ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2015 р. Справа № 911/2372/15

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О., розглянувши справу

за позовом Лисенка Петра Григоровича, Київська обл., м. Біла Церква

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком», Київська обл., м. Біла Церква

про визнання недійсним п. 18.5.7 статуту ТОВ «Агроком».

за участю представників:

від позивачів: Шапошніков І.Б. (угода про надання правової допомоги № 27-02/2015 від 27.02.2015р.);

від відповідача: Перунов В.В. (дов. від 14.04.2015р.); Солдаткін О.С. (дов. від 23.12.2014р.);

ВСТАНОВИВ:

Лисенко Петро Григорович (далі - позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком» (далі - відповідач), в якому просить суд визнати недійсним п. 18.5.7 статуту ТОВ «Агроком», затвердженого загальними зборами учасників (протокол № 16 від 21.04.2008р.) та зареєстрованого державним реєстратором виконавчого комітету Білоцерківської міської ради 23.04.2008 р. зі змінами до установчих документів зареєстрованими 15.12.2008р., 24.06.2009 р. та 28.09.2009 р.

Як вбачається з позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовані тим, що п. 18.5.7 статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком», який визначає, що директор уповноважений розпоряджатись майном товариства (включаючи грошові кошти) при погодженні з загальними зборами учасників, суперечить положенням ч.1 ст. 59, ч. 2 ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», ч. 2 ст. 145 ЦК України, які передбачають можливість обмеження загальними зборами компетенції директора щодо укладення договору певною максимальною сумою такого договору, а не можливість заборони укладення директором будь-яких оплатних договорів без погодження із загальними зборами. Позивач зазначає, що встановлена у п. 18.5.7 статуту товариства вимога про погодження загальними зборами дій директора з розпорядження майном без визначення вартості такого майна, унеможливлює здійснення директором поточного керівництва діяльністю товариства, зокрема у спосіб укладення будь-яких оплатних договорів та породжує неправильне тлумачення учасниками, посадовими особами (директором) товариства, його контрагентами та іншими особами повноважень директора відповідача та спричиняє числені спори з цього приводу, у тому числі судові. Позивач, який є учасником товариства, вважає, що зазначений пункт статуту порушує його корпоративні права, закріплені ст. ст. 88, 167 ГК України, ст. 116 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про господарські товариства», оскільки учасник заінтересований у стабільній роботі товариства, отриманні ним доходу з подальшим отриманням дивідендів, проте наявність вказаного пункту спричиняє нестабільність роботи товариства через можливе визнання недійсними договорів, вчинених директором товариства.

02.07.2015 р. через загальний відділ господарського суду від відповідача надійшли заперечення на позов, в яких він просить відмовити у позові повністю, посилаючись на те, що посилання позивача на ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» є безпідставними, оскільки статут товариства не містить будь-яких положень щодо затвердження договорів, а передбачає, що директор вправі розпоряджатися майном товариства за погодженням з загальними зборами (яке має передувати укладенню договору). При цьому, як зазначає відповідач, закон не містить заборони на встановлення загальними зборами учасників будь-яких обмежень для виконавчого органу товариства, оскільки стаття 98 ЦК України, визначає, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу. Також відповідач зазначає, що доводи позивача про те, що наявність оскаржуваного пункту у статуті товариства спричиняє нестабільність роботи товариства не можуть братися до уваги, враховуючи, що між учасником товариства Федоровим В.Ф., який володіє часткою у розмірі 70% та учасниками, що володіють 30% статутного капіталу, серед яких є позивач, виник корпоративний конфлікт, наслідком якого є порушення справи про банкрутство товариства, що підтверджується ухвалою від 20.11.2013 р. господарського суду Київської області. Федоровим В.Ф. ініційовано ряд судових процесів щодо визнання недійсними договорів, які були укладені колишнім директором Ярмоленком П. В. від імені ТОВ «Агроком», які були спрямовані на доведення підприємства до банкрутства та відчуження майна. Також відповідач зазначає, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення за захистом до суду, встановлений ст. 256 ЦК України, оскільки його перебіг почався з моменту затвердження статуту у спірній редакції - 23.04.2008 р. та сплив 23.04.2011 р. У запереченнях відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності на підставі ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України.

21.07.2015 р. до господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо перебігу строку позовної давності.

В судовому засіданні 02.07.2015 р. було оголошено перерву до 21.07.2015 р.

В судових засіданнях 02.07.2015р. та 21.07.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представники відповідача в судових засіданнях 02.07.2015р. та 21.07.2015 р. проти позову заперечували.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроком» зареєстровано відділом державної реєстрації виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради 29.11.1999р. № 299, ідентифікаційний код 30615677.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 Цивільного кодексу України товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.

На даний час товариство діє на підставі Статуту, затвердженого загальними зборами учасників (протокол № 16 від 21.04.2008р.), та зареєстрованого державним реєстратором виконавчого комітету Білоцерківської міської ради 23.04.2008 р. Державна реєстрація змін до установчих документів проводилась 15.12.2008 р., 24.06.2009 р. та 28.09.2009 р. Зазначені зміни вносилися в статтю 11 Статуту (Статутний капітал) шляхом підписання Змін до Статуту.

Згідно з статтею 11 статуту відповідача, в останній редакції, що затверджена загальними зборами учасників (протокол № 20 від 22.09.2009р.), та зареєстрована державним реєстратором 28.09.2009 р., статутний капітал відповідача формується коштами та майном і розподіляється на частки між засновниками: Лисенко П.Г. - 6,9% статутного капіталу; Соколенко С.П. - 6,9% статутного капіталу, Ярмоленко П.В. - 6,9% статутного капіталу; Федоров В.Ф. - 70% статутного капіталу; Кучерук М.А. - 9,3% статутного капіталу.

Отже, позивач є учасником товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком» з часткою, що становить 6,9% статутного капіталу.

Пунктом 18.1 статуту відповідача передбачено, що виконавчим органом товариства є директор, обраний Зборами Учасників. Допускається неодноразове та повторне обирання однієї і тієї ж особи на посаду директора. За рішенням зборів учасників директор може призначатись також із осіб, що не є Учасниками товариства.

Згідно з п. 18.5.7. статуту відповідача директор уповноважений розпоряджатись майном товариства (включаючи грошові кошти), основні фонди при погодженні з загальними Зборами Учасників.

Позивач просить суд визнати даний пункт статуту недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦК України установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут.

Згідно з п. 14 постанови № 13 Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» статут юридичної особи за змістом частини другої статті 20 ГК є актом, який визначає правовий статус юридичної особи, оскільки він містить норми, обов'язкові для учасників товариства, його посадових осіб та інших працівників, а також визначає порядок затвердження та внесення змін до статуту. Підставами для визнання акта, в тому числі статуту, недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про господарські товариства» установчі документи повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування, розмір та порядок утворення статутного (складеного) капіталу, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства. Установчі документи повинні також містити відомості, передбачені статтями 37, 51, 65, 67 і 76 цього Закону. Відсутність зазначених відомостей в установчих документах є підставою для відмови у державній реєстрації товариства. До установчих документів можуть бути включені інші умови, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю належить, зокрема, затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Частиною 2 ст. 62 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора).

Згідно з ч. 2 ст. 145 ЦК у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Позивач вважає, що оскаржуваний пункт статуту суперечить положенням ч.1 ст. 59, ч. 2 ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», ч. 2 ст. 145 ЦК України, які передбачають можливість обмеження загальними зборами компетенції директора щодо укладення договору певною максимальною сумою такого договору, а не можливість заборони укладення директором будь-яких оплатних договорів без погодження із загальними зборами.

Проте, вказане твердження позивача є помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 145 ЦК України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

Згідно з п. 17.1 статуту відповідача збори учасників - вищій керівний орган товариства.

Частиною 3 ст. 145 ЦК України передбачено, що компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Крім того, частиною 4 ст. 145 ЦК України передбачено, що крім питань виключної компетенції загальних зборів, статутом товариства і законом до виключної компетенції загальних зборів може бути також віднесене вирішення інших питань.

Отже, визначення компетенції виконавчого директора належить саме загальним зборам, що й було реалізоване у статуті товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком».

При цьому, закон не містить заборони на встановлення загальними зборами учасників будь-яких обмежень для виконавчого органу товариства.

Щодо посилання позивача на невідповідність оскаржуваного пункту статуту положенням ч.1 ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» в частині затвердження договорів, то статут товариства взагалі не містить будь-яких положень щодо затвердження договорів, а пунктом 18.5.7. статуту передбачено, що для того щоб розпорядитись майном директор повинен отримати погодження на це загальних зборів.

В мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду від 12 січня 2010 р. у справі № N 1-рп/2010 про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України вказано, що за системним аналізом норм Цивільного кодексу (статті 99, 145, 147, 159, 161), Господарського кодексу України (стаття 89), Закону України "Про господарські товариства" (статті 47, 62, 63), Закону України "Про акціонерні товариства" (статті 52, 58, 59, 60, 61) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов'язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов'язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (частина третя статті 92, друге речення абзацу третього частини першої статті 161 Цивільного кодексу).

Отже, з вказаного Рішення Конституційного Суду України також вбачається, що визначення повноважень виконавчого органу належить виключно загальним зборам учасників та необмежене законом.

Згідно з п. 13 постанови № 13 Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 р. «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» відповідно до вимог статей 88, 143, 154 ЦК, статей 57, 82 ГК, статей 4, 37, 51, 65, 67, 76 Закону про господарські товариства, статей 27, 30 Закону про державну реєстрацію суди вправі визнати недійсними установчі документи товариства за одночасної наявності таких умов: на момент розгляду справи установчі документи не відповідають вимогам законодавства; порушення, допущені при прийнятті та затвердженні установчих документів, не можуть бути усунені; відповідні положення установчих документів порушують права чи охоронювані законом інтереси позивача.

Згідно з п.п. 4.8. Рекомендацій Вищого господарського суду України від 28.12.2007р. № 04-5/14 «Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин» у судовому рішенні про визнання недійсними окремих положень установчих документів повинно вказуватись, яким саме положенням закону суперечать ці положення, та які права позивача ними порушуються або оспорюються.

Таким чином, оскільки закон не містить заборони на встановлення загальними зборами учасників будь-яких обмежень для виконавчого органу товариства, враховуючи приписи статей 98, 145 ЦК України, суд дійшов висновку, що пункт 18.5.7. статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком» є таким, що відповідає вимогам законодавства.

Водночас, при розгляді даної справи судом не встановлено факту порушення оскаржуваним пунктом статуту прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Позивач вважає, що зазначений пункт статуту порушує його корпоративні права, оскільки учасник заінтересований у стабільній роботі товариства, отриманні ним доходу з подальшим отриманням дивідендів, проте наявність вказаного пункту спричиняє нестабільність роботи товариства через можливе визнання недійсними договорів, вчинених директором товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» учасники товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом. Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства. Положення вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 88 ГК України та ст. 116 ЦК України.

Посилання позивача на порушення пунктом 18.5.7 статуту його прав є помилковим, оскільки наявність у статуті товариства оскаржуваного пункту ніяким чином не позбавляє учасника його корпоративних прав, передбачених ст. ст. 88, 167 ГК України, ст. 116 ЦК України та ст. 10 Закону України «Про господарські товариства».

Таким чином, оскільки пункт 18.5.7. статуту товариства з обмеженою відповідальністю «Агроком» є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, вказаний пункт не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, то підстави для визнання його недійсним відсутні.

Щодо зави відповідача у запереченнях про застосування наслідків спливу позовної давності, то суд зазначає, що позовна давність застосовується у разі наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Як вже зазначалося, судом не встановлено порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача при розгляді даної справи.

Таким чином, позов є таким, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтею 124 Конституції України, ст. ст. 33, 34, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя О.О. Рябцева

Рішення підписане 30.07.2015 р.