РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015Справа №910/11827/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат»

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія"

про стягнення 15 820, 13 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Созінова Ю.В.;

від відповідача: Буняк Ю.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» (далі-позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гренландія" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 15 820, 13 грн., у тому числі: 9 747, 73 грн. - основна заборгованість, 631, 87 грн. - пеня, 443, 06 грн. - 3 % річних, 4 997, 47 грн. - інфляційні витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 009 ІКВ від 21.03.2013 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.05.2015 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15.06.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

15.06.2015 р. через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому повідомляє суд , що станом на 15.06.2015 р. заборгованість зі сплати основного боргу у розмірі 9 747, 73 грн. відповідачем сплачена у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 556 від 15.06.2015 р.

У судовому засіданні 15.06.2015 р. представник позивача подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача 18 295, 74 грн., з яких: 9 747, 73 грн. - основна заборгованість, 631, 87 грн. - пеня, 486, 32 грн. - 3 % річних, 7 429, 82 грн. - інфляційні втрати.

Розглянувши подану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог, суд відзначає наступне.

Частиною 4 ст. 22 ГПК України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд визнав подану заяву такою, що відповідає вимогам ст. 22 ГПК України у зв'язку з чим прийняв її до розгляду.

У судовому засіданні 15.06.2015 р. оголошувалась перерва до 13.07.2015 р.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти нарахованих штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.07.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.03.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гренландія» укладено договір поставки № 009 ІКВ, умовами якого передбачено, що позивач зобов'язується, відповідно до умов даного договору, поставити та передати у власність відповідача, а відповідач зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити товар, визначений Специфікаціями та видатковими накладними.

Відповідно до п. 3.2. договору, ціна за кожну партію товару визначається за домовленістю сторін, вказується у специфікації та/або у видатковій накладній.

Згідно п. 3.3. договору, загальна орієнтовна сума договору дорівнює загальній вартості всіх партій товару, які будуть поставлені за договором (згідно підписаних накладних) та становить, з урахуванням 20 % ПДВ 136 412, 00 грн.

Пунктом 3.4. договору визначено, що оплата товару здійснюється відповідачем за кожну поставлену партію, на умовах 100 % передоплати, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача.

Умовами п. 5.3. договору визначено, що у випадку прострочення відповідачем строків оплати товару відповідач зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пеню, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2013 р., але в будь-якому випадку до повного та належного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором (п. 8.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 85 894, 44 грн. Проте, відповідач за поставлений товар розрахувався частково у розмірі 76 146, 71 грн., в результаті чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 9 747, 73 грн. за видатковою накладною № 03588 від 15.10.2013 р.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 14.02.2014 р. № 338, в якій просив відповідача протягом 30 календарних днів, з моменту отримання даної претензії перерахувати на поточний рахунок позивача, в якості погашення заборгованості за договором поставки № 009 ІКВ від 21.03.2013 р. суму у розмірі 9 747, 73 грн., яка отримана відповідачем наручно 18.02.2014 р.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості у розмірі 9 747, 73 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 631, 87 грн. - пені, 486, 32 грн. - 3 % річних, 7 429, 82 грн. - інфляційних втрат.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору поставки № 009 ІКВ від 21.03.2013 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він і є договором поставки.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Так, позивачем поставлено товар загальною вартістю 85 894, 44 грн., відповідач частково сплатив суму боргу у розмірі 76 146, 71 грн., отже заборгованість відповідача складає 9 747, 73 грн. за видатковою накладною № 03588 від 15.10.2013 р.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Таким чином, враховуючи отримання Товариством з обмеженою відповідальністю "Гренландія" 18.02.2014 р. претензії, відповідно останній зобов'язаний був сплатити кошти за поставлений товар до 26.02.2014 р.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що після порушення провадження у справі відповідач провів оплату наявної заборгованості у розмірі 9 747, 73 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 556 від 15.06.2015 р.

Так, відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 11 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення провадження у справі № 910/11827/15 на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основного боргу у розмірі 9 747, 73 грн., які були сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості після порушення провадження у справі, за відсутністю предмету спору.

Таким чином, на день прийняття рішення у справі поставлений позивачем товар оплачений відповідачем у повному обсязі.

Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача 631, 87 грн. - пені, 486, 32 грн. - 3 % річних, 7 429, 82 грн. - інфляційних втрат.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Разом з тим, згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що позивачем невірно визначено момент виникнення прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи пункт 3.4. договору, яким визначено, що оплата товару здійснюється відповідачем за кожну поставлену партію, на умовах 100 % передоплати, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача, при цьому позивачем поставлявся товар без передоплати, відповідно суд вважає, що у даній справі строк виконання зобов'язань з оплати поставленого товару настав після направлення претензії у відповідності до ч. 2 ст. 530 ЦК України.

За розрахунком суду, обґрунтованими є сума пені у розмірі 170, 12 грн., яка розрахована за період за період з 26.02.2014 р. по 15.04.2014 р., 3 % річних у сумі 379, 76 грн., розраховані за період з 26.02.2014 р. по 14.06.2015 р. та 7 175, 25 грн. - індексу інфляції, які розраховано з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 26.02.2014 р. по 31.05.2015 р., а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат з урахуванням часткового припинення провадження у справі, суд відзначає, що статтею 7 Закону України «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, які визначено цією статтею і перелік яких є вичерпним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 9) у застосуванні ст. 7 Закону України «Про судовий збір» господарським судам необхідно мати на увазі, зокрема, таке. Статтею 7 Закону передбачено підстави повернення судового збору. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК України). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарськими судами у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених статтею 80 ГПК України, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі № 910/11827/15 припинити на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України в частині стягнення 9 747, 73 грн. основного боргу за відсутністю предмету спору.

2. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гренландія» (03058, м. Київ, вул. Західна, буд. 11, квартира 34, ідентифікаційний код - 36196836) на користь Публічного акціонерного товариства «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» (68600, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Нахімова, 300, ідентифікаційний код - 00278818) 170 (сто сімдесят) грн. 12 коп. - пені, 379 (триста сімдесят дев'ять) грн. 76 коп. - 3 % річних, 7 175 (сім тисяч сто сімдесят п'ять) грн. 25 коп. - інфляційних втрат та 1 744 (одну тисячу сімсот сорок чотири) грн. 82 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 15.07.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.