ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015 р. Справа№ 914/1855/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус МКС», м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми», с. Давидів, Пустомитівського р-ну,

про: стягнення 36 631,93 грн.,

Суддя Долінська О.З.

При секретарі Вашкевич Н.І.

За участю представників:

позивача: Хрунь І.Ю. - дов. №б/н від 23.02.2015 року,

відповідача: не з'явився.

Учасникам судового процесу роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус МКС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми» про стягнення 36 631,93 грн. Ухвалою від 10.06.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 18.06.2015р.

Розгляд справи відкладався, із підстав викладених в ухвалах суду, які містяться в матеріалах справи.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач в порушення умов Договору №3004-01 від 30.04.2013 р., несвоєчасно та не в повному обсязі оплатив за поставлений товар, внаслідок цього в останнього виникла перед позивачем основна заборгованість у сумі 20 660,00 грн. Крім того, відповідачу до стягнення нараховано позивачем 14 902,57 грн. - інфляційних втрат та 1 069,36грн. - 3% річних, які просить стягнути з відповідача, а також просить стягнути з відповідача користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору.

Через канцелярію господарського суду Львівської області за вх. №2788/15 від 02.07.2015 р., представником позивача подана заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить: «стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми» (81151, Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Давидів, вул. Львівська, 2а, ідентифікаційний код 36874925) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус МКС» (79024, м. Львів, вул. Промислова, 50/52, ідентифікаційний код 37123114): - основний борг у розмірі - 16 970,00 грн.; - 3% річних - 882,84 грн.; - інфляційні втрати - 12 205,18 грн.; - всього - 30 058,02 грн. ».

Судом прийнято заяву представника позивача за вх. №2788/15 від 02.07.2015 року про зменшення позовних вимог до розгляду, оскільки вона не протирічить діючому законодавству, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб, а також є процесуальним правом сторони, відповідно до ст. 22 ГПК України.

02.07.2015 р. за вх. №27512/15 представником позивача подано суду клопотання про те, що після прийняття судом ухвали про порушення провадження у даній справі, 16.06.2015 р. відповідач частково сплатив суму основного боргу, а саме 10 100,00 грн. платіжним дорученням №671, що враховано позивачем в акті звіряння розрахунків станом на 30.06.2015 р., який скеровано для підписання відповідачу та копію надано суду.

Таким чином позивач просить стягнути з відповідача 6 970,00 грн. - основного боргу, 12 205,18 грн. - інфляційних втрат та 882,84 грн. - 3% річних, а всього 20 058,02 грн.

В судове засідання 13.07.2015 р. представник позивача з'явився, позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві із врахуванням заяви вх. №2788/15 від 02.07.2015 року про зменшення позовних вимог та частково здійсненої відповідачем сплати основного боргу 16.06.2015 р. в сумі 10 000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на користь позивача 6 970,00 грн. основної заборгованості, 12 205,18 грн. - інфляційних втрат, 882,84 грн - 3% річних та понесені судові витрати.

В судове засідання 13.07.2015 р. представник відповідача не з'явився, причини неявки в судове засідання не повідомив, 13.07.2015 р. через канцелярію суду подав заперечення щодо позовних вимог (вх.28905/15 від 13.07.2015 р.), з якого вбачається що відповідач заперечує щодо заявлених вимог, вважає їх безпідставними та недоведеними належними та допустимими доказами. Щодо розміру основного боргу, зазначає наступне.

Зменшуючи позовні вимоги, позивач сам визнає свою неможливість довести свої вимоги за видатковою накладною №248 від 25.09.13р., і відповідно зменшує свої вимоги на суму такої накладної.

Проте, відповідач звертає увагу на той факт, що поставки не лише за вказаною накладною (№248 від 25.09.13р.) не є доведені належними та допустимими доказами.

Як вбачається із змісту уточненої позовної заяви, кінцеві вимоги позивача ґрунтуються на видаткових накладних: №158 від 19.09.13р., №251 від 25.09.2013р., №410 від 01.10.13р., №463 від 04.10.13р.

Також позивачем надано копію довіреності на отримання товаро-матеріальних цінностей №449 від 11.09.13р. з терміном дії до 20.09.2013р. відповідно за вказаною довіреністю товар міг відпускатись виключно до 20.09.2013р. Тобто за вказаною довіреністю не міг відпускатись товар за видатковою накладною №251 від 25.09.2013р. Таким чином відгрузка товару за видатковою накладною №251 від 25.09.2013р. не є підтвердженою у встановленому законом порядку належними та допустимими доказами (ч.і ст.ЗЗ, ч.2 ст.34 ГПК).

Щодо видаткових накладних №410 від 01.10.13р. та №463 від 04.10.13р., відповідач вважає вони також не є належними та допустимими.

Так вимоги до первинних документів є встановлені ст.9 Закону України ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема «Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.»

З даного на думку відповідача вбачається, що вказані документи, не лише не ідентифікують кому даний товар був переданий, але й не відповідають за своїм змістом вимогам закону, а отже не можуть вважатися належними та допустимими доказами.

Відповідач звертає увагу і на той факт, що позивачем навіть не згадуються у позовній заяві (не кажучи вже про надання копій та оригіналів) довіреності на отримання товаро-матеріальних цінностей за вказаними накладними, що є порушенням вимог "Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей" від 16.05.1996 р. № 99.

Таким чином, на думку відповідача, обґрунтованим належними та допустимими доказами є лише факт відгрузки товару за видатковою накладною №158 від 19.09.13р. у сумі 4 920,00грн. Всі інші вимоги він вважає, що не є підтверджені належними та допустимими доказами.

Також відповідач зазначає, що позивачем при поданні заяви про зменшення позовних вимог від 19.06.2015р. приховано від суду той факт, що 16.06.2015р. відповідачем було сплачено йому 10 000,00 грн. (платіжне доручення №671 додається), а отже навіть виходячи із розрахунку основного боргу здійсненого позивачем, він не міг перевищувати 6 970,00грн.

А з врахуванням не доведеності вимог по інших накладних,відповіда важає, що борг за видатковою накладною №158 від 19.09.13р. у сумі 4 920,00грн. є погашеним.

Щодо нарахування інфляційних збитків та 3% річних, то відповідач зазначив у запереченні щодо позовних вимог (вх. № 28905/15 від 13.07.2015 р.) таке.

Як вже вказувалось вище, підтвердженою належними та допустимими доказами є виключно одна поставка за №158 від 19.09.13р. у сумі 4 920,00грн. Відповідно будь які нарахування на іншими поставками є безпідставними. Додатково зазначає, що згідно умов договору №30004-01 від 30.04.13р., копію якого позивачем додано до позовної заяви, «постачальник зобов'язується здійснювати відвантаження чергової партії товарів у строк 2-х днів з моменту здійсненням покупцем попередньої оплати, згідно п.2.5. цього договору, але не пізніше терміну обумовленого в замовленні». п.2.5. Договору визначав, що «попередня оплата по кожній партії товару становить 100% вартості товару і повинна бути сплачена покупцем протягом з-х банківських днів з моменту погодження чергового замовлення.» З даного вбачається, що поставка товару не могла відбуватись за відсутності 100% попередньої оплати. Відповідно не може йти мова про прострочення зі сторони покупця.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем не надано жодних пояснень, щодо того, яким чином між сторонами відбувалось погодження замовлень, а відповідно не визначено від коли мав обраховуватись строк у 3 банківські дні, встановлений п.2.5.

Як вбачається з доданих позивачем розрахунків, він починав здійснювати нарахування з дня наступного за днем отримання товару, що є на думку відповідача, порушенням умов договору.

Позивач вказує, що розрахунок інфляційних втрат здійснено ним відповідно до рекомендацій викладених у листі ВСУ від 03.04.97р. №62-97. Проте, розрахунок інфляційних збитків проведено з порушенням вимог положень абз.З п.3.2 Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, який передбачає, що «Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж:, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).» (для прикладу, якщо платіж мав бути здійснений в вересні 2013р., то інфляція за вересень не могла нараховуватись взагалі!)

Відповідач зазначає в запереченнях, що інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (абз.2 п.3.1 Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013р. № 14).

Відповідно позивач не визначав сум заборгованостей на останній день місяця у якому мав бути здійснений платіж, а також визначав сукупні індекси, а не окремо за кожен період. Тобто наведений розрахунок не є належним та допустимим. Крім цього, і в розрахунку інфляційних збитків також не враховано положень договору щодо строків розрахунків.

Однак контр розрахунок відповідач суду не подав, хоча суд ухвалами зобов'язував відповідача подати такий.

В судовому засіданні 13.07.2015 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши і проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши оригінали документів, суд встановив таке.

30.04.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Статус МКС"» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми» (Покупець) було укладено Договір № 3004-01(надалі - Договір). відповідно до умов якого ТзОВ «Статус МКС» взяло на себе зобов'язання постачати, а ТзОВ «Агролайф корми» зобов'язалося приймати та оплачувати товар.

Відповідно до п. 1.1. Договору, постачальник зобов'язується постачати покупцеві, товар, а покупець зобов'язується приймати цей товар та вчасно здійснювати його оплату згідно з умовами цього договору.

Пунктом 2.2. Договору обумовлено, що найменування, кількість, ціна товару вказуються у накладних, які є невід'ємними частинами даного Договору і передаються Покупцеві при постачанні чергової партії.

На виконання умов Договору у період з 30.04.2013 р. по 04.10.2014 р. ТзОВ «Статус МКС» здійснило поставку ТзОВ «Агролайф корми» бетону на загальну суму 419 840,00 гри.

У п. 2.5. Договору сторони погодили, що оплата товару здійснюється покупцем шляхом 100 % передоплати, яка повинна бути сплачена протягом

3-х банківських днів з моменту погодження чергового замовлення.

Пункт 2.6. Договору визначав, що оплата здійснюється на підставі цього Договору та/або рахунку (накладної). У процесі співпраці сторони відступили від умов Договору щодо порядку оплати товару і постачання товару покупцю здійснювалося без проведення попередньої оплати.

Однак і після отримання товару розрахунку з позивачем відповідач у повному обсязі не здійснив. Не оплаченими залишились видаткові накладні, на загальну суму 16 970,00 грн., а саме:

№ 158 від 19.09.2013 р. на суму 4 920.00 грн.

(залишок боргу - 4 105,00 грн.);

№ 410 від 01.10.2013 р. на суму 3 690,00 від 25.09.2013 р. на суму 3 690.00 грн.:

№ 251 від 25.09.2013 р. на суму 5 535.00 грн.;

№ 463 від 04.10.2013 р. на суму 3 640.00 грн.

Позивачем на адресу відповідача надсилалась письмова вимога від 30.03.2015 р. щодо виконання умов Договору з оплати за поставлений і отриманий товар відповідачем по зазначених вище видаткових накладних , як зазначалось вище. 16.06.2015 р. платіжним дорученням №671 відповідач перерахував позивачу 10 000,00 грн. основної заборгованості по Договору.

А відтак, на час прийняття рішення судом основна сума неоплаченого відповідачем товару, отриманого від позивача по Договору складає 16 970,00 грн.

Станом на день розгляду справи відповідач заявлену до стягнення заборгованість у сумі: 6 970,00 грн. основного боргу, 12 205,18 грн. - інфляційних втрат та 882,84 грн. - 3% річних - не погасив. Протилежного суду не довів.

При прийнятті рішення у справі суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частина 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, вказує на те, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Із наведеного вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Ураховуючи, що в справі, яка розглядається, як основним, так і додатковим договором було установлено строки оплати за поставлений товар, підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 530 ЦК України в частині пред'явлення вимог кредитора та обов'язку боржника виконати обов'язок у семиденний строк немає.

Крім того, відповідно до ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу.

Тобто строк (термін) здійснення часткової або повної попередньої оплати визначається відповідно до ст. 530 ЦК України тільки у разі, якщо такий строк (термін) не встановлений самим договором.

У справі, що розглядається, згідно п. 2.5. Договору сторони погодили, що оплата товару здійснюється покупцем шляхом 100 % передоплати, яка повинна бути сплачена протягом 3-х банківський днів з моменту погодження чергового замовлення.

Пункт 2.6. Договору визначав, що оплата здійснюється на підставі цього Договору та/або рахунку (накладної). У процесі співпраці сторони відступили від умов Договору щодо порядку оплати товару і постачання товару покупцю здійснювалося без проведення попередньої оплати.

Положення ст. 538 ЦК України про зустрічне виконання зобов'язання, говорить про те, що, нормою виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Наведене свідчить, що поставка товару без попередньої оплати не є вчиненням конклюдентних дій, які призвели до фактичної зміни умов договору, зокрема щодо порядку розрахунків, оскільки продавець скористався своїм законним правом у зустрічному зобов'язанні. (Постанова Верховного суду від 07.10.2014 р. Справа №904/4451/13)

А відтак заперечення відповідача на позов спростовується вищевикладеним.

Судом встановлено, що 16.06.2015 р. відповідач платіжним дорученням №671 перерахував позивачу частково суму основної заборгованості по Договору - 10 000,00 грн. тобто після прийняття судом ухвали про порушення провадження у справі №914/1855/15.

А відтак, підлягає припиненню провадження за п. 1-1 ч. 1 ст. 80ГПК України в частині стягнення з відповідача 10 000,00 грн. основної заборгованості. Таким чином залишилась непогашеною основна заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 6 970,00 грн.

Суд перевіривши розрахунок, здійснений позивачем, вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 6 970,00 грн. основного боргу по Договору, і в межах заявлених позовних вимог є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено у п.4 (п.п.4.1) Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" ,- сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У п.3 зазначеної Постанови вказано, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.

У застосуванні індексації можуть враховуватись рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р.

За таких обставин, суд перевіривши розрахунки, здійснені позивачем, вважає, що 12 205,18 грн. - інфляційних втрат та 882,84 грн. - 3% річних підставно нараховані і такі підлягають до стягнення з відповідача.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України, передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовий збір суд покладає на відповідача в розмірі 1827,00 грн., у відповідності до ст. 49 ГПК України, так як спір виник з його вини. А відтак, стягується судом з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, п. 1-1 ч.1 ст. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Провадження в частині позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 10 000,00 грн. припинити.

2. Позовні вимоги задоволити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агролайф корми» (адреса: вул. Львівська, 2а, с. Давидів, Пустомитівський район, Львівівська область, 81151, ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус МКС» (адреса: вул. зелена, 238Б, м. Львів, 79035, ідентифікаційний ) 6 970,00 грн. - основного боргу, 12 205,18 грн. - інфляційних втрат, 882,84 грн. - 3% річних та 1 827,00 грн. понесених витрат на сплату судового збору.

4. Наказ видати відповідно до ст. 116, 117 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 16.07.2015 р.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Долінська О.З.