ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"17" липня 2015 р.Справа № 916/4881/14

Господарський суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Волкова Р.В.,
суддів: Рога Н.В.,
Оборотової О.Ю.,
при секретарі судового засідання Кришталь Д.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу
за позовом заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, м. Київ, Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса,
до відповідача Ізмаїльської міської ради, Одеська обл., м. Ізмаїл,
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер», Одеська обл., м. Ізмаїл,
про визнання незаконним та скасування рішення
за участю:
представника прокуратури Чалого М.Г. за довіреністю,
представника позивача (Адміністрація Держприкордонслужба України) Нєкрасова Д.С. за довіреністю,
представника позивача (Військова частина НОМЕР_1 ) Калашнікова В.Ю. за довіреністю,
представник відповідача не з`явився,
представник третьої особи не з`явився, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону звернувся до суду в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, м. Київ, Військової частини НОМЕР_1 , м. Одеса, з позовом до відповідача Ізмаїльської міської ради, Одеська обл., м. Ізмаїл, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер», Одеська обл., м. Ізмаїл, про визнання незаконним та скасування рішення відповідача № 738-ІУ від 28.09.2004 року.
В обґрунтування своїх вимог прокурор та позивачі посилаються на віднесення спірної земельної ділянки до земель оборони, знаходження земельної ділянки в постійному користуванні Адміністрації Державної прикордонної служби України, наявність з цього приводу відповідних рішень та документів, які надані до матеріалів справи, визнання цих обставин навіть у пунктах 1 та 3 оскаржуваного рішення, виникнення права землекористування та його збереження навіть у разі відсутності документів на землекористування, відсутність у відповідача підстав для припинення права постійного землекористування, відсутність згоди на вилучення спірної земельної ділянки та на інші обставини, які вказані у позовній заяві та додаткових поясненнях.
Відповідач в судові засідання не з`явився, відзив на позовну заяву суду не направив, жодних доказів в обґрунтування законності спірного рішення суду не представив.
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача ТОВ «Дунайбункер» проти позовних вимог заперечує. Посилається на необхідність припинення провадження по справі у порядку ч.2 ст.80 ГПК України, оскільки є судове рішення, яке набрало законної сили, та яким вирішено спор між тими ж сторонами та з тими самими позовними вимогами.
Також посилається на прийняття Кабінетом Міністрів 13.12.2001 розпорядження № 573-р, яким затверджено Перелік нерухомого майна Прикордонних військ, яке пропонується до відчуження, зокрема, казарма будівля № 1 загальною площею 384кв.м., яка розташована на спірній земельній ділянці. Вказує на укладання 21.03.2003 з позивачем-1 договору міни нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей, обмін вищевказаної казарми на 3 квартири, нотаріальне посвідчення договору, підписання відповідного акту-приймання стосовно нерухомого майна - нежитлові приміщення (казарма), будівлі площею 384 кв.м. військового містечка № НОМЕР_2 , та надвірні будівлі, - прохідна цегляна площею 16,6 кв.м., навіс, склад цегляний площею 9.7кв.м., гараж цегляний площею 34,2кв.м. та надвірні споруди.
Вказує, що одночасно з відчуженням казарми набув право на набуття земельної ділянки. З урахуванням вказаних обставин та інших пояснень вважає, що позов задоволенню не підлягає.
ТОВ «Дунайбункер» 26.12.2014р. звернувся з клопотанням про припинення провадження по справі (а.с.43-45).
За результатами відмови у задоволенні клопотання про припинення провадження по справі оскаржував в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду від 14.01.2015 (а.с. 66-67) та від 21.01.2015 (а.с.69-70). Ухвали суду не були скасовані.
Ухвалою господарського суду від 02.02.2015р. відповідно до ст. 69 ГПК України строк розгляду справи було продовжено по 19.02.2015р.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.06.2015р. справу №916/4881/14 призначено до колегіального розгляду у складі трьох суддів.
Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 16.06.2015р. на підставі розпорядження керівника апарату суду №739 від 16.06.2015р. справу №916/4881/14 передано та ухвалою господарського суду від 16.06.2015р. прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Волкова Р.В., судді Роги Н.В., судді Оборотової О.Ю.
26.06.2015 ТОВ «Дунайбункер» здав до канцелярії суду клопотання про припинення провадження по справі з тих же самих підстав та аналогічне попередньому за змістом.
Вказане клопотання судом розглянуто в судовому засіданні 17.07.2015р. та відхилене як безпідставне.
В клопотанні заявник посилався на те, що постановою господарського суду Одеської області від 19.07.2013 року по справі №22-17/151-07-5569А позов Військового прокурора Болградського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_3 Державної прикордонної служби України до відповідача Ізмаїльської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ТОВ „Дунайбункер", ОСОБА_1 , - задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 року №738-ІУ „Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років ТОВ „Дунайбункер" для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по АДРЕСА_1 ".
Однак, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 року по справі №22-17/151-07-5569А апеляційну скаргу ТОВ „Дунайбункер" задоволено частково, постанову господарського суду Одеської області від 19.07.2013 року скасовано, а позовну заяву прокурора Болградського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі військової частини НОМЕР_3 Державної прикордонної служби України до Ізмаїльської міської ради про скасування рішення Ізмаїльської міської ради від 28.09.2004 року №738-ІУ залишено без розгляду.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.04.2014 року по справі №К/8000/19492/14 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини № НОМЕР_3 Державної прикордонної служби України на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2014 року у справі за позовом військового прокурора Болградського гарнізону в інтересах держави, в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, в особі військової частини НОМЕР_3 Державної прикордонної служби України до Ізмаїльської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: товариство з обмеженою відповідальністю „Дунайбункер", ОСОБА_1 про скасування рішення.
Третя особа у своєму клопотання просить суд припинити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК кодексу України, оскільки є судове рішення, яке набрало законної сили, яким вирішений спір між тими ж самими сторонами, про той же предмет спору і з тих же підстав.
Суд вважає, що висновок третьої особи є хибним, оскільки судом першої інстанції вищезазначений спір дійсно вирішено по суті та задоволено позов, але суд апеляційної інстанції, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, скасував його та залишив позов без розгляду, а судом касаційної інстанції відмовлено у прийнятті касаційної скарги.
Так, діючим законодавством визначено, що після усунення обставин, що зумовили залишення позову без розгляду, позивач має право знову звернутися з ним до суду в загальному порядку.
Отже, враховуючи вищевикладене, клопотання третьої особи про припинення провадження у справі судом відхилено.
ТОВ «Дунайбункер» 16.07.2015р. надав через канцелярію суду клопотання про витребування доказів від відділу Держземагенства у м.Ізмаїл головного управління в Одеській області, а саме документів на підтвердження згоди позивача - 1 на проведення поділу земельної ділянки.
Вказане клопотання судовою колегією розглянуто в судовому засіданні 17.07.2015р. та відхилене. Відхиляючи клопотання суд враховує, що обов`язок надання доказів покладений на сторони, а не на суд, Стороною не надано доказів неможливості отримання вказаних документів самостійно. Так, відповідно до ст.32 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Ст.3-4 ГПК України встановлює, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Крім того, відповідно до ст.36 ГПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Проте надані до клопотання копії документів не завірені та не можуть розглядатися як доказ по справі з урахуванням зазначеної норми.
Щодо посилань в клопотанні на лист позивача-1 від 08.06.2004 № 6/5-136, то навіть у разі отримання оригіналу чи належним чином посвідченої копії цього листа з його змісту не вбачається наявності згоди вповноваженого державного органу саме на відчуження земель оборони.
У судовому засіданні від 17.07.2015р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила наступне.
Ізмаїльською міською радою 28.09.2004 року було прийняте Рішення № 738-ІУ «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 років третій особі для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по АДРЕСА_1 », яким Державному комітету по справах охорони державного кордону України припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881 га по АДРЕСА_1 та надано вказану земельну ділянку в довгострокову оренду на 49 років ТОВ «Дунайбункер» (а.с.16).
Вказане Рішення є незаконним та підлягає скасуванню виходячи з наступного.
Постановою від 07.02.1946 року № 157/017 Ради народних комісарів Української РСР «Про відвід 3138 гектарів землі для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області» було відведено для будівництва головної бази Дунайської флотилії ВМФ в Ізмаїльській області земельну ділянку площею 3138 гектарів землі, зокрема за рахунок приміських земель м. Ізмаїл в районі Копана Балка (а.с. 17-18).
Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 15.06.1951 року № 025 «Про передачу в постійне користування військовій частині НОМЕР_4 земельної ділянки» передано в постійне користування військовій частині НОМЕР_4 земельну ділянку площею 7,6 га, розташовану в районі 85-90 км Копаної Балки (вул. Нахімова спуск річки Дунай) для розширення раніше відведеної будівельної площадки (а.с. 19).
Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської обласної ради депутатів трудящих від 03.09.1951 року № 32 «Про відвід в постійне користування військовій частині НОМЕР_4 земельної ділянки» затверджено відвід земельної ділянки для військової частини НОМЕР_4 , який проведено за рахунок земель м. Ізмаїл в районі Копаної Балки загальною площею 7,6 га (а.с. 20).
Рішенням звуженого засідання виконкому Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 26.06.1952 року № 031 «Про передачу в постійне користування військовій частині № НОМЕР_4 земельної ділянки» передано в постійне користування військовій частині НОМЕР_4 земельну ділянку площею 1,7 га, розташовану в районі Копаної Балки для розширення раніше відведеної будівельної площадки (а.с. 21).
Актом представника управління головного архітектора м. Ізмаїл Михайської Л.Г. від 20.01.1967 року на підставі вищезазначених рішень відведено земельну ділянку в натурі та на місцевості загальною площею 8,55 га, розташовану в АДРЕСА_1 , в користування військовій частині (а.с. 22).
На зазначеній земельній ділянці дислокуються військові містечка №№ 130, 139 (на теперішній час на території вказаних військових містечок знаходиться військова частина НОМЕР_1 ).
На підставі Директиви Міністерства оборони України від 12.09.1995 року №Д-08, а також наказу Державного комітету у справах охорони державного кордону від 15.09.1995 року №359 здійснено прийом-передачу з бригади річкових кораблів ВМС України до складу Прикордонних військ України військове майно, в тому числі і військове містечко № НОМЕР_2 м. Ізмаїл, ковш на 89 км, що підтверджується актом від 12.12.1995 року (а.с. 23-28).
Також пункт 7 акту про сформування військової частини НОМЕР_3 , затвердженого командувачем військ Південного напряму Прикордонних військ України 15.10.2002 року підтверджується, що запаси матеріальних засобів по службах тилу, майно та технічні засоби, холодильне обладнання, механічне та немеханічне обладнання передано із в/ч 1474, 1485 згідно акту прийому-передачі казармено-житлового фонду та атестатів по кількості та якості у військову частину НОМЕР_3 . Казармено-житловий фонд військових містечок, в тому числі №139 м. Ізмаїл, земельні ділянки загальною площею 17,66 га та комунальні споруди, обладнання, об`єкти упорядкування військових містечок, меблі, казармений інвентар, пожежне обладнання прийнято на баланс від в/ч НОМЕР_5 , 1485 (а.с.31).
Оскільки на той час чинне законодавство не визначало момент, з якого особа набувала право землекористування, суд приходить до висновку про те, що вищезазначені рішення були достатніми підставами для виникнення права постійного землекористування.
Згідно зі ст. 1 ЗК України та ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.
Статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.
Згідно зі ст. 77 ЗК України, ст. 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визначені землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.
Пунктом "в" ч. 1 ст. 80 ЗК України встановлено, що суб`єктом права власності на землі державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади.
Відповідно до п.1 ст.84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Пунктом 2 цієї статті встановлено, що право державної власності на землю набувається, реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради

міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та

Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону. При цьому пп."б" п.3 статті встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.
Відповідно до п. "а" ч. 1 ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Поряд з цим ст. 20 ЗК України передбачено, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
Проте, доказів прийняття будь-яких рішень щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки у встановленому законом порядку суду не надано.
З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, які знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними.
Відповідно до ст. 141 ЗК України (станом на дату прийняття оскаржуваного рішення) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати. Зазначений перелік є вичерпним.
В оскарженому рішенні відповідач посилався на ст.ст.12, 77, 93, 96, 124 ЗК України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». З посилань на вказані правові норми та зі змісту оскаржуваного рішення неможливо встановити чим саме керувався відповідач, припиняючи право постійного землекористування позивача. В жодне з судових засідань представник відповідача не з`явився, письмових пояснень суду не надав.
Слід зазначити, що під час розгляду справи сторонами не було надано доказів прийняття відповідним повноважним державним органом рішення про відчуження земель оборони.
В матеріалах справи відсутні докази щодо наявності у відповідача законних підстав для припинення права землекористування позивачу. Незаконність припинення землекористування автоматично позбавляє відповідача права на надання спірної земельної ділянку в оренду іншим особам.
Статтею 155 ЗК України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 12 ГПК господарським судам підвідомчі, зокрема справи, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.
За приписами ст. 21 ЦК України, яка кореспондується з вказаною вище ст. 155 ЗК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Суд не приймає до уваги посилання третьої особи на договір міни від 21.03.2003 року як на підставу для розробки проекту відведення і як наслідок прийняття оскаржуваного рішення про надання земельної ділянки в довгострокову оренду з наступних підстав.
Дійсно, 21.03.2003 року Державним комітетом у справах охорони державного кордону України та ТОВ «Дунайбункер» було підписано договір міни нерухомого військового майна на житло для військовослужбовців та членів їх сімей, предметом якого є обмін нерухомого майна, що належить Державному комітету у справах охорони державного кордону України казарма, будівля № 1 загальною площею 384 кв.м. військового містечка № 139, що знаходиться в м. Ізмаїлі по вулиці Нахімова, 258, на три квартири, які належать ТОВ «Дунайбункер» (а.с. 155-159).
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (станом на час прийняття оскаржуваного рішення) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Тобто новий власник нерухомого майна не набував прав землекористувача автоматично. Набуття такого права законодавець пов`язував з укладанням інших цивільно-правових угод, насамперед з укладанням договору оренди землі.
Суду не представлено доказів укладання будь-яких цивільно-правових угод стосовно спірної земельної ділянки, на підставі яких третя особа по справі отримала би права землекористувача. З пояснень сторін наявності таких угод не вбачається.
За таких обставин, помилковим є твердження ТОВ «Дунайбункер» про отримання права на набуття земельної ділянки в зв`язку з відчуженням казарми.
Таким чином, перехід до третьої особи права власності на зазначену в договорі міни казарму не є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 2,3881 га по вул. Нахімова, 258, Державному комітету з питань охорони державного кордону України (Адміністрація Державної прикордонної служби України).
Згідно зі ст. ст. 33-34 ГПК України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судовими доказами, за визначенням ст. ст. 32-36 ГПК України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, на підставі встановлених вище обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, м. Київ, Військової частини 1485, м. Одеса, до відповідача Ізмаїльської міської ради, Одеська обл., м. Ізмаїл, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер», Одеська обл., м. Ізмаїл, про визнання незаконним та скасування рішення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
На підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у розмірі 1218,00 грн. покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 21, 373 ЦК України, ст. ст. 1, 13, 20, 77, 80, 84, 141, 155 Земельного Кодексу, ст. 1 Закону України "Про використання земель оборони", ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" та керуючись ст. ст. 12, 22, 32-36, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги заступника військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, м. Київ, Військової частини 1485, м. Одеса, до відповідача Ізмаїльської міської ради, Одеська обл., м. Ізмаїл, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер», Одеська обл., м. Ізмаїл, про визнання незаконним та скасування рішення задовольнити.
2. Рішення Ізмаїльської міської ради, Одеська обл., м. Ізмаїл, № 738-ІV від 28.09.2004 року «Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 49 (сорок дев`ять) років товариству з обмеженою відповідальністю «Дунайбункер» для експлуатації адміністративної будівлі, ремонтних майстерень і відстою маломірних суден по вул. Нахімова, 258» - визнати незаконним та скасувати.
3. Стягнути з Ізмаїльської міської ради (68609, Одеська обл., м. Ізмаїл, пр-т Суворова, 62, ) до Державного бюджету України (отримувач: УК у м. Одесі/Приморський р-н, код отримувача , р/р № 3008, банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області, МФО 828011, код класифікації 22030001, код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) судовий збір в сумі на користь держави судові витрати в розмірі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Одеського апеляційного господарського суду через Господарський суд Одеської області протягом десяти днів з моменту складення повного рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.
Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 17.07.2015 року. Повний текст рішення складений 22 липня 2015 р.

Головуючий Р.В. Волков

Суддя Н.В. Рога

Суддя О.Ю. Оборотова