ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року Справа № 916/577/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКорсака В.А.,
суддівДанилової М.В.(доповідача), Данилової Т.Б.
за участю представників:
позивача, відповідачане з'явились (про час та місце судового засідання повідомлено належним чином)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 14.05.2015
у справі № 916/577/15-г господарського суду Одеської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_5
простягнення 25 600 грн.

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про стягнення 25 600, 00 грн. безпідставно набутих коштів.

В своїй позовній заяві Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 посилається на приписи ст.ст. 509, 626, 627, ч. 1 ст. 638, 1212 Цивільного Кодексу України та ст. 173 Господарського Кодексу України та вказує, що відповідач на протязі 2011-2013 р.р. безпідставно отримував грошові кошти, не здійснивши при цьому фактично роботи, які були обумовлені договором.

Рішенням господарського суду Одеської області від 30.03.2015 р. у даній справі (суддя Погребна К.Ф.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 р. (колегія у складі суддів: головуючий суддя Разюк Г.П., суддя Петрова М.С., суддя Колоколова С.І.), у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неналежне встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

В своїй касаційній скарзі скаржник зауважує, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на той факт, що договір, за яким були сплачені спірні кошти, є неукладеним у зв'язку з відсутністю погодженого з замовником Технічного завдання, яке визначало б перелік робіт, що необхідно здійснити, вимоги до них та строки їх виконання.

Крім того, в матеріалах справи відсутні акти виконаних робіт, або докази відмови замовника від їх підписання, або докази надсилання/надання замовнику актів здачі-прийняття робіт.

На думку скаржника судами при вирішенні спору не було досліджено умови договору, підстави виконання робіт без їх узгодження з замовником, наявність виконання договору, а також не було застосовано відповідні норми.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 08.07.2015 р. касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.07.2015 р.

Сторони про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, проте, не скористались правом присутності своїх представників в судовому засіданні касаційної інстанції 22.07.2015 р.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 23.02.2011 р. між ФОП ОСОБА_5 (виконавець) та ФОП ОСОБА_4 (замовник) укладено договір №08/11 на розробку і обслуговування веб-сайту, відповідно до умов якого замовник з метою здійснення прямої трансляції із приміщення замовника в мережі Інтернет доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання виконати роботи по розробці, створенню і обслуговуванні веб-сайту, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити виконані роботи на умовах визначених даним договором (п.п. 1.1.,1.2. договору).

Відповідно до п.п. 1.3., 2.1.3. договору перелік замовлених робіт, вимоги до них, а також строки виконання визначаються за Технічним завданням, яке виконавець зобов'язався протягом 3-х днів з моменту підписання договору надати замовнику на затвердження. Умови технічного завдання узгоджуються сторонами до початку виконання робіт по даному договору. Технічне завдання підписується сторонами і є невід'ємною частиною даного договору.

Пунктами 2.1.6., 11.1. договору встановлено, що виконавець зобов'язався в строк до 30 квітня 2011 р. виконати всі роботи по розробці Інтернет сайту і надати замовнику всі необхідні налаштування для доступу і керування готовим Інтернет сайтом.

Замовник у відповідності до п.п. 2.2.1 договору зобов'язується сплатити послуги в розмірі і в порядку, які встановлені даним договором.

Відповідно до п. 3.1. договору загальна вартість робіт становить 36 680, 00 грн. та складається з наступного:

- 36 000,00 грн. - одноразовий платіж за розробку і створення веб-сайту (п. 3.1.1. договору);

- 80,00 грн. - реєстрація вибраного доменного ім'я строком на один календарний рік (п.3.1.2. договору);

- 600, 00 гривень - один місяць розміщення веб-сайту на хостинг сервері Root SERVER X2 (AMD Athlon 64 3700, 1024MB DDR400 RAM, 2х 160 GB SATA HDD (Sofware-RAID 1), 100Mbit, Traffic Unlimited) (п. 3.1.3. договору).

Пунктом 3.2. договору визначено, що в день узгодження технічного завдання замовник виплачує виконавцю аванс в розмірі 16 000, 00 грн. Після підписання акту виконаних робіт замовник виплачує виконавцю 20 680, 00 грн.

Відповідно до п.п. 4.1.1- 4.1.3 договору після завершення робіт виконувач на протязі 3 днів надає замовнику акт здачі-приймання робіт, замовник в період 5 робочих днів з дня отримання акту зобов'язаний направити виконавцю підписаний акт або вмотивовану відмову від приймання робіт.

Строк дії договору встановлений у п.п. 11.3., де зазначено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами зобов'язань, передбачених даним договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов вищезазначеного договору позивачем були сплачені кошти в загальному розмірі 25 600, 00 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами від 12.03.2011 р. на суму 15 200, 00 грн, від 05.03.2013 р.на суму 8000, 00 грн. та від 26.11.2013 р. на суму 2 400, 00грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що грошові кошти у розмірі 25 600, 00 грн. відповідач отримав безпідставно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 суди попередніх інстанцій виходили з наступного.

У відповідності до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частини 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

В свою чергу, порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено місцевим господарським судом на стадії вирішення спору та підтверджено судом апеляційної інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 на протязі 2011-2013 р.р. на виконання умов договору №08/11 від 23.02.2011 р. сплатив в загальному розмірі 25 600, 00 грн.

Факт сплати грошових коштів підтверджується видатковими касовими ордерами від 12.03.2011 р. на суму 15 200,00 грн., від 05.03.2013 р. на суму 8 000, 00 грн. та від 26.11.2013 р. на суму 2 400, 00 грн.

Крім того, зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин вбачається, що відповідач факт отримання грошових коштів у розмірі 25 600, 00 грн. не заперечує, проте стверджує, що дані кошти він отримав у відповідності до умов договору від 23.02.2011 р. №08/11, виконання якого триває, що підтверджується фактом використання позивачем створеного веб-сайту.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 у якості підстави для стягнення коштів зазначає, що борг який виник у відповідача є безпідставно отримані ним кошти, які позивач сплатив на виконання умов договору від 23.03.2011 р.

У відповідності до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Стаття 1213 Цивільного кодексу України передбачає, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

На підставі викладеного, колегія суддів касаційної інстанції вважає, висновки судів попередніх інстанцій, які на підставі ретельної правової оцінки та наявних у справі доказів в їх сукупності достовірно встановили, що оскільки між сторонами було укладено договір, а кошти які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім, як плату за послуги за договором, то такі кошти набуто за наявності правової підстави (договору), а тому не можуть бути стягнуті з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 відповідно до положень ст.1212 Цивільного Кодексу України як безпідставно набуті.

Стосовно доводів, які викладені Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 в своїй касаційній скарзі, колегія суддів касаційної інстанції зазначає наступне.

В касаційній скарзі скаржник фактично просить надати нову оцінку доказам у справі, які на його думку неправильно були оцінені судом апеляційної інстанції під час розгляду справи.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що висновки судів попередніх інстанцій, відповідають встановленим обставинам справи і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції і не є такими, що тягнуть за собою скасування оскаржуваних рішень.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 р. у справі № 916/577/15-г господарського суду Одеської області залишити без змін.

Головуючий суддя В. Корсак

Судді: М. Данилова

Т. Данилова