ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2015 р. Справа№ 914/1398/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк", м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ХоСаРо", м. Львів

про стягнення 1103899, 56 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 24872030, 53 грн. та 492714, 05 грн.

Суддя Мороз Н.В.

При секретарі М.Потикевич

Представники:

Від позивача: Федорюк І.І.

Від відповідача: Кузьменко А.В.

Суть спору:

Позовну заяву подано Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк», м. Львів до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ХоСаРо», м. Львів про стягнення 1103899, 56 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 24872030, 53 грн. та 492714, 05 грн. боргу.

Заявою про збільшення позовних вимог від 03.07.2015р. вх. №2812/15 позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № KU019115 від 28.12.2012р. в розмірі 1128640,39 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 23707338, 56 грн. та 142834, 32 грн.

Ухвалою господарського суду від 05.05.2015р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в засіданні на 21.05.2015р.

Для об'єктивного та всестороннього вирішення спору, 21.05.2015р. розгляд справи відкладався ухвалою суду. Крім того, ухвалою суду від 21.05.2015р. строк вирішення спору було продовжено до 20.07.2015р.

В судовому засіданні 07.07.2015р. оголошувалась перерва, про що представники сторін ознайомлені під розписку. 07.07.2015р. представник відповідача подав клопотання про призначення експертизи.

Ухвалою від 07.07.2015р. суд відмовив позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову з підстав, зазначених у відповідній ухвалі суду.

14.07.2015р. в судовому засіданні оголошувалась перерва, про що представники сторін ознайомлені під розписку.

В судове засідання 20.07.2015р. представник позивача з'явився, 17.07.2015р. через канцелярію господарського супровідним листом долучив документи та довідку про стан заборгованості відповідача з виписками про погашення станом на 15.07.2015р. Зокрема, повідомив про погашення відповідачем 15.07.2015р. заборгованості по пені в сумі 72464, 62 грн. та заборгованості по комісії в сумі 68972, 27 грн., враховуючи дані погашення зазначив, що розмір заборгованості станом на 16.07.2015р. за кредитним договором № KU019115 від 28.12.2012р. становить 1 040312,66 дол. США - заборгованість по тілу кредиту; 88327,73 дол. США - заборгованість по відсотках; 1397,43 грн. - заборгованість по комісії. Позовні вимоги підтримав, позов просить задоволити відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 03.07.2015р. Проти клопотання про призначення експертизи заперечив, вважає, що призначення судової експертизи призведе до значного затягування розгляду справи, в задоволенні клопотання просить відмовити.

Представник відповідача в судове засідання з"явився, клопотання про призначення експертизи від 07.07.2015р. просить задоволити. Дане клопотання обґрунтовує наявністю розбіжностей у розрахунках позивача та відповідача по існуючій сумі заборгованості, тому для повного, всебічного та об'єктивного розгляду спору необхідним на думку відповідача є застосування спеціальних знань. Просить суд призначити судову економічну фінансово-кредитну експертизу для аналізу і оцінки фактичного стану розрахунків між сторонами за кредитним договором, розрахунку суми позовних вимог.

Щодо поданого клопотання про призначення експертизи, суд зазначає.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст.41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обов'язок.

Згідно приписів п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання відповідача про призначення судової економічної фінансово-кредитної експертизи та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при проведенні розрахунку заборгованості, а відтак, в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи слід відмовити.

Крім того, 20.07.2015р. через канцелярію суду представник відповідача подав клопотання про призначення колегіального розгляду справи. В обґрунтування клопотання зазначив, що сума спору є значною, а також існує розбіжність у розрахунках позивача та відповідача по сумі заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст. 4-6 ГПК України, справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Подане клопотання розцінюється судом як затягування судового процесу при розгляді даної справи, під яким слід розуміти дії або бездіяльність учасника судового процесу спрямована на неможливість прийняття судом рішення в даному судовому засіданні (п. 3.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.11.2012р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Суд звертає увагу на те, що відповідачем не виконано вимог суду та не подано відзив на позовну заяву, при тому, що даний спір вирішується господарським судом з урахуванням ч.3 ст. 69 ГПК України з продовженням двомісячного строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Проаналізувавши обставини даної справи та враховуючи наявні у матеріалах справи докази, які на думку суду є достатніми для вирішення даного спору, суд дійшов висновку відхилити клопотання відповідача про призначення колегіального розгляду справи.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, створивши сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов"язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Однією з підстав виникнення зобов"язань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб"єктами господарювання або між суб"єктами господарювання і негосподарюючими суб"єктами- юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

28.12.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Фольксбанк» (перейменоване на публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» згідно рішення позачергових загальних зборів акціонерів, оформленого протоколом №48 від 11.10.2013р.) (позивач, за договором - банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «ХоСаРо» (відповідач, за договором - позичальник) укладено кредитний договір № KU019115.

26.03.2014р. між Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ХоСаРо» укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № KU019115 від 28.12.2012р., якою внесено зміни та доповнення до кредитного договору.

Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 1173798,00 дол. США з кінцевим строком виконання зобов'язань не пізніше 28.12.2018р., а позичальник зобов'язується повертати банку кредит з періодичністю та в розмірах, визначених в розділі 1 кредитного договору та відповідно до графіку з урахуванням пільгового періоду щодо погашення кредиту.

Додатком №1 до кредитного договору № KU019115 від 28.12.2012р., який є невід'ємною частиною кредитного договору, банком встановлено позичальнику графік погашення кредиту. Пунктом 3 додатку встановлено, позичальник зобов'язаний повертати кредит в розмірі сум погашення кредиту протягом періодів погашення кредиту незалежно від розміру фактичної заборгованості позичальника за кредитом.

У зв'язку з проведеною реструктуризацією, 26.03.2014р. укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № KU019115 від 28.12.2012р. та встановлено новий графік погашення згідно умов договору (нова редакція від 26.03.2014р.).

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2012р. відповідач звернувся в ПАТ «Фольксбанк» із заявою на отримання кредитних коштів згідно договору № KU019115 від 28.12.2012р. в сумі 1173028,18 дол. США.

Позивач на виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором надав відповідачу грошові кошти в розмірі 1173028,18 дол. США, що підтверджується розпорядженням про надання кредиту від 28.12.2012р. та меморіальним ордером №1085214 від 28.12.2012р. (в матеріалах справи).

Відповідно до умов п.12.1.8 кредитного договору зі змінами внесеними додатковою угодою №1 від 26.03.2014р., банк має право незалежно від інших положень кредитного договору вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначений банком частині за умови утворення в позичальника простроченої заборгованості за борговими зобов'язаннями.

Згідно ч.2. ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У зв'язку з неналежним невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором позивачем було скеровано на адресу відповідача повідомлення - вимогу №09-2/817 від 19.01.2015р. Однак така вимога залишена відповідачем без відповіді, повне або часткове погашення заборгованості за кредитним договором проведено не було.

Таким чином, товариство з обмеженою відповідальністю «ХоСаРо» своїх зобов'язань за договором щодо повернення суми кредиту не виконало в повному обсязі, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість по тілу кредиту у розмірі 1040312,66 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 21851995,25 грн., відповідно до заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог.

Відповідно до ст.ст.1048, 1054 ЦК України, одним із обов'язків позичальника за кредитним договором є сплата процентів за користування кредитом, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Згідно п. 9.1. договору, банк здійснює надання кредиту за плату у вигляді процентів, що мають сплачуватися позичальником банку в порядку та на умовах кредитного договору. Проценти сплачуються позичальником банку в валюті(ах) кредиту. Розмір процентів (процентна ставка) визначений сторонами в розділі І кредитного договору. За домовленістю сторін для розрахунку процентів за кредитним договором може використовуватись фіксована або змінювана процентна ставка. Фіксована процентна ставка визначається числом, змінювана процентна ставка визначається із застосуванням погодженої сторонами формули, що містить індекс(и), визначений(і) в розділі І кредитного договору, який(і) час від часу змінюється(ються). У випадку застосування сторонами змінюваної процентної ставки позичальник підтверджує, що він письмово повідомлений про всі зміни процентної ставки, які відбуватимуться протягом терміну дії кредитного договору (п.9.2 кредитного договору).

Пунктом 1.9.1. розділу 1 кредитного договору встановлено проценти (процентну ставку) - 11,49% річних +3М LIBOR.

Згідно умов п.9.5.2. кредитного договору зі змінами внесеними додатковою угодою №1 від 26.03.2014р., сторони домовились, що у випадку порушення позичальником та/або третіми особами, що є заставодавцями, поручителями/гарантами за позичальника будь-якого із своїх зобов'язань, передбачених кредитним договором та/або правочинами забезпечення, розмір процентів (процентної ставки) збільшується на 1% річних (у випадку використання змінюваної процентної ставки збільшується на 1% річних фіксований відсоток, що міститься у формулі змінюваної процентної ставки і додається до індексу, що застосовується при розрахунку змінюваної процентної ставки).

В обґрунтування підняття відсоткової ставки позивач посилається на п.1.21.1 кредитного договору, викладеного в новій редакції додатковою угодою №1 від 26.03.2014р. згідно якого, позичальник зобов'язаний починаючи з третього місяця з дати отримання кредиту, проводити через поточні рахунки позичальника у банку частину оборотів в розмірі не менше ніж 90% за кожен календарний місяць. Пунктом 15.1.4 кредитного договору, зі змінами внесеними додатковою угодою №1 від 26.03.2014р. передбачено, що у випадку, якщо позичальник є юридичною особою,- щоквартально до 25 числа місяця наступного за звітнім кварталом та до 20 лютого року, наступного за звітнім, надати банку фінансову звітність, а саме: баланс, фінансовий звіт суб'єкта малого підприємництва, звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів, розшифровку дебіторської та кредиторської заборгованості (із зазначенням суми простроченої заборгованості), довідки з за отриманими кредитами,тощо. Всупереч наведеному, ТзОВ «ХоСаРо» не надав банку довідку про обороти в інших банках.

16.05.2014р. ПАТ «ВіЕс Банк» прийнято рішення про підняття відсоткової ставки на 1 пункт, тобто до 12,49%+LIBOR, як це передбачено п.9.5.2.кредитного договору зі змінами внесеними додатковою угодою №1 від 26.03.2014р.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що відповідачу не було відомо про підняття відсоткової ставки, що призвело до розбіжностей в розрахунках позивача та відповідача. Однак, наведене спростовується наявним в матеріалах справи листом від 01.10.2014р. №00092/10 з якого вбачається обізнаність ТзОВ «ХоСаРо» про підняття відсоткової ставки на 1% відповідно до п.9.5.2. додаткової угоди №1 від 26.03.2014р. до кредитного договору.

Враховуючи наведене, зазначені правові норми та відповідні зобов'язання ТзОВ «ХоСаРо» щодо сплати позивачеві відсотків за користування кредитом у сумі 88327, 73 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 1855343, 31 грн. - порушені.

Згідно п.10.1. кредитного договору зі змінами внесеними додатковою угодою №1 від 26.03.2014р., банк здійснює надання кредиту за плату у вигляді комісій, що мають сплачуватися позичальником банку в порядку та на умовах кредитного договору. Види, розмір або порядок обчислення, терміни та періодичність сплати комісій, які зобов'язаний сплачувати позичальник, визначено сторонами в розділі 1 кредитного договору.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань щодо повернення кредиту, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за комісією в розмірі 70369, 70 грн., з урахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог.

В процесі розгляду справи відповідачем частково погашено заборгованість за комісією в розмірі 68972, 27 грн., що підтверджується банківськими виписками про рух коштів по рахунку ТзОВ «ХоСаРо» від 15.07.2015р. (в матеріалах справи).

Відтак, внаслідок часткового погашення, заборгованість відповідача перед позивачем по комісії становить 1397, 43 грн. та підлягає стягненню.

Згідно п.1.2 кредитного договору, у разі невиконання чи несвоєчасного виконання боргових зобов'язань в частині повернення кредиту/траншу та /або сплати процентів, комісій, згідно з умовами кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань позичальником за кожен календарний день прострочення.

На підставі п.17.2. кредитного договору, позивачем нараховано відповідачу 72464,62 грн. пені, з урахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог.

Проте, в процесі розгляду справи відповідачем погашено заборгованість по пені в розмірі 72464,62 грн., що підтверджується банківською випискою про рух коштів по рахунку ТзОВ «ХоСаРо» від 15.07.2015р. (в матеріалах справи).

Відповідно до ч. 1 п. 1-1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відтак, оскільки вказана сплата заборгованість за комісією в сумі 68972, 27 грн. та погашення пені в розмірі 72464,62 грн. здійснені відповідачем після порушення провадження у справі, суд дійшов висновку провадження у справі в цій частині припинити на підставі п.4 ст.80 ГПК України.

Таким чином, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконав частково, станом на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем не погашена в повному обсязі, становить: 1040312,66 дол. США (що в гривневому еквіваленті 21851995,25 грн.) - заборгованість за тілом кредиту, 88327, 73 дол. США (що в гривневому еквіваленті 1855343,31 грн.) - заборгованість за відсотками та 1397, 43 грн. - заборгованість за комісією та підлягає стягненню. Крім того, наявна сума заборгованості підтверджується довідкою про стан заборгованості відповідача від 17.07.2015р. №10-3/14771. Доказів зворотнього суду не надано.

Відповідно до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Аналогічно, ст.526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем належними і допустимими доказами доведено підставність позовних вимог, доказів протилежного відповідачем не надано.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 38 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 4-3 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань, а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

У відповідності до ст. 49 ГПК України, судові витрати, сплачені за подання позову, слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 32, 33, 38, 43, 49,80, 82, 84, 85, 116 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ХоСаРо», м. Львів, вул. Промислова, буд. 50/52 () на користь публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», м. Львів, вул. Грабовського, 11 () - 1040312,66 дол. США (що в гривневому еквіваленті становить 21851995,25 грн.) - заборгованість по тілу кредиту, 88327, 73 дол. США (що в гривневому еквіваленті становить 1855343,31 грн.) - заборгованість за відсотками, 1397, 43 грн. - заборгованість за комісією, 73080, 00 грн. судового збору.

3. В решті позовних вимог - провадження припинити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 27.07.2015р.

Суддя Мороз Н.В.