КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2015 р. Справа№ 910/3306/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Павлюк А.А.

від відповідача - 1 Дорошенко А.О.

від відповідача - 2 Агафонов А.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" на рішення Господарського суду м. Києва від 15.04.2015 (Суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Прайм Кепітал Груп"

Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк"

про визнання недійсним нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ "Комерційний банк "Експобанк" звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ "Факторингова компанія "Прайм Кепітал Груп" та ПАТ "Діамантбанк" про визнання недійсним нікчемного правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 в задоволені позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просив скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 15.04.2015 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою суду від 29.05.2015 апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника відповідача - 1 та відповідача - 2 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим, а тому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представники сторін в судове засідання з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

11.07.2014 між ПАТ «Діамантбанк» як кредитодавцем, та ПАТ "Комерційний банк "Експобанк", як позичальником, був укладено кредитний договір № 1007/14-1 від 11.07.2014.

За умовами вказаного договору передбачалося надання міжбанківського кредиту у національній валюті у сумі 101300000 грн., а з урахуванням договору про внесення змін - у сумі 78475868 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, серед інших було укладено спірний в межах даної справи договір іпотеки №1007/14-1-7 від 21.08.2014.

Предметом вказаного договору іпотеки є нежилі приміщення (в літері А), розташовані за адресою: м. Київ, вул. Предславинська, 13, загальною площею 350,4 кв.м., із узгодженою у цьому договорі вартістю майна в розмірі 4985992 грн.

10.09.2014 між відповідачем - 1 та відповідачем - 2 був укладений договір про відступлення права вимоги № 1/10092014 за кредитним договором.

23.09.2014 між цими ж сторонами був укладений також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду мотивує свої вимоги тим, що договір іпотеки було укладено на умовах, гірших за звичайні, оскільки ним передбачалося відчуження на підставі позасудового застереження, та таке відчуження відбулося шляхом прийняття у власність предмету іпотеки за ціною, значно нижчою звичайної ринкової вартості.

Крім того, позивач також посилається на те, що внаслідок укладення спірного договору іпотеки відповідач-2 отримав додаткове майно на різницю між розміром погашеного боргу за кредитним договором за рахунок предмету іпотеки та реальною вартістю предмету іпотеки, який було відчужено, що є перевагою (пільгою), яку позивач надав відповідачу-2, але яка прямо не встановлена ані законодавством, ані внутрішніми документами банку.

Відповідачі, заперечуючи проти позову, зазначали що наявність підстав для визнання нікчемним та недійсним оспорюваного договору іпотеки позивачем перед судом не доведена, оскільки ним невірно трактуються положення ст. ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у даний правовідносинах, та оскільки договір іпотеки є чинним, то підстави для витребування з чужого незаконного володіння предмету іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем на даний час відсутні.

На підставі постанови Правління НБУ від 24.09.2014 № 597 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" (далі - Банк) до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 25.09.2014 № 97 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Комерційний банк "Експобанк", згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 25.09.2014 по 25.12.2014, та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в банк.

У подальшому на підставі рішення ФГВФО № 163 від 25.12.2014 тимчасову адміністрацію у банку було продовжено строком до 24.01.2015 включно, а відповідно до постанови Правління НБУ від 22.01.2015 № 41 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 26.01.2015 № 15 "Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", і уповноваженою особою Фонду на ліквідацію Банку було призначено Волощука І.Г. строком на 1 рік з 26.01.2015 по 25.01.2016 включно.

Як було встановлено судом першої інстанції, на підставі кредитного договору позивачем (банком) було отримано від відповідача-2 в користування міжбанківський кредит в розмірі 78475868 грн. з терміном повернення до 08.09.2014.

На забезпечення виконання зобов'язань з його повернення було укладено договір іпотеки і передано в іпотеку визначене ним нерухоме майно.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу, іпотекодавець - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон), протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 вказаного закону, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20% і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору

Позивач, не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції та обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що у договорі іпотеки встановлено ціну 4985992 грн., яка на його думку станом на дату укладання договору 21.08.2014 була значно меншою за реальну ринкову вартість предмета іпотеки, яка, відповідно до проведеної на замовлення позивача оцінки від 12.01.2015, становила 8871537 грн. станом на 21.08.2014, а тому позивач вважає договір іпотеки таким, що укладений позивачем на гірших за звичайні умовах, оскільки різниця між реальною ринковою вартістю майна та вартістю, за якою майно передано в іпотеку, складає 3885545 грн. (8871537 - 4985992 = 3885545), тобто також відрізняється більш ніж на 20% від звичайної ціни на такі об'єкти нерухомого майна, що діяли на дату укладення договору іпотеки.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги таке твердження позивача і колегія суддів погоджується із такою позицією суду, оскільки вказана стаття закону говорить про нікчемність правочину, у випадку здійснення банком оплати за роботи та/або послуги при здійснив відчуження чи передання у користування майно, в той час як саме по собі передання в іпотеку відповідачу-2 нерухомого майна не є оплатою послуг за кредитним договором, тому вартість іпотечного майна не може слугувати підставою для нікчемності договору іпотеки згідно з п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.345 ГК України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 1054, частиною 1 ст. 1055 та частиною 1 ст. 1056-1 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Як вбачається із тексту кредитного договору, платою за отримані кредитні кошти, в даному випадку є сплата процентів, зокрема п.4.1 договору визначено, що за користування кредитом позичальник зобов`язується сплачувати кредитодавцю фіксовану проценту ставку, розмір якої становиться 28% річних.

Тому з часу укладання кредитного договору (11.07.2014), враховуючи фіксовану процентну ставку (28%), до строку повернення кредиту (08.09.2014) за користування кредитом Позивач мав би сплатити Відповідачу-2 (згідно наданого ним, перевіреного судом та визнаного обґрунтованим розрахунку) проценти в розмірі 1685618,64 грн., що у відсотковому співвідношенні до розміру отриманого кредиту становить 2,148%.

Позивачем не доведено суду, що розмір відсотків (оплати) за кредитним договором є більше ніж на 20% нижчим або вищим від звичайних, що було б підставою для нікчемності договору згідно з п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону.

Посилання позивача на зазначення у договорі іпотеки неправомірного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом прийняття предмету іпотеки у власність судом відхиляються, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за

вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Зміст даної статті закону міститься в ст. 7 договору про іпотеку, що, як вбачається з вище зазначено не суперечить чинному законодавству України.

Також посилання позивача на нікчемність договору іпотеки з підстави, що новий кредитор набув іпотечне майно у власність не за ринковими цінами не доводить неправомірності укладеного між відповідачем-2 та позивачем договору іпотеки, тому не може бути підставою для нікчемності цього договору згідно зі ст. 38 Закону.

Суд також не погоджується з твердженнями позивача про відмову від власних майнових прав, як підставу для нікчемності договору іпотеки.

Так, укладаючи договір іпотеки, позивач передав майнові права на предмет іпотеки у забезпечення відповідачу-2 щодо повернення кредитних коштів в разі порушення позивачем зобов'язань за кредитним договором, і подальше звернення новим іпотекодержателем стягнення на іпотечне майно відбулося не в результаті добровільної відмови позивача від належних йому майнових прав, а у зв'язку із порушенням самим позивачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Щодо твердження позивача ще про одну підставу нікчемності правочину, а саме відсутності пільги у нього в результаті укладання договору іпотеки з огляду на погоджену вартість предмету іпотеки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст 5 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, вартість предмета іпотеки за договором іпотеки була визначено за згодою сторін цього договору, які погодилися на застосування результатів проведеної оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності та занесли їх у спірний договір, а саме: 4985992 грн. було отримано на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності ТОВ "КГ ФЕОДАЛ", з урахуванням загальної вартості нерухомого майна та пропорційно до переданої в іпотеку площі.

Позиція позивача, що у випадку погодження сторонами в договорі іпотеки вартість предмета іпотеки 4985992 грн. за ціною, що не відповідала б ринковій, позивач поніс би збитки, а відповідач-2 (або новий іпотекодержатель - Відповідач-1) отримав додаткову перевагу (пільги) за рахунок вартості предмета іпотеки у співвідношенні до розміру боргу за кредитним договором не була обґрунтована апелянтом ані суду першої ані суду апеляційної інстанції належними та допустимими доказами по справі.

При цьому суд враховує положення ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", яка вказує, що у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, а у випадку продажу предмету іпотеки іпотекодержателем іншій особі відповідно до ч. 7 ст. 38 цього Закону розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог, і решта виручки повертається іпотекодавцю.

Посилання позивача на протиправність п. 7.1 договору іпотеки, оскільки він суперечить положенням Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" судом також відхиляються.

Так, договір іпотеки не встановлює порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в разі введення тимчасової адміністрації в іпотекодавця, а лише містить вказівку, що іпотекодержатель "набуває права" звернути стягнення, тоді як порядок звернення стягнення на заставне майно банку, в якому введено тимчасову адміністрацію, встановлений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Зокрема, за приписами ч. 3 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

Посилання позивача на наявність заборони з боку НБУ на використання прямих кореспондентських рахунків, як на підставу недійсності оспорюваного договору іпотеки, суд також вважає необґрунтованими, оскільки ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" містить вичерпний перелік підстав нікчемності правочину, та наведена позивачем обставина стосовно кореспондентських під визначені ст. 38 Закону випадки не підпадає.

Положення ст. 38 вказаного Закону, встановивши вичерпний перелік підстав нікчемності правочинів, не містять наведеної Позивачем підстави нікчемності, як встановлення заборони використовувати певні види рахунків при проведенні банківських операцій.

Неотримання позивачем вказаних кредитних коштів також спростовано наданою відповідачем-2 виписку з гривневого кореспондентського рахунку позивача за період з 11.07.2014 по 15.09.2014, де відображено перерахування 11.07.2014 відповідачем-2 позивачу кредитних коштів в сумі 101300000 грн. ці кошти були перераховані на рахунок позивача № 4, відкритий у банку відповідача-2 на підставі договору № 05-L2013/980 про відкриття та ведення кореспондентського рахунку банка-резидента України в гривнях від 21.08.2013.

Не перерахування суми коштів саме на вказаний у кредитному договорі кореспондентський рахунок (№0) не доводить, що ці кошти отримувалися позивачем не на підставі кредитного договору, оскільки, по-перше, рахунок №0 позивачу не відкривався, та натомість у нього існував, був відкритим та дійсним рахунок №4, і по-друге, позивачем не доведено існування (укладення) між ним та відповідачем-2 іншої правової підстави для отримання перерахування відповідачем-2 коштів в розмірі 101300000 грн., ніж кредитний договір.

Наслідком повернення 08.08.2014 позивачем частини отриманих за кредитним договором коштів в розмірі 22824132 грн., стало укладення між сторонами 11.08.2014 договору про внесення змін № 1 до кредитного договору, яким зменшено суму кредиту на 78475868 грн. та продовжено строк дії кредитного договору до 08.09.2014, що також додатково підтверджує визнання позивачем факту отримання кредитних коштів саме за кредитним договором та факту наявності зобов'язання з їх повернення кредитору.

Оскаржуючи постановлене рішення, апелянта, зокрема, в скарзі зазначає проте, що судом неправомірно було відмовлено у задоволені клопотання про вихід за межі позовних вимог та визнання недійсним кредитного договору.

Проте, колегія суддів вивчивши доводи сторін, надані з даного питання та дослідивши наявні матеріалами справи, дійшла до висновку, що в даній частині рішення суду першої інстанції також є обґрунтованим, з урахуванням такого.

Обставина надання кредитних коштів у встановленому кредитним договором обсязівВідповідачем-2 позивачу була встановлена судом першої інстанції і про це зазначалося вище у даній постанові, крім того, вище також був спростований довод позивача стосовно того, що кошти перерахувалися не на той кореспондентській рахунок.

Посилання позивача, що отримання ним кредиту не на кореспондентський рахунок, відкритий в НБУ, зумовило зростання ризиків у діяльності позивача, що стало реальною загрозою невиконання ним своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами та в подальшому призвело до неплатоспроможності позивача, необґрунтовані належними в розумінні ст.ст. 32, 34 ГПК України засобами доказування, оскільки, як зазначалося вище, позивач не був обмежений у розпорядженні отриманими ним кредитними коштами, відтак, як уже було вказано судом, перераховувати чи не перераховувати отримані від відповідача-2 кредитні кошти у подальшому на кореспондентські рахунки в НБУ було виключно подальшим господарським рішенням Позивача, та отже на чинність попередньо укладеного кредитного договору не впливає.

Крім того, позивачем не доведено, що отримання кредиту спричинило загрозу невиконання позивачем своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами та в подальшому призвело до неплатоспроможності останнього, оскільки залучення позивачем такого великого кредиту та неповернення його в строк вказує на потребу банку позивача у такому кредиту, а отже не на доведення до стану неплатоспроможності, а навпаки, що кредитні кошти було залучено для підтримання ліквідності.

Як визначено ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Отже, зважаючи на те, що позивачем не доведено нікчемності, невідповідності вимогам закону у момент його вчинення (ч. 1 ст. 215 ЦК України), та як наслідок - недійсності оспорюваних ним договору іпотеки та кредитного договору, враховуючи правомірність відступлення відповідачу-1, як новому кредитору замість відповідача-2, внаслідок укладення 10.09.2014 договору про відступлення права вимоги № 1/10092014 за кредитним договором та укладення 23.09.2014 договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, права вимоги за вказаними договорами, у суду відсутні підстави для витребовування у відповідача-1 набуте ним в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором право власності на предмет іпотеки за договором іпотеки, в той час, як ст. 387 ЦК України, передбачає право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та надані позивачами докази, враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк", а тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 15.04.2015 у справі № 910/3306/15-г- без змін.

Матеріали справи № 910/3306/15-г повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов