ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" липня 2015 р.Справа № 916/1837/15

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Ошарін Д.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: Топор І.В. (довіреність від 03.07.2015р.);

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Промислово-будівельної групи „ІНТОБУД" до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 256418,17грн., -

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 30.04.2015р. Промислово-будівельна група „ІНТОБУД" звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 256418,17грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.05.2015р. за вказаним позовом порушено провадження у справі з призначенням її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

10.06.2015р. представником позивача надано до канцелярії господарського суду Одеської області клопотання про продовження строку розгляду справи.

Відповідач засідання суду призначені на 27.05.2015р., 10.06.2015р. та 13.07.2015р. не з`явився, правом на відзив в порядку ст. 59 ГПК України не скористався. Ухвали господарського суду Одеської області були направлені за належною адресою, зазначеною в позовній заяві та у Єдиному державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 12.05.2015р.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу суду було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 "Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання. При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Приймаючи до уваги, що судові відправлення скеровувалися на адресу відповідача зазначеною в позовній заяві та підтвердженою витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 12.05.2015р., суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

13.07.2015р. у судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, суд встановив:

11 червня 2014 року між Промислово-будівельною групою „ІНТОБУД" (надалі - покупець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (надалі - постачальник) був укладений договір поставки №1 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується за завданням покупця на свій ризик, своїми силами, зі своїх матеріалів виготовити та поставити плитку (надалі - товар) для покупця, на об'єкт за адресою: АДРЕСА_2 (надалі - об'єкт).

Об'єм, характеристики, вартість товару визначається в додатку 31, який є невід'ємною частиною договору (п.1.2. договору).

Відповідно до розділу 2 договору постачальник зобов'язується висланими силами та засобами поставити товар відповідно до п.1.1. договору у відповідності з чинним законодавством. Повідомити у письмовій формі покупця про готовність товару до відвантаження за 3 робочих дні до вивозу товару на об'єкт. Надати з кожною поставкою товару видаткову накладну, паспорт якості на вироби, товарно-транспортну накладну. Самостійно доставляти, розвантажувати товар власними силами. Покупець зобов'язується оплатити товар в строк, встановлений в договорі.

Згідно п.3.1. договору строк поставки товару складає 30 днів з дні оплати першого авансу у відповідності до п.4.2.1. договору.

Згідно п.п.4.1., 4.2., 4.2.1., 4.2.2., 4.2.3. договору вартість товару зазначається в додатку №1, який є невід'ємною частиною договору. Фінансування поставки здійснюється в три етапи: аванс у розмірі 50% - протягом 5 днів з моменту підписання договору, аванс у розмірі 40% - протягом 10 днів з моменту оплати першого авансу, залишок суми у розмірі 10% після поставки товару в повному обсязі на об'єкт покупця.

Товар вважається прийнятим після підписання сторонами видаткової накладної, акту приймання-передачі (п.5.1. договору).

Відповідно до п.6.4. договору за порушення строку поставки товару постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 10% від вартості непоставленого товару.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором (п.9.1. договору).

На виконання умов договору позивач 13.06.2014р., 16.06.2014р., 01.07.2014р., 04.082014р. сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 283140,30грн.

Позивачем перший аванс був сплачений 13.06.2015р., тобто відповідач повинен був здійснити поставку товару до 14.07.2014р.

Відповідачем в порушення умов договору товар був поставлений лише на суму 82934,67грн.з якого неякісного товару виявилося на суму 38601,54грн. Крім того відповідачем в порушення умов п.2.1.3. договору не надано паспорту якості товару.

Позивач зазначає, що поставка неякісного товару підтверджується протоколами іспитів тротуарної плитки від 30.07.2014р. та від 18.08.2014р., а також актом від 18.08.2014р. (копії в матеріалах справи).

29.10.2014р. позивач звернувся до відповідача з претензією щодо поставки товару належної якості та у повному обсязі, однак претензія відповідачем залишена без відповіді.

Позивач стверджує, що відповідач повинен сплатити позивачу грошові кошти у сумі 238807,17грн. з урахуванням часткової поставки товару та неякісного товару.

Проте, відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не поставив позивачу товар належної якості та не повернув суми передплати у зв'язку з чим, у відповідача перед позивачем виник борг у сумі 238807,17грн. з урахуванням часткової поставки товару та неякісного товару.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором позивач нарахував останньому штраф у розмірі 10% у сумі 17611,00грн.

З наведених підстав позивач звернувся до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 256418,17грн.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно ст.ст. 626, 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 712 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Судом встановлено, що правовідносини сторін по справі виникли на підставі укладеного 11 червня 2014 року між ними договору поставки №1.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов'язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 2 ст.640 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Із змісту ст.693 Цивільного кодексу України вбачається, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

На виконання умов вищезазначеного договору позивачем було здійснено попередню оплату товару, а саме 13.06.2014р. на суму 20000,00грн., 16.06.2014р. на суму 109522,40грн., 01.07.2014р. на суму 103617,92грн., 04.082014р. на суму 50000,00грн., що разом складає 283140,30грн.

Позивачем перший аванс був сплачений 13.06.2015р., тобто відповідач повинен був здійснити поставку товару до 14.07.2014р.

Відповідачем в порушення умов договору товар був поставлений лише на суму 82934,67грн.з якого неякісного товару виявилося на суму 38601,54грн. Крім того відповідачем в порушення умов п.2.1.3. договору не надано паспорту якості товару.

Позивач зазначає, що поставка неякісного товару підтверджується протоколами іспитів тротуарної плитки від 30.07.2014р. та від 18.08.2014р., а також актом від 18.08.2014р. (копії в матеріалах справи).

Проте, відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не поставив позивачу товар належної якості та не повернув суми передплати, у зв'язку з чим 29.10.2014р. позивач звернувся до відповідача з претензією щодо поставки товару належної якості та у повному обсязі, однак претензія відповідачем залишена без відповіді.

Враховуючи вищезазначене, проаналізувавши вимоги позивача про стягнення з відповідача 238807,17грн. з урахуванням часткової поставки товару та неякісного товару, суд дійшов до про задоволення даної вимоги у повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 10% у сумі 17611,00грн. суд зазначає наступне.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є господарські санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Відповідно до п.6.4. договору за порушення строку поставки товару постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 10% від вартості непоставленого товару.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Перевіривши розрахунок 10% річних у сумі - 17611,00грн., наданий позивачем, суд встановив, що такий розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства, здійснений належним чином, у зв'язку з чим дані позовні вимоги підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Рішення прийнято на підставі наданих доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребовуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

За при приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому суд приймає до уваги строк розгляду справи, достатність часу у будь-якої із сторін для надання доказів на підтвердження власних доводів, для спростування обставин чи доводів протилежної сторони та для подання суду клопотання про витребування таких доказів у інших осіб.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судових витрат, а саме 5128,39грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 32,33,34,38,43,44,49,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Промислово-будівельної групи „ІНТОБУД" до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 256418,17грн. - задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Промислово-будівельної групи „ІНТОБУД" (65014, м. Одеса, вул. Пушкінська, 32, ) 238807/двісті тридцять вісім тисяч вісімсот сім/грн. 17коп. заборгованості з урахуванням часткової поставки товару та неякісного товару, 17611/сімнадцять тисяч шістсот одинадцять/грн. штрафу, 5128/п'ять тисяч сто двадцять вісім/грн. 39коп. судового збору.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано 20 липня 2015 р.

Суддя Ю.О. Зайцев