Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "14" липня 2015 р. Справа № 906/947/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представника позивача: Сенченко Ю.М.- дов. № 25/256-248 від 20.12.2013р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Науково-виробниче об'єднання "Павлоградський хімічний завод"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт"

про стягнення 37872,59 грн.

Позивачем пред'явлено позов про стягнення з відповідача 37872,59 грн. заборгованості, з яких: 20773,92грн. - основний борг, 1414,36грн. - 3% річних та 15684,31грн. - інфляційні.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 26.06.2015р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 14.07.2015р.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Повідомив, що основний борг відповідача на день розгляду справи не змінився та становить 20773,92грн., на підтвердження чого надав відповідну довідку (а.с. 33).

Відповідач свого повноважного представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення(а.с. 29).

Вимоги суду, викладені в ухвалі від 26.06.2015р. відповідачем не виконано.

14.07.2015р. від відповідача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю направити в судове засідання представника, оскільки останній знаходиться у відрядженні.

Представник позивача заперечив проти поданого відповідачем клопотання.

Дослідивши подане відповідачем клопотання суд приходить до висновку про його відхилення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.28 Господарського процесуального кодексу України, справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Таким чином, за змістом наведених положень, право на представництво юридичної особи пов'язане не з конкретною фізичною особою, а з наявністю акта органу управління юридичної особи, котрим ця юридична особа наділяє особу повноваженнями вчиняти певні юридичні дії.

При цьому, слід зазначити, що ГПК не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа. Так, юридичну особу за посадою може представляти її керівник. Інші особи, які є штатними працівниками юридичної особи, можуть бути її представниками, якщо вони діють у межах, визначених законодавством чи установчими документами юридичної особи.

Суд звертає увагу, що відповідач про дата розгляду справи в суді був повідомлений завчасно та належним чином, тому, мав час та можливість для вибору іншого представника для представлення своїх інтересів під час розгляду справи.

Окрім того, відповідач не був позбавлений можливості подати витребувані документи до дати розгляду справи в суді через загальний відділ господарського суду Житомирської області. Суд також зауважує, що ухвалою суду від 26.06.2015р. відповідача було попереджено про наслідки неподання відзиву на позовну заяву та витребуваних документів.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на викладене, справа вирішується за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

08.09.2010р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Граніт" (відповідач, замовник) та Державним підприємством "Науково--виробниче об'єднання "Павлоградський хімічний завод"( підрядник, позивач) укладено договір № 452210 на проведення вибухових робіт.

Відповідно до п.1.1.Договору, позивач в порядку і на умовах, визначених даним договором, прийняв на себе зобов'язання з виробництва вибухових робіт на "Миропільському кар'єрі", а відповідач в свою чергу взяв на себе обов'язок прийняти та оплатити виконані роботи.

Згідно п.1.3.договору результатом виконаних робіт (продукцією) "Підрядника" являється вибухнувша гірнича маса, що забезпечує роботу гірничо-транспортного комплексу.

Орієнтовний об'єм гірничої маси за даним договором складає 100 000 м3 в щільному тілі, про що сказано в пункті 1.4 договору.

Пунктом 1.5. договору сторони визначили, що орієнтовна сума договору складає 750 000,00 грн., в тому числі ПДВ 125 000,00 грн.

Згідно п.4.3. договору, здача та приймання робіт оформляється актом не пізніше 3-х днів після виконання вибухових робіт. Оплаті підлягає вся підірвана гірнича маса.

За умовами п.5.1., вартість робіт визначається у відповідності з протоколом узгодження договірної ціни, який є невід'ємною частиною Договору (Додаток №1).

Згідно п.5.4. договру при проведенні масових вибухів "Замовник" здійснює 50% передплати від очікуваного об'єму вибухових робіт за 10 банківських днів до здійснення масового вибуху.

Відповідно до п.5.5 договору, залишок суми "Замовник" сплачує згідно фактично виконаних робіт на протязі 10 банківських днів з дня підписання акта виконаних робіт.

На виконання умов договору, відповідачем 28.05.2013р. було здійснено передоплату за масовий вибух згідно виставленого позивачем рахунку № 129 від 18.05.2013р.

01.06.2013р. на виконання п. 4.3 договору, між сторонами складено та підписано акт № /2013 приймання - здачі виконаних робіт на загальну суму 180777,00 грн. (а.с.22).

Після підписання акту виконаних робіт відповідачем було перераховано позивачу за виконані роботи кошти в сумі 70000,00грн.

Взяті на себе зобов'язання щодо оплати виконаних робіт в повному обсязі відповідач не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 20773,92грн.

24.12.2014р. позивачем на адресу відповідача направлялась претензія про сплату заборгованості в розмірі 27148,91грн. (а.с. 23).

Оскільки відповідач відповіді на претензію не надав, заборгованість не сплатив, позивач з метою захисту свого порушеного права звернувся до суду про стягнення заборгованості за виконані роботи.

У відповідності до приписів ст. 625 ЦК України, за неналежне виконання грошового зобов'язання відповідачу нараховано 3 % річних в розмірі 1414,36грн. та 15684,31грн. інфляційних.

Оцінивши в сукупності матеріали справи та пояснення представника позивача, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору № 452210 від 08.09.2010р. на виробництво вибухових робіт, який за своєю правовою природою є договором підряду.

Відповідно ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Нормою ст.525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Так, матеріалами справи, а саме актом приймання-здачі виконаних робіт від 01.06.2013р., підтверджується факт виконання робіт, передбачених договором, що вказує на належне виконання зобов'язання з боку позивача. Вартість виконаних робіт становить 180773,92грн.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже зазначалось вище, пунктом 5.5 договору сторони обумовили порядок розрахунків за виконані робити, а саме відповідач зобов'язаний був оплати в повному обсязі вартість виконаних робіт на протязі 10 банківських днів з дня підписання акта виконаних робіт.

Проте, відповідачем оплата була здійснена не в повному обсязі, внаслідок чого у нього на час розгляду справи в суді існує заборгованість в розмірі 20773,92грн. , що також вбачається з довідки позивача про стан заборгованості відповідача (а.с. 33). Доказів оплати зазначеної заборгованості матеріали справи не містять.

За вказаних обставин, вимога позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 20773,92 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 1414,36 грн. 3 % річних та 15684,31 інфляційних, то суд зазначає наступне.

Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача (а.с.20), 3 % річних нараховано періодами з 15.06.2013р. по 12.07.2013р. на суму заборгованості 90773,92грн. та з 13.07.2013р. по 18.06.2015р. на заборгованість в сумі 20773,92 грн., які в сукупності становлять 1414,36грн.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд встановив, що він є невірним, оскільки день, коли відповідач провів розрахунок в сумі 70000,00 грн., позивач включив в період прострочки в оплаті.

Пунктом 1.9 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. №14 роз'яснено судам, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

З огляду на викладене, враховуючи вихідні дані, які вказані у розрахунку позивача, суд здійснив власний розрахунок 3% річних, розмір яких становить 1406,90 грн.

Таким чином, вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволенню в сумі 1406,90грн.

В частині стягнення 7,46 грн. 3% річних (1414,36грн. - 1406,90грн.) суд відмовляє за безпідставністю позовних вимог.

В частині вимог про стягнення з відповідача 15684,31грн. інфляційних нарахувань , які заявлено за період з липня 2013 року по травень 2015р. на суму заборгованості 20773,92грн., судом встановлено, що вони заявлені у відповідності до норм чинного законодавства, є правомірними та підлягають задоволенню.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають частковому задоволенню в сумі 36865,13грн., з яких 20773,92 грн. - основний борг, 1406,90 грн. - 3% річних, 15684,31 грн. - інфляційні нарахування.

В частині стягнення 7,46 грн. 3% річних суд відмовляє.

В порядку ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт" (13033, Житомирська область, Романівськй район, смт. Миропіль, вул. Лісова,2, ідентифікаційний код 13563220)

на користь Державного підприємства "Науково-виробниче об'єднання "Павлоградський хімічний завод" (51402, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Заводська, 44, ідентифікаційний код 14310112)

- 20773,92 грн. основного боргу;

- 1406,90 грн.3% річних;

- 15684,31 грн. інфляційних нарахувань;

- 1826,64 грн. судового збору.

3. В частині стягнення 7,46 грн. 3% річних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 16.07.15

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2-позивачу (рек. з повід)

3 відповідачу (рек. з повід.)