявкою в судове засідання представника позивача.

03.07.2015р., тобто після судового засідання, на адресу суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю з'явитись в засідання суду повноважного представника.

Представник позивача у судове засідання 21.07.2015р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкладення розгляду справи від 02.07.2015р. була надіслана позивачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, та отримана останнім 20.07.2015р.

Отже, позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Присутній в засіданні суду 21.07.2015р. представник відповідача просив перенести розгляд справи, у зв'язку проведенням позивачем переговорів щодо укладання мирової угоди, проте доказів в обґрунтування заявленого клопотання суду не надав.

Суд відмовив представнику відповідача у перенесенні судового засідання.

Крім того, представник відповідача заперечив проти прийняття до розгляду клопотання позивача про зміну предмету позову, оскільки вказаним клопотання змінюється і предмет, і підстави позову одночасно, що суперечить приписам ч. 4 ст. 22 ГПК України.

Пунктом 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду «Про деякі питання

практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої

інстанції» від 26.12.2011 року за №18 передбачено, що право позивача на зміну предмета

або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським

судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду

відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54

ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу Як вбачається із означеної норми права, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. (Абзац підпункту 3.12 пункту 3 із змінами, внесеними згідно з постановою Вищого господарського суду N 3 від 23.03.2012).

Як вбачається з позовної заяви, підставою звернення позивача до суду стало неналежне виконання ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" своїх зобов'язань щодо розрахунково-касового обслуговування ТДВ "Рівненський домобудівний комбінат" в частині перерахування коштів, які належать останньому. При цьому, розірвання позивачем Договору № 1573 на розрахунково-касове обслуговування від 11.10.2006р., суд вважає тільки доповненням новими обставинами первісних підстав позову, оскільки обставини щодо неналежного виконання ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" своїх зобов'язань щодо розрахунково-касового обслуговування ТДВ "Рівненський домобудівний комбінат" в частині перерахування коштів не змінились.

При цьому, судом встановлено, що відповідач без поважних причин не виконав вимоги суду, викладені в ухвалі про порушення провадження у справі від 03.06.2015р. та в ухвалі від 02.07.2015р., і не подав витребувані докази, зокрема відзив на позов.

Таким чином, оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника позивача суд не повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило, тому суд вважає, що у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника позивача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.10.2006р. між позивачем (за договором - клієнт) та Філією банку «Фінанси та Кредит» у Рівненській області (за договором - банк) було укладено Договір № 1573 на розрахунково-касове обслуговування.

Відповідно до умов п. 1.1. договору, банк відкриває клієнту поточний рахунок та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку відповідно до Тарифів банку розрахунково-касове обслуговування рахунків в порядку і на умовах, визначених договором.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з пунктом 7.1.2 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком

клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

У відповідності з пп. 3.2.1., 3.2.2. договору, клієнт має право самостійно розпоряджатися грошовими коштами на рахунках, окрім випадків обмеження такого права, встановлених чинним законодавством України; отримувати грошові кошти готівкою з рахунків відповідно до чинного законодавства України та банківських правил.

Відповідно до пп. 3.3.2 договору, банк зобов'язується вести комплексне розрахунково-касове обслуговування клієнта та виконувати за дорученням клієнта розрахункові, касові та інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами.

Банк зобов'язаний забезпечувати своєчасне зарахування грошових коштів на рахунки (пп. 3.3.4. договору).

Крім того, 15.10.2013р. між позивачем та публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», в особі керуючого філією «Північно-Західне регіональне управління» публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Додатковий договір про обслуговування клієнта з використанням системи дистанційного обслуговування «Клієнт-банк» до Договору на розрахунково-касове обслуговування №1573 від 11.10.2006р.

Пунктом 2.1. додаткового договору передбачено, що дистанційне обслуговування клієнта здійснюється з використання документів в електронній формі, в т. ч. платіжних доручень, заявок на купівлю-продаж валюти, виписок по рахунках клієнта, зведених відомостей сум заробітної плати для зарахування на поточні рахунки працівників клієнта, інших документів клієнта.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 24.03.2015р. по 14.04.2015р. позивач за допомогою системи «Клієнт-Банк» надав відповідачу платіжні доручення на перерахування коштів зі свого рахунку на загальну суму 2 874 550,13 грн. Проте, відповідач без будь-яких пояснень не виконав платіжні доручення позивача на перерахування коштів, чим позбавив останнього права на розпорядження власними коштами.

Відповідно до пункту 8.1. статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до пункту 8.2. статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

29.04.2015р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію за № 305 з вимогою виконати платіжні доручення на перерахування коштів зі свого рахунку на загальну суму 2874550,13 грн., які за допомогою системи «Клієнт-Банк» у період з 24.03.2015р. по 14.04.2015р. позивач надіслав відповідачу на виконання.

Відповідач вимоги позивача щодо перерахування коштів залиши без відповіді та задоволення.

Оскільки відповідач в порушення взятих на себе за договором зобов'язань тривалий час не виконував платіжні доручення позивача на перерахування коштів з рахунку на загальну суму 2 874 550,13 грн., 12.06.2015р. позивач звернувся до Відповідача з заявами визначеної відповідачем форми (вх. № 2880, 2881, 2882) про закриття поточних рахунків підприємства: №№2701, 2701, 2701. При цьому, позивач надав відповідачу платіжне доручення №199 від 12.06.2015р. на суму 2879446,56 грн. про перерахування коштів з р/р 2701 в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на рахунок позивача р/р 9900, відкритий в АТ «Уксиббанк».

Умовами п. 8.2. договору передбачено, що договір може бути розірваний за заявою будь-якої із сторін, а також в інший випадках та з підстав, передбачених договором та чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Згідно ч. 1 ст. 1089 ЦК України, за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Згідно з ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що відповідачем порушено умови укладеного з позивачем Договору № 1573 на розрахунково-касове обслуговування від 11.10.2006р. та приписи ст. 1075 ЦК України, факт невиконання відповідачем платіжного доручення № 199 від 12.06.2015р. на суму 2 879 446,56 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача, оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій останнього.

Проте, під час виготовлення повного тексту рішення судом було встановлено недоплату судового збору позивачем.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», ст. 55 ГПК України передбачає визначення ціни позову у позовах про стягнення грошей і про витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за приписом підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону. Що ж до позовних заяв немайнового характеру, то до них відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Подання до господарського суду таких заяв оплачується судовим збором згідно з підпунктом 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону.

Так, предметом поданого позову є зобов'язання відповідача перерахувати певну суму грошових коштів на рахунок, в іншій установі банку. Тобто фактично позивачем подано позов на захист його майнового інтересу, що полягає у відновленні порушеного права на вільне володіння та розпорядження належним позивачу майном, яким, у розумінні статей 177, 190 Цивільного кодексу України, є грошові кошти.

Наведене також підтверджується й тим, що відповідно до статей 32.2 та 32.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачається сплата банком пені у встановленому законом процентному співвідношенні за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, зазначеного в дорученні клієнта на переказ грошових коштів.

Тобто, у розумінні положень вказаного Закону вимога перерахувати грошові кошти за дорученням клієнта підлягає вартісній оцінці, оскільки саме від розміру такої вартісної оцінки (суми вимоги) обраховуватиметься пеня, яка за своєю правовою природою є майновою санкцією за порушення грошового зобов'язання.

У підпунктах 1.6 та 1.24 пункту 1 вказаного Закону також надано тлумачення, що документом на переказ є, зокрема, паперовий документ, що використовується суб'єктами переказу та їх клієнтами для передачі доручень на переказ коштів, а переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Отже із наведеного тлумачення вбачається, що наслідком перерахування грошових коштів (виконання платіжного доручення) буде рух визначеної у платіжному дорученні суми грошових коштів, які мають вартісну оцінку.

Відтак, заявлені позовні вимоги про зобов'язання виконати платіжне доручення направлені на захист майнового інтересу позивача та підлягають вартісній оцінці по відношенню до сум грошових коштів, які позивач просить перерахувати, та отже такі позовні вимоги є майновими вимогами, і тому судовий збір, відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання даного позову має справлятися у відсотковому співвідношенні до ціни позову, та згідно встановлених законом граничних розмірів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі №910/9232/14 від 25.03.2015 та є обов'язковою для застосування при розгляді аналогічних спорів, в силу положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Так, згідно ч.1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» № 80-VІII від 28.12.2014, мінімальний розмір заробітної плати на 1 січня 2015 складає 1218 гривні.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальної заробітної плати у місячному розмірі.

Таким чином, за розгляд даної позовної заяви судовий збір повинен був сплачений у розмірі 57 588,93 грн.

Між тим, позивачем до позовної заяви додано платіжні доручення № 544 від 12.05.2015р. про сплату судового збору у розмірі 1218,00 грн. та № 673 від 26.05.2015р. на суму 1827 грн. про сплату судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову.

Проте, за розгляд заяви про забезпечення позову, яка подається одночасно з позовною заявою, судовий збір не справляється, у зв'язку з чим суд вважає, що позивачем за розгляд даного позову сплачено судовий збір у загальній сумі 3045,00 грн., а недоплата становить 54543,93 грн.

Водночас, судом враховано приписи п. 2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України», якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським у процесі розгляду прийнятої заяви, суд у залежності від конкретних обставин справи може достягнути належну суму судового збору.

Таким чином, оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, суд вважає за можливе достягнути судовий збір у розмірі 54543,93 грн. безпосередньо з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в доход Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Зобов'язати публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ) здійснити платіж, ініційований платіжним дорученням № 199 від 12.06.2015р., на суму 2 879 446 грн. 56 коп., яке було подано товариством з додатковою відповідальністю "Рівненський домобудівний комбінат" (33001, м. Рівне, вул. Фруктова, 4/1; ). Видати наказ.

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ) на користь товариством з додатковою відповідальністю "Рівненський домобудівний комбінат" (33001, м. Рівне, вул. Фруктова, 4/1; ) 3045,00 грн. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

4. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ) в доход Державного бюджету України 54543 грн. 93 коп. - судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 27.07.2015р.

Суддя А.І. Привалов