ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. Справа № 925/1074/15

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді - Васяновича А.В.,

секретар судового засідання - Гень С.Г.,

за участю представників сторін:

від позивача - Татаринов О.С. - представник за довіреністю,

від відповідача - представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДІЗАРТ ПЛЮС",

м. Черкаси

до товариства з обмеженою відповідальністю

"ЦентрЕлектроМережБудПроект", м. Черкаси

про стягнення 54 405 грн. 58 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "ДІЗАРТ ПЛЮС" до товариства з обмеженою відповідальністю "ЦентрЕлектроМережБудПроект" про стягнення заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки нафтопродуктів від 20 травня 2014 року за №ДП-324 в розмірі 54 405 грн. 58 коп., в тому числі: 34 924 грн. 95 коп. основний борг, 10 159 грн. 97 коп. інфляційні втрати, 2 836 грн. 10 коп. - 26 % річних за користування чужими грошовими коштами та 6 484 грн. 56 коп. пеня.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 30 червня 2015 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 14 липня 2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Викликаний в судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву суду не надав.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 30 червня 2015 року було зобов'язано відповідача надати суду відзив на позовну заяву з посиланням на мотиви повного або часткового відхилення вимог позивача, а також докази, що обґрунтовують відхилення позовних вимог.

Оскільки відповідач не був позбавлений права надати суду необхідні докази та свої доводи і міркування щодо предмету спору шляхом письмових пояснень та заперечень, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, та оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні, яке відбулося 14 липня 2015 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/1074/15.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено господарським судом під час розгляду справи, 20 травня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ДІЗАРТ ПЛЮС" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "ЦентрЕлектроМережБудПроект" (покупець) було укладено договір поставки нафтопродуктів за №ДП-324.

Згідно ч. ч. 1, 2 т. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити нафтопродукти, в подальшому - "товар" у відповідності до умов договору та додаткових угод до нього.

Згідно п. 1.2. договору поставка товару здійснюється окремими партіями. Найменування та кількість товару, умови поставки на кожну окрему партію визначаються відповідними додатковими угодами до цього договору, узгодженими сторонами, які після їх підписання є невід'ємними частинами цього договору. Кожна наступна додаткова угода не відміняє і не припиняє дію попередніх додаткових угод ні в цілому, ні в частині, при умові, що це прямо не зазначено в відповідній додатковій угоді. Загальна кількість товару, який поставляється по цьому договору, визначається як сума кількості окремих партій товару, вказаних в додаткових угодах до цього договору. Загальна вартість товару, що поставляється по цьому договору, визначається як сума вартостей окремих партій товару, вказаних в додаткових угодах до цього договору.

Позивач свої зобов'язання за договором поставки виконав та поставив відповідачу нафтопродукти на загальну суму 54 268 грн. 45 коп., що підтверджується видатковою накладною від 31 січня 2015 року №РН-0000183 на суму 30 736 грн. 45 коп. та копією видаткової накладної від 28 лютого 2015 року №РН-0000271 на суму 23 532 грн. 00 коп.

Товар було прийнято відповідачем, що підтверджується підписом уповноваженої особи у вищенаведених видаткових накладних та відтиском печатки товариства з обмеженою відповідальністю "ЦентрЕлектроМережБудПроект".

Відповідач в свою чергу зобов'язання по оплаті поставленого товару виконав частково, сплативши 19 343 грн. 50 коп.

Суму основного боргу відповідач підтвердив, підписавши акт звірки за лютий 2015 року (а.с. 16).

Таким чином позивач просив суд стягнути з відповідача 34 924 грн. 95 коп. заборгованості за поставлений товар згідно договору поставки нафтопродуктів від 20 травня 2014 року за №ДП-324.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно п. 5.1. договору поставки покупець здійснює 100% попередньої оплати за товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, якщо інше не передбачено додатковою угодою.

Оскільки товар позивачем було поставлено без попередньої оплати, то з урахуванням вимог ст. 692 Цивільного кодексу України відповідач повинен був розрахуватися за поставлений товар після його отримання.

Аналогічний висновок викладений у пункті 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - постанова Пленуму ВГСУ) в якому зазначено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем всупереч ст. ст. 33, 34 ГПК України не було доведено факту своєчасного здійснення, на підставі умов договору, розрахунку з позивачем за поставлений товар в повному обсязі, а також не було спростовано доводи та обґрунтування позивача.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, сума боргу в розмірі 34 924 грн. 95 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Оскільки відповідач не здійснив повну оплату поставленого товару, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 26% річних за користування чужими грошовими коштами, інфляційних втрат та пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Пунктом 7.4. договору поставки передбачена відповідальність за порушення відповідачем строків оплати вартості одержаного товару, а саме: пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення платежу від вартості несплаченого або несвоєчасно оплаченого товару за весь час прострочення до повного погашення заборгованості.

Тобто слід дійти висновку, що сторони в договорі збільшили шестимісячний строк нарахування пені передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Крім того в пункті 2.5. постанови Пленуму ВГСУ вказано, що до пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Позивачем на підставі п. 7.4. договору поставки заявлено вимогу про стягнення з відповідача 6 484 грн. 56 коп. пені нарахованої за період з 01 березня 2015 року по 22 червня 2015 року на суму боргу в розмірі 34 924 грн. 95 коп.

Розрахунок пені здійснений позивачем вірно, а тому заявлена до стягнення сума підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 8.1. договору поставки в разі прострочення оплати за поставлений товар постачальник може вимагати від покупця оплати процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 26% річних від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення до повного погашення заборгованості, а також оплати вартості неоплаченого товару з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

На підставі п. 8.1 договору позивачем заявлено до стягнення 2 836 грн. 10 коп. 26% річних за користування чужими грошовими коштами нарахованих за період з 01 березня 2015 року по 22 червня 2015 року на суму основного боргу, тобто нараховано 26% річних від суми боргу за кожен день прострочення зобов'язання.

Частиною другою статті 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 3 ст. 692 ЦК України встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, зазначена норма встановлює право продавця (постачальника) у разі несвоєчасної оплати товару покупцем вимагати від останнього оплати товару та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (частина друга статті 536 ЦК України).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Тобто стаття 625 ЦК України, між іншим, надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, встановити інший ніж 3% річних розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

Разом із тим суд вважає за необхідне зазначити, що визначені п. 8.1. проценти, як плата за користування чужими грошовими коштами, за своєю правовою природою ці проценти підпадають під визначення неустойки, а саме пені, згідно статті 549 ЦК України частина третя якої встановлює, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У свою чергу пунктом 7.4. договору поставки сторони вже передбачили нарахування пені в розмірі двох облікових ставок Національного банку України від суми боргу за кожен день порушення строків оплати.

Зазначене дає можливість дійти висновку про те, що умовами договору передбачене подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України відповідно до якої, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

При цьому судом враховано правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2011 року зі справи № 3-132гс11.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає неправомірним нарахування позивачем 26% річних від суми боргу за користування чужими коштами за кожен день прострочення виконання зобов'язання, в зв'язку з чим заявлена до стягнення сума в розмірі 2 836 грн. 10 коп. задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення 10 159 грн. 97 коп. інфляційних втрат нарахованих за період з 01 березня 2015 року по 01 червня 2015 року.

Здійснивши перевірку правильності нарахування інфляційних втрат за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.2.1." судом встановлено, що інфляційні нараховано вірно, а тому заявлені до стягнення інфляційні підлягають стягненню з відповідача в судовому порядку.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ЦентрЕлектроМережБудПроект", вул. Смілянська, 168, м. Черкаси, ідентифікаційний код 34863974 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ДІЗАРТ ПЛЮС", вул. Смілянська, 168, м. Черкаси, ідентифікаційний код 37610015 - 34 924 грн. 95 коп. - основного боргу, 10 159 грн. 97 коп. - інфляційних втрат, 6 484 грн. 56 коп. пені та 1 731 грн. 81 коп. витрат на сплату судового збору.

3. В решті вимог - в позові відмовити.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 15 липня 2015 року.

Суддя А.В.Васянович