ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2015 р.Справа № 922/3156/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія"Нафтогаз України" м. Київ
до Комунального підприємтсва "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради, смт. Краснопавлівка
про стягнення коштів
за участю представників:

від позивача - Станішевський І.С. (дов. № 14-125 від 13.05.2014 року);

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до комунального підприємства "Тепловодсервіс" Лозівської районної ради (відповідач) про стягнення коштів у розмірі 129305,48 грн. з яких 111427,96 грн. - сума на яку збільшився борг в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, 17877,52 грн. - 3% річних та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 13/2694-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу від 18.12.2012 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.05.2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

У межах строків, визначених ст. 69 ГПК України розгляд справи відкладався з 06.06.2015 року до 17.06.2015 року, з 17.06.2015 року до 07.07.2015 року та з 07.07.2015 року до 21.07.2015 року для повторного виклику представників сторін у судове засідання та витребування доказів, необхідних для повного та всебічного дослідження усіх фактичних обставин спору.

Відповідач у судове засідання 21.07.2015 року не з`явився, відзив на позов та документи витребувані судом не надав. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать відмітки про направлення ухвал суду від 28.05.2015 року, від 09.06.2015 року, від 17.06.2015 року та від 07.07.2015 року за адресою вказаною у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та співпадає з адресою вказаною у позовній заяві та наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення учасників судового процесу про час та місце розгляду справи.

Присутній у судовому засіданні 21.07.2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги та вважає за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні без участі представника відповідача, пояснив, що ним надані всі документи, які необхідні для розгляду справи по суті.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Судом неодноразово при відкладенні розгляду справи було повідомлено сторін про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки їх представників у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів. Враховуючи викладене, а також достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що ним в межах наданих повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

28 грудня 2012 року між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (позивач, Продавець) та Комунальним підприємством «Тепловодсервіс» Лозівської районої ради (відповідач, Покупець) був укладений договір № 13/2694-ТЕ-32 купівлі - продажу природного газу (надалі - Договір)(а.с. 19-24).

Відповідно до п. 1.1 Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю у 2013 році природний газ (надалі - газ), а Покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.1 договору позивач передає відповідачу з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ в обсязі до 3010,73 тис. куб.м.

На виконання умов Договору позивач поставив протягом січня-квітня 2013р. та жовтня-грудня 2013 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 2902125,90 грн., що підтверджуються актами приймання - передачі природного газу:

- від 21.10.2013 року за січень 2013 року на суму 634311,33 грн.,

- від 21.10.2013 року за лютий 2013 року на суму 524098,95 грн.,

- від 21.10.2013 року за березень 2013 року на суму 563638,09 грн.,

- від 21.10.2013 року за квітень 2013 року на суму 104958,56 грн.,

- від 24.01.2014 року за жовтень 2013 року на суму 235413,79 грн.,

- від 24.01.2014 року за листопад 2013 року на суму 311808,24 грн.,

- від 24.01.2014 року за грудень 2013 року на суму 527896,94 грн. (наявні в матеріалах справи а.с. 28-34).

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

З матеріалів справи вбачається, що стягнення суми основної заборгованості за природний газ, спожитий відповідачем у січні-квітні та жовтні-грудні 2013 року, а також штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат нарахованих за період з 14.02.2013 року по 14.07.2014 року, було предметом розгляду господарської справи №922/3479/14, за результатами якої винесено рішення від 13.10.2014 року про задоволення позовних вимог.

Проте, як зазначає позивач, в порушення умовам п. 1.1 та п. 6.1. Договору, відповідач вчасно не розрахувався за поставлений природний газ, зокрема, сума боргу за спожитий природний газ протягом січня-квітня 2013 року та жовтня-грудня 2013 року була погашена 13.10.2014 року у загальному розмірі 2 902125,90 грн., внаслідок чого позивачем на прострочену суму зобов'язання нараховано 3% річних у сумі 17 877,52 грн. та інфляційні втрати у сумі 111427,96 грн. за період з 15.07.2014 року по 13.10.2014 року.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як стверджує позивач у позовній заяві, станом на 13.10.2014 року відповідачем було повністю сплачено суму основного боргу за спожитий природний газ на загальну суму 2 902 125,90 грн., що підтверджується довідкою про здійснені операції по договору №13/2694-ТЕ-21 та довідкою про сальдо (а.с. 35-36). Проте, оплата за поставлений природний газ здійснена відповідачем з порушенням умов п. 1.1. та п. 6.1. договору, у зв'язку з чим наявні підстави для застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат заявлені позивачем правомірно.

Перевіривши розрахунок нарахування 3% річних та обраний позивачем період за який їх було нараховано, судом встановлено, що позивачем неправомірно нараховано 3% річних на суму заборгованості на день здійснення відповідачем проплати, тобто 13.10.2014 року.

Стосовно нарахованих позивачем 3% річних, суд зазначає, що дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3 % річних вбачається, що в періоді нарахування 3% річних позивачем не враховані положення пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", за яким день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних.

Враховуючи викладене, здійснивши перерахунок суми 3% річних, суд дійшов до висновку, що до позовні вимоги у частині стягнення 3% річних у сумі 17681,09 грн. за період з 15.07.2014 року по 12.10.2014 року підлягають задоволенню. У сумі 196,43 грн. 3% річних слід відмовити.

Разом з тим, перевіривши розрахунок інфляційних втрат , нарахованих позивачем за період з 15.07.2014 року до 13.10.2014 року на суму простроченого зобов'язання січня - квітня 2013 року та жовтня - грудня 2013 року, суд встановив, що позивачем при розрахунку невірно обрано суму заборгованості на яку у відповідно ті до ст. 625 ЦК України збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, а саме, як зазначив позивач у судовому засіданні, та як вбачається з наданого розрахунку, нарахування інфляційних втрат проводилось позивачем на суму заборгованості, вже з урахуванням інфляційних втрат, які були предметом спору у справі №922/3479/14.

Отже, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат з урахуванням наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що належна до стягнення сума інфляційних втрат складає 97998,97 грн.

У частині інфляційних втрат у розмірі 13428,99 слід відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 267, 509, 525, 530, 598, 611, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 232, 233 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 12, 33, 43, 44-49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Тепловодосервіс» Лозівської районної ради (64621, Харківська область, смт. Краснопавлівка, м-н, буд. № 16, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; ) 17681,09 грн. суми 3% річних, 97998,97 грн. суми інфляційних витрат та 2317,53 грн. витрат зі сплати судового збору.

У частині нарахованих інфляційних втрат у сумі 13428,99 та 3% річних у сумі 196,43 грн. відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 27.07.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова