ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р.Справа № 922/3618/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Омельченко К.А.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредитЛізинг" м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка
про стягнення коштів в розмірі 284 927,61грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УніКредитЛізинг" м. Київ (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка про стягнення заборгованості в розмірі 284 927,61грн., а саме 161 003,30грн. - основного боргу, 17 857,44 грн. - пені, 904,55 грн. - 3% річних, 24 550,56 грн. - інфляційні витрати, 6 000,00 грн. -збитки, 74 611,76 грн. - неустойки за прострочення повернення лізингу, також позивачем заявлено до стягнення судовий збір у розмірі 18000,00грн.

Позовні вимоги вмотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу № 3423L12-LD від 13.02.2012 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.06.2015 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 07.07.2015 року о 10:45 годині.

Ухвалою господарського суду Харківської області від07.07.2015 року розгляд справи було відкладено на 14.07.2015 року у зв'язку з неявкою відповідача в судове засідання.

13.07.2015 року до суду від позивача надійшли письмові пояснення, які долучено судом до матеріалів справи.

В призначене судове засідання, на 14.07.2015 року, представник позивача не з'явився, причини неявки суду не відомі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзив на позовну заяву та витребуваних судом документів не надав. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Проте ухвала суду повернута без вручення адресатові з позначкою поштового відділення "за заявою відправника".

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.64 Господарського процесуального кодексу України та постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і повернуто підприємством зв'язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата та відмову від одержання, то вважається, що адресат повідомлений про час та місце розгляду справи судом.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в справі матеріалами, як передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, і розгляд справи можливий без присутності представників сторін.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» (надалі - Позивач, Лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОСТМАН» ( надалі - Відповідач, Лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу № 3423L12-LD від 13.02.2012 р. (далі - Договір).

На виконання умов Договору згідно актів приймання-передачі від 23.02.2012 р. та від 27.02.2012 р. Лізингодавець передав у користування Лізингоодержувачу, а Лізингоодержувач прийняв обраний ним предмет лізингу, а саме:

- автомобіль FORD TRANSITCONNECT, 2011 р.в., двигун 1753 куб. см, шасі № WF0UXXTTPUBY60370;

- автомобіль FORD TRANSITCONNECT, 2011 р.в., двигун 1753 куб. см,шасі №WF0UXXTTPUBY67379;

- автомобіль FORD TRANSIT CONNECT, 2011 р.в., двигун 2198 куб. см, шасі №WF0XXXTTFXCB52763;

- автомобіль FORD TRANSIT CONNECT, 2011 р.в., двигун 2198 куб. см, шасі №WF0XXXTTFXCB52745.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зі своєї сторони, виконав умови Договору фінансового лізингу, що підтверджується актами приймання - передачі, які було підписано та скріплено мокрими печатками сторін, що є доказом належного виконання лізингодавцем взятих на себе зобов'язань.

У свою чергу, Лізингоодержувач зобов'язаний був сплачувати за користування предметами лізингу лізингові платежі згідно Графіків лізингових платежів.

Однак, лізингоодержувач не виконував зобов'язань з оплати періодичних лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором фінансового лізингу та підставою звернення позивача до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

У зв'язку із простроченням сплати відповідачем ТОВ "Постман" лізингових платежів за договором фінансового лізингу, з 24.04.2015 року вказаний договір було припинено позивачем шляхом односторонньої відмови від нього на підставі ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», тобто ТОВ «УніКредит Лізинг» реалізувало своє право на односторонню відмову від Договору та розірвало його з 24.04.2015 р., надіславши на адресу ТОВ «ПОСТМАН» відповідне письмове повідомлення вих. № 950 від 20.04.2015 р., яким просило повернути предмет лізингу на стоянку ТОВ «УніКредит Лізинг» за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 5. Вказане повідомлення було надіслане на адресу боржника 20.04.2015 р. та отримане ним 21.04.2015 р., що підтверджується декларацією (накладною) № 15-9201-1454 кур'єрської служби доставки ТОВ «Поні Експрес».

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що договір фінансового лізингу №3423L12-LD від 13.02.2012 року було достроково розірвано з 24.04.2015 року.

Домовленість сторін про розірвання угоди не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів (постанова Верховного Суду України від 19.12.11 року по справі № 3-136гс11).

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач в обумовлений договором строк та графіком лізингових платежів належним чином не виконав свої зобов'язання щодо сплати лізингових платежів, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 161003,30 грн., на підтвердження іншого, суду не надано жодних доказів.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договір укладений між позивачем та відповідачем за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу. Правовідносини сторін щодо фінансового лізингу регулюються нормами Закону України "Про фінансовий лізинг" та Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу (надалі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що до складу лізингових платежів можуть включатися сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсація відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачу предмети лізингу, однак відповідач у строк, встановлений договором та графіком лізингових платежів, зобов'язання щодо сплати лізингових платежів не виконав.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача, а відповідач, в установленому порядку, обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, за таких обставин, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за лізинговими платежами (основного боргу) в розмірі 161003,30 грн. визнаються судом таким, що підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 6000,00 грн. збитків, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Відповідно до п. 9.1 договору у випадку дострокового припинення дії договору або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю з будь-якої іншої причини, лізингоодержувач зобов'язаний передати предмет лізингу та всі необхідні документи, які вимагаються лізингодавцем, у місці, визначеному лізингодавцем в межах України, протягом 5 (п 'яти) робочих днів, починаючи з дати відповідної вимоги лізингодавця, якщо інше не буде зазначено у відповідному повідомленні лізингодавця.

Незважаючи на факт отримання лізингоодержувачем (відповідачем) 21.04.2015 року повідомлення про відмову від договору і спливу 5-денного строку на повернення предмету лізингу 05.05.2015 p., відповідач добровільно обов'язок повернути предмети лізингу не виконав, у зв'язку із чим ТОВ "УніКредит Лізинг" вимушене було вдатись до засобів захисту з метою забезпечення можливості передбаченого законом примусового виконання відповідачем обов'язку щодо повернення лізингодавцю належного йому майна (предметів лізингу, які є власністю лізингодавця та перебували у користуванні лізингоодержувача).

Так, ТОВ "УніКредит Лізинг" звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Саваріної О.С. із заявою про вчинення на договорі виконавчого напису про вилучення у ТОВ "ПОСТМАН" і повернення предмета лізингу на користь ТОВ "УніКредит Лізинг".

12.05.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С. відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 87, ст. 88 Закону України "Про нотаріат" було вчинено виконавчий напис № 1190 про повернення предмета лізингу за договором фінансового лізингу №3423L12-LD від 13.02.2012 року.

За вчинення вказаного виконавчого напису нотаріусом стягнуто з ТОВ «УніКредит Лізинг» плату в розмірі 6 000,00 грн. Сплата ТОВ «УніКредит Лізинг» вказаної суми підтверджується угодою-рахунком № 179 від 12.05.2015 року, актом приймання-здачі виконаних послуг від 12.05.2015 року та платіжним дорученням ТОВ "УніКредит Лізинг" № 1306 від 15.05.2015 року.

Вказані витрати ТОВ "УніКредит Лізинг" вимушене було понести внаслідок невиконання ТОВ "ПОСТМАН" в добровільному порядку свого обов'язку повернути належне ТОВ "УніКредит Лізинг" майно (предмети лізингу). Вказані витрати ТОВ "УніКредит Лізинг" спрямовані на відновлення порушеного права власності на предмети лізингу, які відповідач утримував у своєму володінні та всупереч приписів закону і умов договору не повертав у володіння ТОВ "УніКредит Лізинг".

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (частина 2 статті 224 ГК України).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Такої ж правової позиції дотримується Вищий Господарський Суд України у своїх Постановах від 18.02.2015 року по справі № 904/4111/14, від 02.04.2013 року по справі № 5011-16/10599-2012, від 13.02.2013 року по справі № 5011-22/10856-2012 та інші.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача збитків в розмірі 6 000,00 грн. нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

В зв'язку з несплатою відповідачем заборгованості за лізинговими платежами позивач, керуючись п. 12.3. договору просить суд стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання грошових зобов'язань, яка за розрахунками позивача становить 17 857,44 грн.

Згідно п. 12.3. договору фінансового лізингу у випадку несплати лізингоодержувачем в належний термін будь-якої суми, яка має бути сплачена ним за договором лізингу, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним Банком України, яка діяла протягом періоду прострочення, за кожний день прострочення.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе грошових зобов'язань в розмірі 17857,44 грн., нараховані відповідно до законодавства (подвійна облікова ставка НБУ), а тому підлягають задоволенню.

Відповідач припустився прострочення платежу, а тому позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 904,55грн. - 3% річних та 24 550,56 грн. - інфляційних втрат.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 904,55грн. - 3% річних та 24 550,56 грн. - інфляційних втрат, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 74 611,76 грн. неустойки за прострочення повернення предмету лізингу (за період з 06.05.2015р. до 29.05.2015 року), суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 12.4 договору у випадку коли лізингоодержувач не виконує обов'язку щодо повернення предмета лізингу, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача сплатити неустойку у подвійному розмірі періодичного лізингового платежу за весь час прострочення. При цьому, для розрахунку приймається останній (тобто такий, який передує факту порушення зобов'язання лізингоодержувача щодо повернення предмету лізингу), повний періодичний лізинговий платіж, згідно з графіком лізингових платежів.

Відповідач не повернув предмет лізингу за умовами договору, а тому позивач реалізовує своє право і вимагає сплати неустойки у подвійному розмірі періодичного лізингового платежу за період прострочення повернення предмета лізингу, за період з 06.05.2015р. по 29.05.2015 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 74 611,76 грн. - неустойки за прострочення повернення предмету лізингу, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська обл., смт. Покотилівка, вул.Фрунзе, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, будинок 22/1, ) 161 003,30грн. - основного боргу, 17 857,44 грн. - пені, 904,55 грн. - 3% річних, 24 550,56 грн. - інфляційних витрат, 6 000,00 грн. -збитків, 74 611,76 грн. - неустойки за прострочення повернення лізингу, також судовий збір у розмірі 18 000,00грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.07.2015 р.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Суддя Л.С. Лаврова