РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.07.2015Справа №910/12447/15

За позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

До Фізичної особи-підприємця Позепи Ігоря Віталійовича

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області

Про стягнення 255 647,84 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Дзюбайло О.О. представник за довіреністю № 01.22/6-106 від 17.01.15.

Від відповідача: Позепа І.В. особа встановлена

Лисицька Ю.В. представник за довіреністю № б/н від 03.06.15.

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Позепи Ігоря Віталійовича (далі - відповідач) про стягнення 255 647,84 грн., а саме: 189 572,85 грн. - заборгованості зі сплати орендної плати, 22 743,24 грн. - пені, 1 195,53 грн. - 3% річних, 42 136,22 грн. - збитків від інфляції.

Спір у справі виник в зв'язку з невиконанням відповідачем своїх обов'язків за Договором оренди № 1640 нерухомого майна, що належить до державної власності від 26.11.14. по сплаті орендної плати за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року включно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.15. порушено провадження у справі № 910/12447/15, на підставі ст. 27 ГПК України залучено до участі в розгляді даної справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, та призначено справу до розгляду на 04.06.15.

02.06.15. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому Фізична особа-підприємець Позепа Ігор Віталійович проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

За результатами судового засідання 04.06.15. розгляд справи на підставі ст. 77 ГПК України було відкладено на 07.07.15., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

11.06.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові заперечення на відзив відповідача.

В судовому засіданні 07.07.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 15.07.15., про що учасники судового процесу були повідомлені під розписку.

15.07.15. третьою особою через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 15.07.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 21.07.15., про що учасники судового процесу були повідомлені під розписку.

16.07.15. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 21.07.15. о 09:30 год. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 21.07.15. о 15:30 год.

В судовому засіданні 21.07.15. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 21.07.15. проти позову заперечував.

Третя особа в судове засідання 21.07.15. не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/12447/15.

В судовому засіданні 21.07.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна", об'єктом оренди є нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) (п. 1 ст. 4 Закону), орендодавцями є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо нерухомого майна, що є державною власністю (ст. 5 Закону).

26.11.14. між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області (далі - Орендодавець) та відповідачем (далі - Орендар) було укладено Договір оренди № 1640 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1.) Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину приміщення № 1.1.4 на першому поверсі терміналу «D» площею 4 кв.м, та частину приміщення № 2.1.1 на другому поверсі терміналу «D» площею 4 кв.м (далі - Майно), яке розміщене за адресою: Київська область, м. Бориспіль, ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», та обліковується на балансі позивача (далі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 31.01.14. і становить за незалежною оцінкою 443 710,00 грн. без ПДВ.

Майно передається в оренду для розміщення торговельних автоматів, що відпускають гарячі напої (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору Орендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами Договору та акта приймання-передавання Майна.

Орендодавець зобов'язується передати Орендарю в оренду Майно згідно з Договором за актом приймання-передавання майна, який підписується одночасно з Договором (п. 7.1 Договору).

Згідно акту № 1 приймання-передачі державного майна від 26.11.14., що підписаний позивачем і відповідачем і скріплений їх печатками, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в користування Майно.

Спір у справі виник в зв'язку з невиконанням відповідачем своїх обов'язків за Договором по сплаті орендної плати за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року включно.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своє правовою природою даний Договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.1 Договору орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за перший місяць січень 2014 року - 92 800,00 грн.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. 3.3 Договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 3.4 Договору сторони погодили, що у разі користування Майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Згідно з п. 3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж у співвідношенні 70% - до державного бюджету, 30% - Балансоутримувачу.

Відповідно до п. 3. ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Орендар зобов'язався своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату незалежно від наслідків своєї господарської діяльності (п. 5.3 Договору).

Приписами ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що термін, на який укладається договір оренди є істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Пунктом 10.1. Договору сторонами погоджено, що Договір укладено на два роки одинадцять місяців, що діє з 26.11.14. до 26.10.17. включно.

Стаття 610 Цивільного кодексу України встановлює, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач в порушення умов Договору не виконав основного обов'язку Орендаря, орендну плату за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року включно повністю не вніс, в результаті чого у останнього перед Балансоутримувачем виникла заборгованість, яка за обґрунтованими розрахунками позивача становить 189 572,85 грн.

Несплата орендної плати за означений період та на вказану суму не заперечується відповідачем.

Пунктом 5.17 Договору сторонами погоджено, що до 15 числа місяця, що слідує за звітним, Орендар зобов'язаний самостійно одержувати в бухгалтерії Балансоутримувача акт приймання-здачі виконаних послуг та рахунок. Підписаний акт приймання-здачі виконаних послуг Орендар зобов'язаний повернути в бухгалтерію Балансоутримувача протягом п'яти днів з дати його отримання або надати в цей строк вмотивовану відмову від його підписання. Якщо протягом п'яти днів акт приймання-здачі виконаних послуг не буде повернуто Балансоутримувачу та не надана в цей строк вмотивована відмова від його підписання, він вважається підписаним сторонами.

Рахунки-фактури та акти приймання-здачі виконаних послуг за Договором по орендній платі за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року наявні в матеріалах справи. Доказів їх отримання відповідачем самостійно в строк до 15 числа місяця, що слідує за звітним, матеріали справи не містять. Вказане відповідачем не заперечується.

На зазначених актах приймання-передачі відсутній підпис відповідача та відсутня вмотивована відмова від підписання вказаних актів в тому числі і у строк, визначений п. 5.17 Договору (п'ять днів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що акти приймання-здачі виконаних послуг за Договором по орендній платі за період з листопада 2014 року по лютий 2015 є такими, що підписані сторонами без зауважень.

При цьому судом враховано, що у відповідності до наявного в матеріалах справи опису вкладення у рекомендований лист з повідомленням та повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що позивачем було направлено, а відповідачем 04.04.15. отримано особисто рахунки-фактури та акти приймання-здачі виконаних послуг за Договором по орендній платі за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року.

До відзиву відповідачем додано лист № б/н від 07.04.15., в якому Орендар зазначає, що підстав для підписання зазначених актів відповідач не має, оскільки послуги за Договором йому не надавались.

Доказів направлення чи подання наручно зазначеного листа позивачу відповідачем матеріали справи не містять, крім того, за приписами п. 5.17 Договору відмова має бути вмотивованою.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що орендованим майном за Договором він не користувався ні дня, оскільки в порушення ст. 13 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» орендоване приміщення було передано Орендарю по акту приймання-передачі у стані, який не дозволяв використовувати орендоване майно за цільовим призначенням, визначеним договором оренди, а саме: орендовані приміщення не були обладнані джерелами електроживлення (електричними розетками). На підставі зазначеного відповідач вважає, що він звільнений від сплати орендної плати на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК України

Такі доводи відповідача судом не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідно до ст. 768 ЦК України, наймодавець може гарантувати якість речі протягом всього строку найму. Якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: заміни речі, якщо це можливо; відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані.

Тобто зазначена стаття передбачає можливість сторін договору майнового найму покласти на наймодавця обов'язок гарантувати якість об'єкту найму. При цьому такі гарантії можуть бути надані як на весь строк найму, так і на певний його період. Взяття на себе додаткового обов'язку гарантувати якість речі, що передається в найм, є правом наймодавця. Таке положення має обумовлюватися сторонами при укладенні договору найму та закріплюватися в самому договорі.

Проте, дослідивши спірний Договір судом встановлено, що його положеннями не закріплено додаткового обов'язку наймодавця гарантувати якість об'єкту оренди на весь строк чи на певний його період.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», орендодавець зобов'язаний передати орендарю об'єкт оренди в комплекті та у стані, що відповідають істотним умовам договору оренди та призначенню майна і повідомити орендаря про особливі властивості та недоліки майна, які йому відомі.

Положенню ст. 767 ЦК України, яка покладає на наймодавця обов'язок передати річ у користування у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Якщо під час користування річчю наймачем буде виявлено наявність недоліків речі, про які наймодавець його не попередив, що суперечить умовам договору та унеможливлює використання речі за призначенням, наймач вправі вимагати розірвання договору найму.

При цьому, ч. 3 ст. 767 ЦК України передбачає обов'язок наймача в присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані.

Згідно з п. 1.3 Договору, стан Майна на момент укладення Договору визначається в акті приймання-передачі за узгодженим висновком Балансоутримувача і Орендаря.

В матеріалах справи відсутні будь-які дані про існування перешкод для перевірки позивачем стану об'єкту оренди за Договором.

Крім того, згідно з підписаним сторонами та скріпленим їх печатками актом № 1 приймання-передачі державного майна від 26.11.14., стан Майна задовільний.

Акт № 1 приймання-передачі державного майна від 26.11.14. підписаний Орендарем без будь-яких зауважень щодо стану переданого майна, а тому всі ризики у зв'язку з недоліками орендованого майна покладаються на нього.

В даному випадку відповідач відповідає за обставини, з яких майно не могло бути використане за цільовим призначенням, що виключає можливість застосування положень ч. 6 ст. 762 ЦК України.

(Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 12.02.14. у справі № 924/585/13).

Листи позивача до третьої особи № б/н від 12.02.15. та № б/н від 05.05.15., не містять доказів їх направлення Орендодавцю та стосуються внесення змін до Договору в частині зменшення орендованих площ, перерахунку розміру орендної плати та відмови Орендаря від Договору.

Разом з тим, в період, за який позивач просить суд стягнути з відповідача орендну плату за Договором (листопад 2014-лютий 2015 року включно) зміни в Договір ні за згодою сторін ні в судовому порядку в частині розміру орендної плати не вносились, Договір не розривався.

Відповідач наголошує на тому, що балансоутримувач майна помилково пов'язав початок користування орендованим майном не з моменту укладення договору оренди та передачі орендарю майна по акту, а з моментом укладення договору про відшкодування витрат балансоутримувача.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про протилежне, адже орендна плата нарахована відповідачу з моменту підписання Договору та передачі об'єкту оренди за актом приймання-передачі без зауважень - з 26.11.14.

Інші доводи відповідача, в тому числі його посилання на листи № б/н від 26.11.14., № 01-22-123 від 17.01.15., № б/н від 19.01.15., 16/04 від 07.04.15., № 01-22-1691 від 15.04.15., № б/н від 05.05.15., акт № 63-26-370 від 29.01.15., акт № 63-28/1-23-4 від 24.02.15. зводяться до заперечення проти договору про відшкодування витрат Балансоутримувача.

Разом з тим, означене не є предметом розгляду даної справи про стягнення заборгованості з орендної плати за Договором оренди, а тому не приймаються судом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» в частині стягнення з відповідача суми основного боргу по орендній платі за вказаний період в розмірі 189 572,85 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 1 195,53 грн. - 3% річних, 42 136,22 грн. - збитків від інфляції.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

За перерахунком суду, 3% відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання складає 1 195,53 грн., збитків від інфляції складає 42 136,22 грн., як те вбачається з обґрунтованого розрахунку позивача, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

В зв'язку з тим, що відповідач прострочив платежі зі сплати орендної плати, позивач на підставі п. 3.7 Договору просить суд стягнути з відповідача на свою користь 22 743,24 грн. - пені.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується: до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати (п. 3.7 Договору).

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договорами строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Суд визнає вірним розрахунок позивача пред'явленої до стягнення пені в розмірі 22 743,24 грн., проте відзначає наступне.

Нормами чинного законодавства України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у окремих випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.11. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Згідно з п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Встановивши причини невиконання відповідачем грошового зобов'язання та надавши належну оцінку обставинам такого невиконання, врахувавши непомірно великий розмір пред'явленої до стягнення пені наслідкам поведінки відповідача та відсутність доведених завданих позивачу такою поведінкою збитків, врахувавши те, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми, як неустойку, викривлює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основ лен зобов'язання неустойка перетворюється на непомірний тягар, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені до однієї гривні, внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 01,00 грн. - пені.

При цьому судом враховано викладене в п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», що у разі коли господарський суд на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Позепи Ігоря Віталійовича (01032, м. Київ, вул. Льва Толстого, 33, кв. 19, ідентифікаційний номер ) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08307, Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль»; ідентифікаційний код 20572069) 189 572 (сто вісімдесят девять тисяч п'ятсот сімдесят дві) грн. 85 коп. - основного боргу, 1 (одну) грн. 00 коп. - пені, 1 195 (одну тисячу сто дев'яносто п'ять) грн. 53 коп. - 3% річних, 42 136 (сорок дві тисячі сто тридцять шість) грн. 22 коп. - збитків від інфляції, 5 112 (п'ять тисяч сто дванадцять) 96 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.07.15.

Суддя Т.М. Ващенко