КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2015 р. Справа№ 910/25585/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

за участю представників cторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: Черняк Т.М., довіреність № 2542/2/121-10-50 від 10.10.2014;

третьої особи 1: не з'явився;

третьої особи 1: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром"

на рішення господарського суду м. Києва від 03.06.2015р.

у справі №910/25585/14 (головуючий суддя - Сташків Р.Б., судді:Літвінова М.Є., Полякова К.В.)

за позовом Дочірнього підприємства "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром"

до Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство охорони здоров'я України та Державна акціонерна компанія "Укрмедпром"

про визнання недійсним договору позики

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство охорони здоров'я України та Державна акціонерна компанія "Укрмедпром" про визнання недійсним договору позики.

Рішенням господарського суду м. Києва від 03.06.2015 року у справі №910/25585/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, ДП "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 03.06.2015 року у справі №910/25585/14, прийняти нове рішення, яким визнати недійсним Договір позики №29-110-01 від 23.07.2013 року укладений між ДП "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром" та ПАТ "По виробництву інсулінів "Індар".

Відповідач в своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу просив суд апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром" залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Апеляційний господарський суд, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Відповідно до матеріалів справи, предметом розгляду у даній справі є дійсність укладеного між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як позикодавцем Договору № 29-110-01 від 23.07.2013 про надання позики в розмірі 4500000 грн. з поверненням згідно договірного. Факт надання та отримання позики, а також її неповернення в строк не заперечується сторонами, та підтверджується залученою до справи копіює платіжного доручення.

Також, в матеріалах справи наявне рішення господарського суду Кіровоградської області від 11.11.2014 року у справі №910/3234/14, відповідно до якого ПАТ "По виробництву інсулінів "Індар" звернулось з позовом до ДП "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром" про стягнення заборгованості за договором позики № 29-110-01 від 23.07.2013. Отже, відповідно до вказаного рішення суду (яке набрало законної сили), було встановлено, що відповідач (ДП "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром") порушив у мови договору і тому з останнього було стягнуто суму основної заборгованості, 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, виходячи з вищенаведеного суд зазначає наступне, що відповідно обома сторонами Договору, як юридичними особами (а не самими представниками - підписантами Договору) було вчинено конклюдентні дії, які свідчать про схвалення оспорюваного правочину, а саме, підприємством відповідача було надано підприємству позивача кошти в розмірі обумовленої позики, а позивачем натомість, як господарюючим суб'єктом дані грошові кошти були без заперечень зараховані на рахунок підприємства, та в добровільному порядку відповідачу не повертались, тому суд дійшов висновку, про схвальність сторонами оспорюваного Договору.

Законом України "Про акціонерні товариства" (в редакції який був чинний на час виникнення спірних відносин), а саме ст. 58, передбачено що до компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради.

Відповідно до чинної на час укладення Договору редакції Статуту Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар" , попереднє погодження даної угоди Наглядовою радою вдповідача або ж Загальними зборами його акціонерів не вимагалося (розділ 13.8 Статуту), оскільки до компетенції Правління, крім інших повноважень, належить прийняття рішення про укладення Товариством договорів застави, поруки, дарування, надання Товариством позик, гарантій, безповоротної фінансової допомоги, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством України та Статутом.

Відповідно функції правління виконує Голова правління Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар" одноосібно, при цьому відповідно до п. 13.17.1 Статуту він діє від імені відповідача без довіреності і представляє Товариство перед всіма органами державної влади та органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами, а також вчиняє/укладає (підписує) договори та інші правочини від імені відповідача, з урахуванням обмежень, встановлених Статутом та чинним законодавством України.

Також статутом Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар" передбачено, що Голова правління приймає рішення про вчинення значного правочину у випадках, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом значного правочину, становить до 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства.

Так, як даних фінансової звітності Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар" за 2012 рік вартість активів становила 159550000 грн., то при укладенні оспорюваного Договору про надання позики в сумі 4500000 грн. строком на 1 рік Голова правління відповідача діяв на підставі Статуту, та в межах повноважень, визначених вказаним Статутом.

Щодо повноважень директора Дочірнього підприємства "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром" на підписання Договору, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зі змісту розділу 8 Статуту Дочірнього підприємства "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром", у чинної на час укладення Договору редакції Статуту, управління підприємством позивача здійснюється його директором, який підзвітний уповноваженим органам управління. Директор самостійно вирішує питання діяльності підприємства (за винятком тих, що віднесені до компетенції уповноважених органів управління) і діє без довіреності від імені підприємства представляючи його інтереси у відносинах з юридичними особами при укладенні договорів.

Відповідно до п. 9.1 Статуту Дочірнього підприємства "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром", МОЗ України, як уповноважений орган управління позивача, погоджує договори про спільну діяльність, договори комісій, інвестиційні договори, кредитні договори, договори застави, за якими використовується нерухоме майно, що перебуває у його повному господарському віданні та інші договори, що регламентують використання земельної ділянки та/або нерухомого майна Підприємства, доручення та управління майном, зміни до них, та контролює виконання умов цих договорів.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що Статут позивача містив обмеження щодо укладення без згоди МОЗ України кредитних договорів, а не договорів позики, відповідно до яких відноситься спірний договір.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що дані договори не є тотожними, тому обмеження в Статуті щодо кредитних договорів, на договори позики не поширюються.

В своїй апеляційній скарзі позивач зазначив, що Міністерство охорони здоров'я України, як орган виконавчої влади, не наділений повноваженнями власним рішенням погоджувати умови Статуту позивача в частині надання повноважень директору підприємства позивача укладати договори позики без попереднього погодження з МОЗ України, як уповноваженого органу управління позивача, без дотримання вимог Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами, у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належить державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою КМУ від 15.06.2011 року №809.

Дійсно, ч. 4 ст. 67 ГК України вказує, що державні підприємства, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), здійснюють залучення внутрішніх короткострокових (до одного року) кредитів (позик), надають гарантії або є поручителями за такими зобов'язаннями - за погодженням з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Порядок таких погоджень встановлений Кабінетом Міністрів України.

Судом було прийнято до уваги, що у матеріалах справи наявний лист ДАК "Укрмедпром" адресований МОЗ України, яким ДАК "Укрмедпром" підтверджує необхідність та просить розглянути питання отримання позики позивачем, та до даного листа додано лист з додатками самого позивача про отримання ним погодження згідно вказаного Порядку, затвердженого Постановою KMУ № 809 від 15.06.2011, на залучення коштів у вигляді позики, і також додано копію протоколів річних загальних зборів акціонерів відповідача.

Також судом було встановлено, що всупереч встановленому вказаним Порядком процедури та строків розгляду запитів на погодження отримання позик, МОЗ України (третя особа-1) не було надано суду доказів відмови по вказаному зверненню, і таких доказів не надав також не було надано позивачем.

Приймаючи до уваги, що вказаним Порядком не передбачено процедури залишення звернень без розгляду або відкладення їх розгляду, та враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів відмови, судом першої інстанції було визнано необґрунтованим твердження позивача, щодо відмови МОЗ України у наданні згоди на укладення оспорюваного Договору, з чим і погоджується апеляційна інстанція.

Судом також було прийнято до уваги, те що МОЗ України було затверджено Статут позивача 27.05.2013, тобто вже в період дії "Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами, у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями", затвердженого Постановою KMУ № 809 від 15.06.2011, тобто фактично погоджено умови Статуту щодо надання повноважень директору підприємства позивача укладати договори позики без попереднього погодження уповноваженим органом управління.

Також, судом було відхилено посилання позивача, щодо недотримання відповідачем порядку укладення Договору з заінтересованою особою судом також відхиляється, так, як відповідно до положень ст. 71 Закону України "Про акціонерні товариства" у відповідача, як юридичної особи, не було заінтересованості щодо укладення Договору, так як Голова правління відповідача, яка укладала Договір, не являється заінтересованою у вчиненні оспорюваного правочину особою - вона не відповідає жодній із чотирьох встановлених вказаною статтею Закону ознак.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Окрім того, відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Також, відповідно до ст. 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, беручи до уваги вищенаведене, та те, що позивачем не доведено, належними засобами доказування, недодержання при вчиненні оспорюваного Договору вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, натомість доведено подальше його схвалення за ст. 241 ЦК України, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги наведене, судова колегія вважає, що рішення господарського суду м. Києва від 03.06.2015 року у справі №910/25585/14 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Дочірнього підприємства "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром" задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 03.06.2015 року у справі №910/25585/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Межиріцький вітамінний завод" Державної акціонерної компанії "Укрмедпром" - без задоволення.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов