КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2015 р. Справа№ 910/11399/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Сухового В.Г.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Барболіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №140-0-0-00/81/365 Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року

у справі №910/11399/15 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма»

до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харабаш Ольга Ігорівна

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

за участю представників учасників процесу:

від позивача: Друг О.М., довіреність №301 від 07.05.2015 року,

Сметанкіна Т.В., довіреність №425 від 23.06.2015 року

від відповідача: Пащенко С.М., довіреність №1523/13-Н від 21.10.2013 року

від третьої особи: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» (позивач у справі) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (відповідач у справі) про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого 11.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харабаш О. І. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 41, про стягнення з позивача на користь відповідача за договором про факторингове фінансування з регресом №017/42-0-1/138 від 05.10.2011 року та додаткових угод до нього коштів у розмірі 4165529,47 грн. за період з 22.04.2014 року по 26.11.2014 рік.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року у справі №910/11399/15 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 11.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харабаш Ольгою Ігорівною та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №41 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за договором про факторингове фінансування з регресом № 017/42-0-1/138 від 05.10.2011 року та додаткових угод №017/42-0-1/138/1 від 01.11.2011 року, № 017/42-0-1/138/2 від 01.02.2012 року, № 017/42-0-1/138/3 від 10.04.2012 року, № 017/42-0-1/138/4 від 29.08.2012 року, № 017/42-0-1/138/5 від 20.09.2012 року, № 017/42-0-1/138/6 від 14.03.2013 року, коштів у розмірі 4 165 529, 47 грн за період з 22.04.2014 року по 26.11.2014 рік. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» 1 218,00 грн - судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що місцевим господарським судом невірно надана юридична оцінка правовій природі укладеного між сторонами договору про факторингове фінансування з регресом №017/42-0-1/138 від 05.10.2011 року, який, на думку скаржника, є одним із видів кредитного договору, а відтак за таким договором можливе стягнення за виконавчим написом нотаріуса, окрім того, відповідач зазначає, що Господарський суд міста Києва в порушення приписів Господарського процесуального кодексу України не залучив до участі у справі ЗАТ «Інфузія», ПАТ НВЦ «Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод», ТОВ «Юрія-Фарм» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, оскільки, як стверджує апелянт, рішення у даній справі безпосередньо стосується їх прав та обов'язків. Також, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в апеляційній скарзі посилається на те, що спір у даній справі не підлягає вирішенню в господарському суді.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» було прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді - Гаврилюк О.М., Коротун О.М. та призначено розгляд справи (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 12.06.2015 року) на 02.07.2015 року о 11 год. 00 хв.

13.07.2015 року за результатами повторного автоматизованого розподілу справи, у зв'язку із задоволенням самовідводу головуючого судді, справу №910/11399/15 передано на розгляд іншої колегії суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г. А., судді - Мальченко А.О., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2015 року апеляційну скаргу №140-0-0-00/81/365 публічного акціонерного товариства «Раффайзен Банк Аваль» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року у справі №910/11399/15 прийнято визначеним складом колегії суддів та призначено розгляд справи на 27.07.2015 року.

27.07.2015 року до Київського апеляційного господарського суду від публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» надійшло клопотання №140.0.0.00/8/2477 від 08.07.2015 року (вх. №09-10/4578/15 від 27.07.2015 року), в якому відповідач просить залучити до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, а саме ЗАТ «Інфузія», ПАТ НВЦ «Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод» та ТОВ «Юрія-Фарм».

Згідно ч.1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Дослідивши подане клопотання, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, оскільки предметом розгляду у даній справі є вимога про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, тобто вимога, яка стосується дослідження правомірності вчинення нотаріусом виконавчого напису, за яким стягувалась заборгованість саме з ТОВ «Юнік Фарма» за договором про факторингове фінансування, а не з третіх осіб. Разом з цим, прийняття рішення у даній справі, не змінить прав та обов'язків ЗАТ «Інфузія», ПАТ НВЦ «Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод» та ТОВ «Юрія-Фарм», а відтак підстав для їх залучення до участі у справі не має.

У судовому засіданні 27.07.2015 року представник відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача у справі у судовому засіданні 27.07.2015 року заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у поданому суду відзиві №458 від 02.07.2015 року (вх. №09-11/12068/15 від 02.07.2015 року) на апеляційну скаргу.

Третя особа не скористалась правом участі у судовому засіданні 27.07.2015 року, хоча про дату, час та місце розгляду справи, повідомлена належним чином.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши наявні докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

05.10.2011 року між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (фактор (банк) за договором, відповідач у справі) та товариством з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» (клієнт за договором, позивач у справі) укладено договір про факторингове фінансування з регресом №017/42-0-1/138 (а.с. 18-28), згідно п.1.1. якого в порядку та на умовах, визначених даним договором, фактор (банк) зобов'язався здійснювати факторингове фінансування клієнта на умовах факторингу з регресом. Право вимоги є відступленим клієнтом факторові (банку) з моменту підписання сторонами додаткової угоди до даного договору, яка укладається в порядку, визначеному ст. 2 даного договору.

Відповідно до п.1.3. договору, внаслідок відступлення права вимоги фактор (банк) замінює клієнта як кредитора боржника, у зв'язку з чим до фактора (банку) переходять відповідні права кредитора за контрактом, включаючи права на отримання вартості товарів, робіт, послуг, отримання підтверджуючих документів, неустойок та інших платежів за контрактом. Однак, фактор (банк) не набуває будь-яких обов'язків клієнта за контрактом щодо поставки товарів, робіт, послуг та інших обов'язків, що випливають з такої поставки.

Згідно з розділом «Визначення термінів», факторингове фінансування - операція фінансування під відступлене право вимоги, відповідно до якої фактор (банк) зобов'язується передати на умовах даного договору грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові (банку) свої права вимоги.

Факторинг з регресом - факторингове фінансування, при якому ризик несплати боржником грошових зобов'язань за контрактом повністю покладається на клієнта і при цьому клієнт виступає поручителем боржника перед фактором (банком) за контрактом у розмірі, визначеному умовами даного договору.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що за здійснення факторингового фінансування за даним договором клієнт зобов'язаний сплачувати факторові наступну плату в розмірах, визначених додатком № 1 до даного договору, а саме визначено розмір процентів за користування грошовими коштами та комісії за здійснення факторингових операцій.

Договір набуває сили з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором та отримання фактором грошових коштів в оплату повної вартості прав вимоги (п. 15.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та товариством з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» укладено додаткові угоди № 017/42-0-1/138/1 від 01.11.2011 р. (а.с. 35), №017/42-0-1/138/2 від 01.02.2012 р. (а.с. 33-34), № 017/42-0-1/138/3 від 10.04.2012 року (а.с.32), №017/42-0-1/138/4 від 29.08.2012 р. (а.с. 31), № 017/42-0-1/138/5 від 20.09.2012 р. (а.с. 30), № 017/42-0-1/138/6 від 14.03.2013 р. (а.с. 29).

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору про факторингове фінансування з регресом №017/42-0-1/138 від 05.10.2011 р., місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що за своєю правовою природою укладений договір є договором факторингу.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, відповідно до ст. 1077 ЦК України, ст.. 350 ГК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор, банк) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Частиною 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно ст. 1079 Цивільного кодексу України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів зазначає, що до основних ознак договору факторингу слід віднести, зокрема, предмет договору, яким є відступлення права грошової вимоги, тим самим відбувається заміна кредитора у зобов'язанні. Метою такого відступлення є отримання фінансування від фактора (банка чи іншої фінансової установи), що в свою чергу зумовлює віднесення факторингу до фінансових операцій (п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Віднесення факторингу до фінансових послуг обумовило ще одну відмінну ознаку такого договору, а саме специфіку його сторін, зокрема фактором може бути банк чи інша фінансова установа, а клієнтом юридична особа чи фізична особа-підприємець. Окрім цього, фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів (факторинг) відбувається за плату (окрім випадків, коли факторинг має забезпечувальний характер), розмір якої визначається договором, це може бути як сплата відсотків, так і фіксованої ставки за таку фінансову послугу. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Аналогічна правова позиція викладена у постанова Вищого господарського суду України від 12.02.2014 року у справі №5006/5/806/2012, від13.03.2014 року у справі №908/2768/13, від 23.09.2014 року у справі 922/1324/14, від 19.08.2014 року у справі №922/1323/14.

Таким чином, договір факторингу, поєднуючи в собі ознаки різних договорів: цесії (відступлення права вимоги), кредитування, страхування, застави, поруки, є окремим видом правочину, який регулюється окремими, спеціальними нормами законодавства, а саме Главою 73 Цивільного кодексу України «Факторинг», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» тощо.

Разом з тим, в апеляційній скарзі відповідач стверджує, що оскільки укладений сторонами договір факторингу містить ознаки різних договорів в тому числі і кредитного договору (оскільки, за договором надаються грошові кошти клієнту, за таке користування останній повинен сплачувати проценти, договір передбачає поруку), то слід вважати, що укладений договір відноситься і до кредитних договорів. Однак, з таким твердженнями колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно ст. 1054 ЦК України (Глава 71 ЦК України «Позика. Кредит. Банківський Вклад») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Характерними ознаками кредитного договору є строковість (надання грошових коштів на певний проміжок часу), повернення наданих коштів (після закінчення встановленого строку позичальник зобов'язаний повернути кредитору таку ж саму суму коштів), платність (обов'язок позичальника сплатити проценти за користування наданим кредитом), як правило, цільове використання отриманих кредитних коштів.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що договір факторингу відрізняється від кредитного договору, зокрема, предметом, метою укладання, правами та обов'язками,які виникають у сторін, правовим регулюванням цих фінансових операцій. Хоча за договором факторингу і надаються грошові кошти клієнту, однак такий договір не містить принципових ознак кредитного договору, як-то строковість, поверненість, цільовий характер наданих коштів, а тому, враховуючи, що за договором факторингу відбувається відступлення права грошової вимоги, такий договір не є кредитним договором і їх ототожнення є безпідставним. Договори факторингу та кредитні договори становлять окремі правові інститути і регулюються різними положеннями цивільного законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.04.2015 р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харабаш О.І. вчинила виконавчий напис про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Юнік Фарма» на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за договором про факторингове фінансування з регресом № 017/42-0-1/138 від 05.10.2011 р. та додаткових угод №017/42-0-1/138/1 від 01.11.2011 р., № 017/42-0-1/138/2 від 01.02.2012 р., № 017/42-0-1/138/3 від 10.04.2012 р., № 017/42-0-1/138/4 від 29.08.2012 р., № 017/42-0-1/138/5 від 20.09.2012 р., № 017/42-0-1/138/6 від 14.03.2013 р. грошові кошти у розмірі 4 165 529, 47 грн. за період з 22.04.2014 р. по 26.11.2014 р.

З виконавчого напису вбачається, що останній був вчинений нотаріусом на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку та на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172.

Згідно ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, зокрема, вчиняють виконавчі написи.

Частиною 2 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом 1.2 п. 1 розділу 3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., передбачено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Розділу 3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., встановлені умови за яких вчиняються виконавчі написи нотаріуса, а саме: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Відповідно до п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для отримання виконавчого напису необхідно, зокрема нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Однак, всупереч зазначеним положенням договір факторингу та додаткові угоди до нього вчинені в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, крім того, умови зазначеного договору (а саме п 12.3) не передбачають такого виду захисту прав відповідача як звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Окрім того, відповідно до п. 2 вказаного Переліку, для одержання виконавчого напису подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Як уже було зазначено вище, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором факторингу, а не кредитним договором.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що оскільки укладений сторонами договір про факторингове фінансування з регресом є договором факторингу, а не кредитним договором, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харабаш О.І. не мав законних підстав для вчинення виконавчого напису. Неправомірність дій нотаріуса також підтверджується листом Головного управління юстиції ум. Києві Міністерства юстиції України № 10950/0/11-15 11075/0/11-15 від 08.06.2015 року, згідно якого у зв'язку з порушенням нотаріусом Харабаш О.І. при вчиненні виконавчого напису вимоги п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, нотаріусу Харабаш О.І. направлено лист-припис про зупинення її приватної нотаріальної діяльності та не необхідність підвищення рівня своєї кваліфікації (а.с. 154-155).

З огляду на зазначене, висновок місцевого господарського суду про задоволення позовної вимоги та про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 11.04.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харабаш О. І. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 41 про стягнення з позивача на користь відповідача за договором про факторингове фінансування з регресом № 017/42-0-1/138 від 05.10.2011 р. та додаткових угод до нього, грошові кошти у розмірі 4 165 529, 47 грн. за період з 22.04.2014 р. по 26.11.2014 р. є законним та обґрунтованим.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на те, що спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не підвідомчий господарським судам, оскільки, виходячи з приписів частини другої статті 50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Разом з тим, спір про право характеризує такий стан відносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов'язків, здійснення яких є неможливим без судового втручання.

Враховуючи наведене, а також те, що позивач оспорює безспірність заборгованості перед відповідачем, так само як і не визнає розмір такої заборгованості, про що заявлено представником позивача у судовому засіданні 27.07.2015 року, колегія суддів зазначає, що між сторонами існує спір про право, а тому дана справа згідно ст. ст. 1, 2, ст.12 ГПК України є підвідомча господарському суду.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року у справі №910/11399/15-г відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу скаргу №140-0-0-00/81/365 Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року у справі №910/11399/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2015 року у справі №910/11399/15-г залишити без змін.

3. Справу №910/11399/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді В.Г. Суховий

А.О. Мальченко