ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" липня 2015 р. Справа № 920/263/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю:

прокурора - Зливка К.О., посв. №013773 від 16.12.2015 року

представників:

відповідачів - 1) не з"явився, 2) не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу другого відповідача (вх.№2796 С/1-40) на рішення господарського суду Сумської області від 10.03.2015 року по справі №920/263/15,

за позовом Прокурора м.Суми в інтересах держави,

до 1) Сумської міської ради, м.Суми, 2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Суми,

про визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року прокурор м. Суми звернувся в інтересах держави до господарського суду Сумської області із позовом до Сумської міської ради та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, першого та другого відповідачів, про визнання недійсними укладених першим та другим відповідачами договорів № 047/11, № 048/11, 049/11 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, укладених 01.09.2015 року.

Рішенням господарського суду Сумської області від 10.03.2015 року по справі №920/263/15 (суддя Левченко П.І.) позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір №047/11 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми, укладений 01.09.2011 року між Сумською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Визнано недійсним договір №048/11 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м.Суми, укладений 01.09.2011 року між Сумською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Визнано недійсним договір №049/11 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м.Суми, укладений 01.09.2011 року між Сумською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Стягнуто з Сумської міської ради в дохід державного бюджету судовий збір в сумі 3654,00 грн.

Другий відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, зокрема, невірне застосування статей 203, 215 Цивільного кодексу України, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 10.03.2015 року.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що при укладенні спірних договорів не було порушено норми чинного законодавства, а тому не має підстав для застовування норми статей 203 та 215 Цивільногго кодексу України. До того ж, рішення Сумської міської ради, на підставі яких укладалися вказані договори, прокурором не оскаржувалися з мотивів їх невідповідності чинному законодавству України та в судовому порядку не скасовувалися.

Також вказує на те, що спірні договори є особистим строковим сервітутом, а не земельним сервітутом, тому що земельна ділянка, на яких розміщені тимчасові споруди - це є прибережна зона річок в парках, яка відноситься до об'єкту благоустрою в розумінні статті 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів". А тому, за висновком другого відповідача, застосування до спірних правовідносин Земельного кодексу України не є правильним.

Крім того зазначає, що Порядком розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 р. №982, передбачено та чітко врегульовано можливість та порядок прийняття рішення щодо укладення договору особистого строкового сервітуту для розміщення малих архітектурних форм і укладення спірних договорів відповідає вимогам зазначеного Порядку.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.05.2015 року апеляційну скаргу другого відповідача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 10.06.2015 року на 12:30 год.

02.06.2015 року прокурор через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№8635 від 02.06.2015 року).

10.06.2015 року другий відповідач через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду супровідним листом (вх.№9109 від 10.06.2015 року) надав додаткові матеріали по справі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 року розгляд справи було відкладено на 13.07.2015 року на 11:30 год.

07.07.2015 року на виконання ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 року перший відповідач через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду надав письмові пояснення по справі (вх.№10363 від 07.07.2015 року), в яких зазначив, що рішення Сумської міської ради від 23.12.2009 року 3350-МР та від 12.05.2010 року №3753-МР втратили чинність 20.06.2012 року на підставі рішення Сумської міської ради від 20.06.2012 № 15671-МР «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких рішень Сумської міської ради з питань розміщення та утримання тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Суми».

Таким чином, за твердженням першого відповідача, Сумська міська рада при укладенні оспорюваних договорів діяла згідно з вимогами чинного на час укладення договорів законодавства України та відповідно до рішень Сумської міської ради від 23.12.2009 року 3350-МР та від 12.05.2010 року №3753-МР, а тому договори не можуть бути визнанні судом недійсними.

10.07.2015 року електронною поштою (вх.№10497 від 10.07.2015 року) та 13.07.2015 року через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду (вх.№10525 від 13.07.2015 року) другий відповідач надав клопотання, в якому він просить суд збільшити позовні вимоги та стягнути з прокурора м. Суми на користь ОСОБА_1 1827,00 грн. судового збору.

Колегія суддів розглянувши вказане клопотання, зазначає, що стягнення витрат по сплаті судового збору не відноситься до позовних вимог, так як не є матеріально-правовою вимогою, спрямованою на відновлення порушеного права. При цьому, виходячи зі змісту статті 84 ГПК України, господарський суд самостійно здійснює розподіл господарських витрат при прийнятті судового рішення незалежно від вимог сторін про такий розподіл.

10.07.2015 року електронною поштою (вх.№10498 від 10.07.2015 року) та 13.07.2015 року через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду (вх.№10524 від 13.07.2015 року) другий відповідач надав письмові пояснення по справі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.07.2015 року розгляд справи було відкладено на 24.07.2015 року на 10:00 год.

21.07.2015 року через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду другий відповідач надав письмові пояснення по справі (вх.№10873 від 13.07.2015 року) .

Представник другого відповідача у судових засіданнях 10.06.2015 року та 13.07.2015 року підтримав апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу, з урахуванням додаткових письмових пояснень та його представник у судових засіданнях 10.06.2015 року , 13.07.2015 року та 24.07.2015 року проти її доводів заперечував, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обгрунтовує тим, що постанова Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 р. №982, на яку посилається другий відповідач, на момент укладення спірних договорів втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 548. Крім того, частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Також вказує на те, що рішення Сумської міської ради, на підставі яких укладалися вказані договори, на час заявлення позову вже втратили чинність на підставі рішення Сумської міської ради від 20.06.2012 № 1571 -МР «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких рішень Сумської міської ради з розміщення та утримання тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території міста Суми».

Представник першого відповідача в судове засідання 24.07.2015 року не з"явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення №323 про вручення першому відповідачу копії ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Представник другого відповідача в судове засідання 24.07.2015 року також не з"явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить його підпис у розписці про оголошення апеляційним господарським судом у судовому засіданні 13.07.2015 року сторонам про відкладення розгляду справи на 24.07.2015 року на 10:00 год. (а.с. 187).

А тому колегія суддів розглядає апеляційну скаргу за відсутності представників першого та другого відповідачів за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу та додаткових письмових поясненнях доводи першого та другого відповідачів та прокурора, заслухавши пояснення прокурора, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Сумської міської ради від 23.12.2009 року 3350-МР було затверджено Правила розміщення та утримання тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Суми.

Рішенням Сумської міської ради від 12.05.2010 року №3753-МР було затверджено Примірний договір про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди в м. Суми

05.07.2011 року рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 459 "Про надання дозволів на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Суми" надано дозвіл ФОП ОСОБА_1 на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності терміном на 5 років.

01.09.2011 року між Сумською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договори № 047/11, № 048/11, № 049/11 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розташування тимчасової споруди у м. Суми (надалі - договір), відповідно до пункту 1.1 яких перший відповідач (власник) та другий відповідач (сервітуарій) погодили встановлення особистого строкового сервітуту на територію (об'єкт благоустрою) в м. Суми, на якій буде розміщуватися та використовуватися для провадження підприємницької діяльності група тимчасових споруд (зона відпочинку) площею, відповідно, 72,0 кв.м., 97,5 кв.м. та 106,5 кв.м.

Відповідно до пункту 1.5 договорів сторони встановили, що даній договори не є договорами оренди земельної ділянки чи будь-якими іншими договорами користування земельною ділянкою.

Пунктом 2.2 договорів визначено, що строк дії договорів 5 (п"ять) років (на період з 01.05.-01.10 кожного року) з моменту його підписання повноважними представниками сторін.

Зміст договорів та матеріали справи свідчать про те, що названа в договорах в якості об`єктів особистого строкового сервітуту територія (об`єкти благоустрою) площами, відповідно, 72,0 кв.м., 97,5 кв.м. та 106,5 кв.м. фактично є земельними ділянками площами, відповідно, 72,0 кв.м., 97,5 кв.м. та 106,5 кв.м.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурор в обгрунтування позову посилається на те, що статтею 99 Земельного кодексу України встановлений перелік сервітутів, які можуть вимагати власники або користувачі земельних ділянок і право використання землі для здійснення підприємницької діяльності до цього переліку не входить.

Також позивач вказує на те, що, виходячи зі змісту статті 401 Цивільного кодексу України, статей 98, 100 Земельного кодексу України, земельний сервітут може бути встановлений лише щодо власників та користувачів суміжних земельних ділянок і лише для тих потреб, які не можуть бути задоволені іншим чином. Разом з цим, як заначив позивач, другий відповідач не є ані власником, ані користувачем земельних ділянок, які межують із спірними земельними ділянками, крім того він не довів неможливості задоволення своєї потреби у вигляді здійснення підприємницької діяльності у інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

Таким чином, за висновком позивача, спірні договори підлягають визнанню недійсними на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України як такі, що суперечать чинному законодавству України.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив з того, що сервітут на земельну ділянку встановлюється виключно за домовленістю між власниками (користувачами) земельних ділянок з метою усунення недоліків своєї ділянки задля задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Проте, на момент укладення договору про встановлення земельного сервітуту ФОП ОСОБА_1 не була власником (користувачем) земельної ділянки, для задоволення потреб користування якою може встановлюватися сервітут за рахунок встановлення обмеження у користуванні іншою земельною ділянкою.

Також зі змісту статей 93, 116, 122, 124 Земельного кодексу України вбачається, що надання земель державної або комунальної власності для зійснення підприємницької діяльності здійснюється лише шляхом укладення відповідного договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Разом з цим, зі змісту статті 99 Земельного кодексу України випливає, що для здійснення підприємницької діяльності встановлення земельного сервітуту не є можливим.

Спірні договори укладалися з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 982 "Про затвердження Порядку розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності", яка на момент їх укладення втратила свою чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку проведення експертизи містобудівної документації" від 25.05 2011 № 548.

Крім того, на момент укладення оспорюваних договорів, рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 05.07.2011 року № 459 "Про надання дозволів на розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на території м. Суми", на підставі яких були укладені відповідачами зазначені договори, не відповідали чинному законодавству України, у зв"язку з чим відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що зміст договорів від 01.09.2011 року суперечить чинному на час їх укладення законодавству України.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України сервітут -це право користування чужим майном, яке може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з частиною 2 цієї статті 401 сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Як зазначено в узагальненнях практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов"язаних із земельними правовідносинами, здійснених Вищим господарським судом у 2015 році, є помилковими посилання на неможливість укладення на підставі частини 2 статті 402 ЦК договору про встановлення земельного сервітуту з особою, яка не є власником земельної ділянки, оскільки в частині 2 статті 402 ЦК йдеться також про можливість встановлення земельного сервітуту договором між особою, яка вимагає його встановлення, та володільцем земельної ділянки, а не виключно з власником земельної ділянки.

Згідно з пунктом 22 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК України, частина перша статті 101 ЗКУкраїни, а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

У абзаці 1 пункту 2.32 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 " Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" (далі Постанова Пленуму №6) зазначено, за змістом частини першої статті 98 ЗК України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки.

Отже, земельний сервітут може мати характер особистого сервітуту, який не вимагає для особи, яка просить його встановити, наявності статусу власника чи користувача сусідньої земельної ділянки.

Згідно з абзацем 2 пункту 2.32 Постанови Пленуму №6 види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту.

Так, стаття 99 Земельного кодексу України передбачає, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів як: право проходу та проїзду на велосипеді: право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху: право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути.

У абзаці 2 пункту 2.32 Постанови Пленуму №6 вказано про те, що стаття 99 ЗК України визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Згідно зі статтею 100 Земельного кодексу України (в редакції на час укладення спірних договорів) сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (абзац другий частини другої статті 100 із змінами, внесеними згідно із Законом № 402-VII від 04.07.2013 року).

Згідно з абзацем другим частини другої статті 100 Земельного кодексу України (в редакції на час укладення спірних договорів) договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Отже вказана стаття, як і частина 2 статті 402 Цивільного кодексу України, в редакції на час укладення спірних договорів (01.09.2011 року) ще не містили положення про необхідність державної реєстрації договору про встановлення земельного сервітуту.

В силу положень пункту 3 розділу ІІ Закону України від 11.02.2010 року №1878-VI "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (до 1 січня 2013 року) державна реєстрація права користування (сервітут) земельними ділянками проводиться територіальними органами земельних ресурсів, тому реєстрацію до цієї дати в державному реєстрі земель і слід розглядати як реєстрацію в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Тобто до 1 січня 2013 року поняття "державна реєстрація сервітуту" було тотожнім (синонімом) поняттю "державна реєстрація договору сервітуту".

Разом з цим, хоча земельний сервітут виникає з моменту реєстрації цього права, проте на час укладення спірних договорів про встановлення сервітуту процедура реєстрації власне договорів сервітуту законодавством передбачена не була. На момент підписання спірних договорів наявність кадастрового номеру земельних ділянок було достатньою для процедури державної реєстрації сервітуту і договір про встановлення сервітуту вважався укладеним з моменту його підписання сторонами .

Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб (пункт 2.34 Постанови Пленуму №6).

Як вірно встановив господарський суд та не було спростовано відповідачами, другий відповідач не довів, що його потреба у розміщенні малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності не може бути задоволена інакше, ніж встановлення земельного сервітуту.

Користування сервітуарієм чужою земельною ділянкою без відповідної технічної документації та без визначення на місцевості меж дії земельного сервітуту може бути підставою для визнання договору про встановлення земельного сервітуту недійсним у судовому порядку (пункт 2.38 Постанови Пленуму №6 ).

До договору про встановлення земельного сервітуту має додаватись технічна документація із землеустрою, щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку має поширюватись дія такого обмеження. З одного боку, така вимога випливає із необхідності визначення обсягу обмеженого права, з іншого - внесення відомостей про земельний сервітут до Державного земельного кадастру здійснюється саме на підставі такої документації (частина 6 статті 21 Закону України "Про земельний кадастр").

Однак в матеріалах справи відсутні докази визначення на місцевості меж дії земельного сервітуту.

Частинами 1 і 3 статті 98 Земельного кодексу України встановлено, що земельний сервітут є правом обмеженого користування чужою земельною ділянкою і встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Проте, надання спірних ділянок для розміщення архітектурних форм з метою здійснення підприємницької діяльності повністю позбавляє власника цих ділянок - Сумську міську раду користуватися цими земельними ділянками, що суперечить суті земельного сервітуту як обмеженому праву користування чужою земельною ділянкою.

Згідно з частиною 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

А тому, необмежене використання землі другим відповідачем для здійснення підприємницької діяльності за своєю правовою природою є вже не сервітутом, а орендою землі, так як таке землекористування повністю узгоджується із визначення права оренди землі, встановленим частиною 1 статті 93 Земельного кодексу України.

Разом з цим, виходячи зі змісту статей 93, частини 1 статті 116, статей 122, 124 Земельного кодексу України, надання земель державної або комунальної власності в оренду здійснюється лише шляхом укладення відповідного договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Так, стаття 116 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ним Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно частини 1 статті 93 Земельного кодексу України засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, є правом оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Отже спірні договори про встановлення сервітуту суперечать вимогам статей 93, 98, 99, 100, 116, 122, 124 Земельного кодексу України та статті 401 Цивільного кодексу України.

Окрім цього слід зазначити, що спірні договори укладались згідно з Порядком розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 р. №982, який на час укладення цих договорів був нечинним, так як постанова Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 р. №982 втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 548.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу,

Згідно з пунктом 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов цілком обгрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Відповідач апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що при укладенні спірних договорів не було порушено норми чинного законодавства, а тому не має підстав для застовування норми статей 203 та 215 Цивільного кодексу України. До того ж, рішення Сумської міської ради, на підставі яких укладалися вказані договори, прокурором не оскаржувалися з мотивів їх невідповідності чинному законодавству України та в судовому порядку не скасовувалися.

Однак колегія суддів вважає такі посилання необгрунтованими, оскільки, як вже зазначалося, при укладенні спірних договорів порушено вимоги статей 93, 98, 99, 100, 116, 122, 124 Земельного кодексу України та статті 401 Цивільного кодексу України.

Не відповідають цим вимогам і рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 05.07.2011 року № 459 "Про надання дозволів на розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на території м. Суми", на підставі яких були укладені відповідачами зазначені договори, у зв"язку з чим відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України ці постанови як незаконні акти індивідуальної дії не можуть застосовуватись господарським судом при вирішенні спору.

Окрім цього, відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо застосування земельного законодавства, упорядкованою другою судовою палатою Вищого господарського суду України у 2015 році, особа набуває право використовувати земельну ділянку не з моменту прийняття рішення компетентним органом про передачу її в оренду, а з моменту укладення договору оренди землі. Чинність рішення органу місцевого самоврядування, яке було підставою для укладення договору оренди земельної ділянки, не є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання недійсним відповідного договору.

Вказана позиція має бути врахована у даній справі, так як спірні договори про встановлення сервітуту також укладалися на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування і згідно з вимогами чинного законодавства право особи на обмежене користування чужою земельною ділянкою (сервітут) також виникає не з моменту винисення компетентним органом відповідного рішення, а з моменту укладення договору земельного сервітуту.

Також заявник апеляційної скарги вказує на те, що спіні договори є особистим строковим сервітутом, а не земельним сервітутом, тому що земельна ділянка, на яких розміщені тимчасові споруди - це є прибережна зона річок в парках, яка відноситься до об'єкту благоустрою в розумінні статті 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів". А тому, за висновком другого відповідача, застосування до спірних правовідносин Земельного кодексу України не є правильним.

Проте, колегія суддів вважає такі твердження безпідставними, так як спірні договори про встановлення сервітуту надають другому відповідачу право розміщати малі архітектурні форми на об"єктах благоустрою (зонах відпочинку), які розташовані на певній площі земельної ділянки та нерозривно пов"язані із землею і за договорами було фактично передано земельні ділянки площею 72,00 кв.м, 97,50 кв.м та 106,50 кв.м ( пункти 1.1 та 1.2 договорів).

Також посилання другого відповідача на Порядок розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 р. №982, є безпідставним, так як постанова Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 р. №982, на момент укладення спірних договорів втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 548, про що зазначено в оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду.

До того ж, в будь-якому разі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України Порядок не може суперечити положенням Закону, в даному випадку- статтям 98, 99, 100 Земельного кодексу України та статті 401 Цивільного кодексу України, а відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

.

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 10.03.2015 року по справі №920/263/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 29.07.2015 року.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.