РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015Справа №925/700/15

За позовом Управління Пенсійного фонду України в Кам'янському районі Черкаської області

До Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Черкаської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»

Про стягнення 545 972,54 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Дяченко Н.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Управління Пенсійного фонду України в Кам'янському районі Черкаської області звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Черкаської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (з урахуванням уточнюючої позовної заяви від 15.04.2015 року) про стягнення 545 972,54 грн.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 20.04.2015 року було порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 26.05.2015 року.

Представником відповідача 25.05.2015 року до Господарського суду Черкаської області подано клопотання про направлення справи за підсудністю до Господарського суду міста Києва, зважаючи на те, що діяльність Черкаської філії Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» припинено шляхом реорганізації у Черкаське центральне відділення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», яке не є юридичною особою, а також у відділення відсутні повноваження на представництво банку в судах.

У зв'язку з тим, що Черкаське центральне відділення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» не є юридичною особою, а також у відділення відсутні повноваження на представництво банку в судах, ухвалою Господарського суду Черкаської області від 26.05.2015 року справу № 925/700/15 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Згідно автоматизованого розподілу справ між суддями від 29.05.2015 року, справу № 925/700/15 було передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою суду від 02.06.2015 року справу № 925/700/15 суддею Спичаком О.М. прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду на 19.06.2015 року.

Представник позивача у судовому засіданні 19.06.2015 року подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а також надав усні пояснення по справі.

Представник відповідача в судове засідання 19.06.2015 року не з'явився, проте 16.06.2015 року через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2015 року розгляд справи відкладено на 13.07.2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні 13.07.2015 року надав усні пояснення по суті спору відповідно до яких позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до положень статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 13.07.2015 року на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

28.12.2009 року між Управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області (фонд, позивач) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» (банк, відповідач) був укладений договір № 41-ЮВ/ПФУ (із змінами та доповненнями) (далі - договір), відповідно до & 1 статті 1 розділу І якого банк виконує функції виплати пенсій та грошової допомоги, передбачені Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 (з наступними змінами) (надалі - порядок).

Відповідно до & 2 статті 3 розділу II договору, банк, зокрема зобов'язується забезпечити через свої установи зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки одержувачів не пізніше наступного операційного дня після надходження коштів від органів Фонду.

Згідно & 1 статті 4 розділу ІІ договору не зараховані на поточні рахунки одержувачів суми пенсій та грошової допомоги не пізніше наступного операційного дня після надходження коштів повертаються установами банку органам фонду. При цьому робиться відповідна позначка на другому примірнику списків та описів до них.

Цей договір набирає чинності з 01.01.2010 року та діє до 01.01.2015 року (& 1 статті 10 розділу V, з урахуванням додаткової угоди №2 від 30.12.2013 року).

Відповідно до & 3 статті 10 розділу V (з урахування додаткової угоди №1 від 27.12.2010 року) договір може бути пролонгований на тих же умовах на наступний календарний рік у разі визнання банка переможця конкурсу на право виплати пенсій та грошової допомоги через банківські рахунки за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги на цей період, та якщо жодна із сторін за місяць до закінчення строку дії договору не висловила бажання його розірвати.

Платіжними дорученнями №386 на суму 22 526,12 грн. та №387 на суму 500 920,30 грн. позивач 19.03.2015 року перерахував на рахунок відповідача № кошти загалом на суму 523 446,42 грн. для фінансування пенсій, що підтверджується випискою відповідача по особовому рахунку № за період з 19.03.2015 року по 20.03.2015 року.

Проте, як зазначав позивач та що не заперечував відповідач перераховані позивачем кошти згідно платіжних доручень №386 на суму 22 526,12 грн. та №387 на суму 500 920,30 грн. не були зараховані на поточні рахунки пенсіонерів та на даний час знаходяться на рахунку № .

Відповідно акту звірення з виплат пенсій, соціальних допомог між Кам'янским відділенням ПАТ «Банк «Київська Русь» та Управлінням Пенсійного фонду України в Кам'янскому районі Черкаської області за березень 2015 року перераховані позивачем кошти (пенсії) в сумі 523 446,42 грн. знаходяться на рахунку № і не зараховані на вклади.

Згідно акту від 31.03.2015 року позапланової перевірки своєчасності та повноти зарахування коштів управління Пенсійного фонду України в Кам'янському районі на поточні рахунки пенсіонерів в Кам'янському відділенні ПАТ «Банк «Київська Русь» та повернення пенсійних виплат за період з 01.02.2015 року по 20.03.2015 року, загальна сума коштів, які обліковуються на транзитному рахунку № становить 523 446,42 грн. (22 526,12 грн. - перерахованих платіжним дорученням №386 від 19.03.2015 року з призначенням платежу «фінансування пенсій та інших витрат, що відповідно до законодавства здійснюється ПФУ на березень місяць 2015 року (20 число). Без ПДВ»; 500 920,30 грн. - перерахованих платіжним дорученням №387 від 19.03.2015 року з призначенням платежу «фінансування пенсій та інших витрат, що відповідно до законодавства здійснюється ПФУ на березень місяць 2015 року (20 число). Без ПДВ»).

Перевіркою встановлено, що відповідачем не було проведено зарахування перерахованих позивачем коштів на поточні (карткові) рахунки пенсіонерів. Також перевіркою встановлено, що кошти в сумі 500 920,30 грн., згідно платіжного доручення №387 від 19.03.2015 року з призначенням платежу «фінансування пенсій та інших витрат, що відповідно до законодавства здійснюється ПФУ на березень місяць 2015 року (20 число). Без ПДВ» перераховані позивачем помилково.

Неодноразові звернення позивача про повернення коштів залишені відповідачем без задоволення.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що у банку з 20.03.2015 року було запроваджено тимчасову адміністрацію, а тому, з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вимоги позивача, як кредитора банку, про стягнення коштів, не можуть бути задоволені.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Судом встановлено, що позивач платіжними дорученнями №386 на суму 22 526,12 грн. та №387 на суму 500 920,30 грн. 19.03.2015 року перерахував на рахунок № кошти загалом на суму 523 446,42 грн. для фінансування пенсій, що підтверджується випискою відповідача по особовому рахунку № за період з 19.03.2015 року по 20.03.2015 року.

Проте, відповідач, в порушення зобов'язань за договором №41-ЮВ/ПФУ від 28.12.2009 року щодо своєчасного, не пізніше наступного операційного дня після надходження коштів від фонду, зарахування сум пенсій на поточні рахунки одержувачів, перераховані позивачем кошти (пенсії) згідно платіжних доручень №386 на суму 22 526,12 грн. та №387 на суму 500 920,30 грн. не зарахував на поточні рахунки одержувачів та позивачу не повернув.

Відповідно до акту звірення з виплат пенсій, соціальних допомог між Кам'янским відділенням ПАТ «Банк «Київська Русь» та Управлінням Пенсійного фонду України в Кам'янскому районі Черкаської області за березень 2015 року та виписки по рахунку № від 27.03.2015 року, перераховані позивачем кошти (пенсії) в сумі 523 446,42 грн. знаходяться на розрахунковому рахунку № і не зараховані на вклади.

Також судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 року № 190 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.03.2015 року прийнято рішення № 61 про запровадження з 20.03.2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Банк «Київська Русь».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №116 від 15.06.2015 року продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь» до 19.07.2015 року.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою, і не потребує доказуванню.

Положеннями статті 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Питання запровадження та здійснення тимчасової адміністрації регулюються розділом VII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку;

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом;

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Згідно п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо, виплати аліментів, пенсій, стипендій, інших соціальних, державних виплат, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, ушкодженням здоров'я або смертю, тощо.

З огляду на викладене, враховуючи те, що вимоги позивача про стягнення коштів пов'язані з порушенням банком зобов'язань щодо перерахування пенсій, в силу імперативних приписів п. 4 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на позивача не поширюються обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Управління Пенсійного фонду України в Кам'янському районі Черкаської області до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Черкаської філії Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про стягнення коштів, перерахованих для фінансування виплати пенсій підлягають задоволенню повністю, а саме, в сумі 523 446,42 грн.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 22 526,12 грн. штрафу за порушення строків зарахування пенсій.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Так, ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин, яку останні несуть за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями ст. 217 Господарського кодексу України визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, як-то відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Штрафні санкції визначаються ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України як господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові, у разі порушення боржником зобов'язання. Підставою для сплати неустойки є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України, відповідно до якої, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, (неналежне виконання).

Статтею 1092 ЦК України передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення клієнта, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Відповідно до ч. 11 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виконавчими органами Пенсійного фонду за несвоєчасну виплату і доставку сум пенсійних виплат одержувачам або несвоєчасне зарахування їх на банківські рахунки пенсіонерів, або несвоєчасне повернення на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду чи Накопичувального фонду сум коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат, за умови своєчасного і в повному обсязі їх фінансування, на організації, у тому числі банки, які здійснюють виплату і доставку пенсій, накладається штраф у розмірі своєчасно не виплачених, не доставлених чи не зарахованих або своєчасно не повернених сум пенсійних виплат.

Згідно & 1 статті 6 розділу ІІІ договору за несвоєчасну виплату і доставку сум пенсійних виплат одержувачам або несвоєчасне зарахування їх на банківські рахунки пенсіонерів, або несвоєчасне повернення на банківські рахунки органів Фонду сум коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат, за умови своєчасного і в повному обсязі їх фінансування, на установи банку накладається штраф у розмірі своєчасно не виплачених, не доставлених чи не зарахованих або своєчасно не повернених сум пенсійних виплат.

В свою чергу, пунктом 3 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

З огляду на те, що у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Київська Русь» з 20.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, господарський суд, враховуючи положення пункту 3 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшов висновку, що позовні вимоги Управління Пенсійного фонду України в Кам'янському районі Черкаської області до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» в особі Черкаської філії Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про стягнення штрафу задоволенню не підлягають.

Також, позивачем було подано клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову, в якому заявник просить накласти арешт на все рухоме (нерухоме) майно та грошові кошти, що належать ПАТ «Банк Київська Русь» та заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив заборонити ПАТ «Банк Київська Русь» вчиняти дії по відчуженню активів та зобов'язання банку, а також продаж банку в цілому.

Заява та клопотання мотивовані тим, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до неможливості належного виконання рішення у даній справі.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Господарський суд міста Києва дослідивши наявні у справі матеріали, враховуючи те, що забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, а також те, що заявником не надано суду належних та допустимих доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову, приходить до висновку, що достатні підстави вважати, що невжиття заходів до забезпечення позову у даній справі може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду по даній справі - відсутні. А тому, подані позивачем клопотання та заява про вжиття заходів до забезпечення позову задоволенню судом не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 66, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (04071, м. Київ, вул. Хорива, буд. 11-А, ) на користь Управління Пенсійного фонду України в Кам'янському районі Черкаської області (20800, Черкаська обл., м. Кам'янка, ІІ пров. Ватутіна, 4) 523 446 (п'ятсот двадцять три тисячі чотириста сорок шість) грн. 42 коп. - заборгованості.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом

Суддя О.М. Спичак

Дата підписання рішення

20.07.2015 року