РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2015Справа №910/15441/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива", с. Успенівка

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мальдівари", м. Київ

про стягнення 256 547,00 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники:

від позивача: Шульженко Д.Ю. (довіреність № 03 від 06.11.2013 року);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мальдівари" про стягнення заборгованості у загальній сумі 256547,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором поставки нафтопродуктів №16032 від 16.03.2015р. щодо своєчасної поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.06.2015 р. порушено провадження у справі № 910/15441/15, розгляд останньої призначено на 30.06.2015 р.

Крім того, разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову.

30.06.2015 р. через канцелярію суду від позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2015 р. розгляд справи відкладено на 14.07.2015 р. у зв'язку з неявкою відповідача на підставі ст. 77 ГПК України та відкладено вирішення питання про забезпечення позову.

06.07.2015 р. через канцелярію суду від позивача надійшли письмові пояснення, у яких останній зазначає, що відповідачем був виставлений рахунок № 150438/7 від 05.05.2015 р., який був оплачений позивачем у повному обсязі. Враховуючи те, що товар поставлено не було, позивач направив відповідачу вимогу про повернення суми попередньої оплати, яка залишилась без відповіді та задоволення.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та заяву про забезпечення позову.

Дослідивши вказану заяву, суд дійшов висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, звертаючись із заявою про забезпечення позову заявник (позивач) просив суд забезпечити позовов шляхом накладення арешту на грошові кошти у розмірі 263 504,94 грн., що знаходяться на поточному рахунку відповідача.

В обґрунтування зазначеної заяви позивач посилався на те, що сума попередньої оплати, що не повернена відповідачем, є значною, а відповідач не вживає заходів з повернення грошових коштів та продовжує свою діяльність.

У зв'язку з наведеним, позивач вважає, що невжиття заходів до забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення.

Відповідно до ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів забезпечення позову» № 16 від 26.12.2011 р. роз'яснено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів забезпечення позову» № 16 від 26.12.2011 р., достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, дійшов висновку про те, що позивачем не наданого жодного належного та допустимого доказу вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду, не підтверджено розумність та адекватність того, що невжиття відповідних заходів зробить неможливим або утруднить виконання рішення господарського суду у даній справі.

Крім того, судом враховано, що саме лише посилання позивача на ухилення відповідача від виконання зобов'язань за спірним договором, що є безпосередньо предметом позову, не можуть бути підставою для вжиття заходів забезпечення. Оскільки факт ухилення відповідачем від виконання спірного договору ще не є встановленим фактом та потребує доведення під час вирішення справи по суті (згідно постанови ВГСУ від 21 червня 2010 р. по справі № 8/172д/09-7/334/09)

З огляду на викладене суд вважає, що заява про забезпечення позову, подана позивачем разом із позовною заявою задоволенню не підлягає.

Відповідач відзиву на позов не надав, представника в судове засідання не направив, про причини неявки не повідомив, про день та час проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвалу про порушення провадження та ухвалу про відкладення розгляду справи відповідачу було надіслано за належною адресою (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), отже, адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст. 75 ГПК України розглянути справу за відсутності відповідача за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 14.07.2015 р. відповідно до ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.03.2015 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Мальдівари" (далі - постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Нива" (далі - покупець) укладено договір поставки нафтопродуктів №16032 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, постачальник зобов'язується поставити нафтопродукти відповідно до поданої заявки покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах, передбачених даним Договором.

Згідно з п.2.3 Договору, постачальник, отримавши заявку на постачання товару, оформляє покупцю рахунок-фактуру.

Ціна товару, що постачається, погоджується сторонами. Факт погодження ціни підтверджується наявністю підпису покупця на товарній накладній (пункт 2.6 Договору).

Загальна вартість договору визначається виходячі з фактично поставленого товару, згідно зі всіма накладними за даним Договором (пункт 2.7 Договору).

Відповідно до п.2.8 Договору, покупець зобов'язується провести 100% передоплату вартості товару за цінами, вказаними в рахунку-фактурі протягом 3 банківських днів з моменту отримання покупцем рахунку-фактури.

Пунктом 2.9 Договору визначено, що датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок постачальника або дата внесення грошових коштів в касу постачальника в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

У пункті 2.10 Договору сторони встановили, що постачальник зобов'язується поставити товар протягом 3 банківських днів з дати оплати покупцем товару, визначеної згідно з п.2.9 даного Договору.

Згідно з п. 2.11 Договору, зобов'язання постачальника з поставки товару вважаються виконаними, право власності на товар та ризики з його втрати (шкоді) переходять від постачальника до покупця з дати товарної накладної.

Строк дії договору: з моменту його підписання до 31.12.2016 р. (п. 8.9 Договору).

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивач, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначалось вище, між сторонами укладено договір поставки нафтопродуктів №16032 від 16.03.2015 р.

На виконання умов Договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Мальдівари" було виставлено рахунок-фактуру №150438/7 від 05.05.2015 р.

На підставі вищевказаного рахунку покупцем було перераховано на рахунок постачальника грошові кошти у розмірі 256 547,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 261 від 05.05.2015р.

Проте, в супереч умовам Договору відповідач не здійснив поставку товару у строки, встановлені Договором.

Таким чином, прострочене зобов'язання з поставки складає 256 547,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми передньої оплати.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою № 25 від 26.05.2015 р. про повернення суми попередньої оплати у розмірі 256 547,00 грн.

Відповідач листом від 02.07.2015 р. повідомив, що у зв'язку з арештом коштів не має можливості повернути суму попередньої оплати та зобов'язався повернути суму 256 547,00 грн. після зняття арешту.

На момент звернення з позовом до суду та на момент вирішення спору доказів повернення попередньої оплати сторонами спору суду не надано.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням викладеного, неналежне виконання умов Договору відповідачем та не повернення суми попередньої оплати є підставою для задоволення позовних вимог щодо стягнення 256 547,00 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Мальдівари" (03028, м. Київ, проспект Науки, буд. 11А, код 39357767) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Нива» (71141, Запорізька область, Бердянський район, с. Успенівка, вул. Калініна, буд. 7, код 03750345) 256 547,00 грн. попередньої оплати та 5130,94грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 15.07.2015 р.

Суддя С.О. Турчин