ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" серпня 2015 р.Справа № 922/3496/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вікторія-Феліз", м. Кіровоград
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК Енергія", м. Харків
про стягнення 12571,54 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Охотюк О.В., за довіреністю № 3/08/15 від 03.08.2015 року;

відповідача - Куксова О.Ф., за довіреністю від 20.07.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вікторія-Феліз" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТК Енергія" про стягнення 12571,54 грн. заборгованості та штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору підряду № 10 від 21.09.2011 року щодо вчасної оплати виконаних робіт. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 червня 2015 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 06 липня 2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.07.2015 року представник позивача надав заяву про долучення документів (вх. № 26966), на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.07.2015 року представник позивача надав клопотання (вх. № 27113) про відкладення розгляду справи з метою надання часу надати необхідні для розгляду справи документи.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.07.2015 року від відповідача надійшло клопотання (вх. № 26909) про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю представника відповідача бути присутнім у даному судовому засіданні.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.07.2015 року клопотання позивача та відповідача про відкладення розгляду справи задоволено судом, розгляд справи відкладено на 20.07.2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.07.2015 року розгляд справи було відкладено на 03.08.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 24.07.2015 року від представника відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 29686). У своєму відзиві відповідач заявив про сплив позовної давності, у зв`язку з чим останній просить суд в задоволенні позову відмовити.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 03.08.2015 рок від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (вх. № 30776), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості в розмірі 4000,00 грн., інфляційні витрати в сумі 3497,00 грн. ,3% річних в розмірі 789,43 грн., пеню в розмірі 4448,53 грн. та інші судові витрати в розмірі 1267,01 грн.

Суд, дослідивши надану заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, зазначає наступне .

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18 зазначено, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК.

Враховуючи вищевикладене, суд, приймає вищезазначену заяву до розгляду та подальший розгляд справи ведеться з урахуванням цієї заяви.

Представник позивача в судовому засіданні 03.08.2015 року позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити, проти клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні 03.08.2015 року проти позову заперечував, з підстав пропущення позивачем строків позовної давності, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши уповноважених представників сторін, судом встановлено наступне.

21.09.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вікторія-Феліз» (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТК Енергія» (відповідач) було укладено договір підряду № 10, у відповідності до умов якого відповідач доручає, а позивач зобов`язується виконати «прокладання ВОК - 8/0 в м. Миколаїв на ділянці: пр-т Леніна, 81/1 (ЗАТ «Страхова компанія ТАС») - вул. Шевченко, 71 ODE NIK DOS (ПрАТ «МТС Україна»)», у відповідності до завдання відповідача, а відповідач зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити її.

Відповідно до п. 3.1 договору загальна вартість по кошторису складає 15205,53 грн., і узгоджується уповноваженими особами сторін.

Відповідно до п. 3.2 договору, відповідач перераховує позивачу авансовий платіж в розмірі 50% від загальної вартості робіт, що складає 7602,76 грн. протягом 7 банківських днів з дати підписання сторонами відповідної додаткової угоди до договору.

Відповідно до п. 3.3 договору, відповідач перераховує позивачу, як кінцевий розрахунок платіж у розмірі 50% від загальної вартості даного договору, що складає 7602,77 грн., протягом 7 банківських днів з дати підписання сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт за даним договором.

Згідно п. 3.4 договору розрахунок між позивачем та відповідачем здійснюється по фактично виконаним обсягам робіт, які підтверджено підписаними сторонами актами здачі-приймання робіт.

На виконання умов вказаного договору позивачем відповідно до кошторису та договірної ціни було виконано підрядні роботи по будівництву об`єкту, що підтверджується актом виконаних робіт від 17.02.2012 року, який підписаний обома сторонами та скріплений печатками (а.с. 11).

Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання робіт інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник (ч. 1 ст. 838 ЦК України). Частиною першою статті 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої , сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За частиною першою статті 854 ЦК України замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач порушив умови договору та не виконав свого обов`язку в повному обсязі оплатити виконані позивачем роботи в строк передбачений п. 3.3 договору, а здійснив лише часткове погашення заборгованості в сумі 8205,08 грн., а саме 06.12.2012 року на суму 4205,08 грн., 31.01.2013 та 01.02.2013 року на суму 4000,00 грн.

30.11.2014 року між позивачем та відповідачем було проведено звірку взаємних розрахунків та підписано акт № 437, згідно якого станом на дану звіряння заборгованість відповідача складає 7000,00 грн. (а.с. 12).

Крім того, як свідчать матеріали справи, 23.12.2014 року позивачем було направлено на адресу відповідача лист (№ 281/04) про погашення заборгованості.

12.02.2015 року відповідач здійснив ще один платіж на суму 3000,00 грн., у зв`язку з чим станом на момент подачі позову, заборгованість відповідача перед позивачем становить 4000,00 грн., що стало підставою для звернення останнього до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Розглянувши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд керується наступним.

Відповідно до приписів статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи у п. 3.3 договору, сторони передбачили, що відповідач перераховує позивачу, як кінцевий розрахунок платіж у розмірі 50% від загальної вартості даного договору, що складає 7602,77 грн., протягом 7 банківських днів з дати підписання сторонами акту прийому-передачі виконаних робіт за даним договором.

Також з матеріалів справи вбачається, що акт приймання-передач виконаних робіт по договору №10 від 21.09.2011 року підписано 17.02.2012 року. (арк. спр. 11).

Отже, за таких обставин очевидний факт того, що дата кінцевого розрахунку відповідача за договором підряду № 10 від 21.09.2011 року є 28.02.2012 року, а позивач дізнався про своє порушене право 01.03.2012 року.

Таким чином, загальний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за договором підряду від 21.09.2011 року сплив 01.03.2015 року, а як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду 15.06.2015 року, про що свідчить штамп канцелярії господарського суду Харківської області, у зв'язку з чим позивачем пропущено строк позовної давності.

Приймаючи до уваги те, що позивачем пропущено строк позовної давності у відповідності до ст. 257 ЦК України, щодо звернення до суду з відповідним позовом та не надано відповідної заяви про його відновлення.. А також враховуючи те, що відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, суд вважає, позовні вимоги про стягнення заборгованості по договору №10 від 21.09.2011 року у розмірі 4000,00 грн., позивача такі, що заявлені поза межами строку позовної давності тому відмовляє у їх задоволені.

Щодо позовних вимог про стягнення 3497,00 грн. інфляційних витрат та 789,43 грн. 3% річних, то суд приходить до висновку щодо відмови в їх задоволені, оскільки вони є похідними від вимоги про стягнення боргу у розмірі 4000,00 грн. в задоволені якої відмовлено.

Щодо стягнення з відповідача, нарахованих позивачем 4448,53 грн. пені за період з 28.02.2012 року по 21.05.2015 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, строк позовної давності щодо вимоги позивача про стягнення неустойки сплив 01.03.2013 року, а як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду 15.06.2015 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що позивачем пропущено строк позовної давності у відповідності до ст. 257 ЦК України, щодо звернення до суду з відповідним позовом та не надано відповідної заяви про його відновлення. А також враховуючи те, що відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за договором підряду № 10 від 21.09.2011 року та стягнення неустойки в сумі 4448,53 грн., суд вважає, позовні вимоги позивача такими, що заявлені поза межами строку позовної давності, тому відмовляє у їх задоволені.

Щодо вимоги про стягнення судових витрат у розмірі 1267,01 грн., та 1827,00 грн. судового збору, суд зазначає наступне.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з аналізу діючої норми статті, суд приходить до висновку, що судові витрати по даній справі у розмірі 1267,01 грн. та 1827,00 грн. судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 256, 257, 258, 261, 267, 509, 526, 549, 611, 612, 623-629, 854 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 05.08.2015 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/3496/15