РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015Справа №910/10034/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Державного підприємства «Завод 410 ЦА» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення 139 789,72 грн., за участю представників позивача - Демського А.Л., довіреність №483510 від 31.12.2014 року, відповідача - Мединського М.М., довіреність №б/н від 22.05.2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 139 789,72 грн. збитків у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором на реалізацію зарплатного проекту №3-52/22457-4104 від 27.01.2010 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.04.2015 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 25.05.2015 року.

08.07.2015 року в судовому засіданні відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд в задоволенні позову відмовити .

11.03.2015 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в позові з тих підстав, що в Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк» з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію в зв'язку з неплатоспроможністю банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб», а відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час введення тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку не здійснюється.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.01.2010 р. між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (банк) та Державним підприємством «Завод 410 ЦА» (клієнт) було укладено договір на реалізацію зарплатного проекту №3-52/22457-4104, за умовами якого банк надає клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування по зарахуванню заробітної плати та інших виплат працівникам клієнта, передбачених чинним законодавством України, в безготівковому порядку на карткові рахунки на умовах визначених у цьому договорі (п.1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору, банк відкриває працівникам клієнта карткові рахунки фізичних осіб, виготовляє та надає платіжні картки працівникам клієнта на підставі укладених між банком та працівниками клієнта договорів про надання та використання платіжної картки.

Згідно п. 3.3 договору, банк зобов'язаний зараховувати кошти на картковий рахунок працівників клієнта згідно даних, вказаних клієнтом у відомості протягом поточного робочого дня, якщо отримання відомості та надходження грошових коштів клієнта відбулося до 16:00 поточного робочого дня, або протягом наступного робочого дня, якщо будь яка з вищевказаних подій відбулася після 16:00 поточного робочого дня.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання за вищевказаним договором, оскільки працівники позивача тривалий час не мали та не мають змоги зняти кошти зі своїх зарплатних карток в повному обсязі, у зв'язку з чим позивач був змушений прийняти рішення, що починаючи з грудня 2014 року заробітна плата працівникам буде видаватись в готівковій формі, через касу підприємства, що призвело до завдання позивачу збитків, які складаються з витрат, пов'язаних з видачею заробітної плати та лікарняних за укладеним з ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» договором банківського рахунку №646 від 25.11.2008 року (комісійна винагорода по реалізації зарплатного проекту вдвічі перевищує аналогічну винагороду за укладеним з відповідачем договором) що становлять 74 919,72 грн. та витрат на оплату послуг служби охорони за договором з ТОВ «Служба охорони «Стелс-1» від 04.12.2012 року що становлять 16 800,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до п. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафна санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Таким чином, юридичною підставою для усіх видів цивільно-правової чи господарсько-правової відповідальності є наявність певних умов, що у своїй сукупності утворюють склад цивільного (господарського) правопорушення. Необхідними умовами цивільно-правової та господарсько-правової відповідальності за загальним правилом є: порушення зобов'язання особою, необхідність понесення додаткових витрат (збитків), причинний зв'язок між порушенням та шкодою, вина правопорушника. Перші три елементи розглядаються як об'єктивні умови відповідальності, доведення наявності на яких покладається на кредитора. Четвертий складовий елемент правопорушення - вина є суб'єктивною умовою цивільно-правової відповідальності особи, яка порушила зобов'язання. Тому кредитор має довести не лише розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, але й сам факт порушення боржником його обов'язку та причинний зв'язок між цим порушення і шкодою. Навпаки, щоб звільнитись від відповідальності, боржник має довести відсутність своєї вини.

Отже, умовами відповідальності у вигляді відшкодування збитків є встановлення факту їх наявності, порушення стороною зобов'язання та причинний зв'язок між порушеннями зобов'язання і завданими збитками. При цьому на кредитора покладається обов'язок доведення факту порушення зобов'язання, наявності збитків і їх розміру та причинно-наслідкового зв'язку між порушенням зобов'язання й понесеними збитками.

Частина 1 статті 33 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, позивач не надав суду доказів порушення відповідачем прав та законних інтересів саме позивача та порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором на реалізацію зарплатного проекту №3-52/22457-4104 від 27.01.2010 року, а також доказів, які б свідчили про наявність умов для покладення на відповідача обов'язку відшкодування матеріальних збитків у розмірі 139 789,72 грн., і тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з цих підстав.

Окрім того, слід зазначити, що постановою правління Національного банку України від 02.03.2015 р. №150 Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 р. №51 було розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 03.03.2015 р. по 02.06.2015 р.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Отже, вимоги позивача про 139 789,72 грн. збитків у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором на реалізацію зарплатного проекту №3-52/22457-4104 від 27.01.2010 року не підлягають задоволенню, і тому в позові слід відмовити.

Судові витрати відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 13.07.2015р.

Суддя С.О. Чебикіна