РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015Справа №910/8743/15-г

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енбра"

до Комунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва"

про стягнення 32 984,85 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники сторін:

Від позивача: Данильченко В.П. (дов. №б/н від 01.04.2015),

Від відповідача: Бойченко В.М. (дов. №45/60-Д від 01.10.2014),

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енбра» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва" про стягнення 32 984,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг за договором №11 надання послуг з технічного обслуговування приладів комерційного обліку теплової енергії від 23.01.2013 року. Разом із позовною заявою позивачем надано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 10.04.2015 порушено провадження за вищезазначеним позов та призначено розгляд справи на 19.05.2015 року.

У судовому засіданні 19.05.2015 оголошено перерву до 04.06.2015 року.

Під час судового засідання 04.06.2015 представником відповідача надані усні пояснення по суті спору, які аналогічні тим, що викладені у письмовому відзиві, поданому ним через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва 29.05.2015 року.

За наслідками судового засідання 04.06.2015 судом постановлено ухвалу, якою продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів, у задоволення клопотання обох сторін. У судовому засіданні оголошено перерву до 18.06.2015 року.

У судовому засіданні 18.06.2015 судом оголошено перерву до 22.06.2015 у зв'язку із необхідністю додаткового часу для надання документів з метою доручення до матеріалів справи.

Під час судового засідання 22.06.2015 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача, у свою чергу, заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових заперечень.

Щодо заяви про забезпечення позову, яка міститься у позовній заяві, суд зазначає наступне.

Нормами статті 66 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї власної ініціативи вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи забезпечення позову, якими безпосередньо є: накладання арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороно відповідачеві вчиняти певні дії; забороно іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З огляду на вищезазначене, враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, з якими законодавець повязує необхідність вжиття заходів забезпечення позову, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому заява позивача є такою, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕНБРА " (виконавець) та Комунальним підприємством «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» (замовник) укладено Договір з надання послуг з технічного обслуговування приладів комерційного обліку теплової енергії № 11 від 23.01.2013 року (далі - Договір).

Згідно п.1.1 умов Договору - позивач зобов'язується надати послуги з технічного обслуговування приладів комерційного обліку теплової енергії, а замовник - прийняти і оплатити такі послуги відповідно до умов цього Договору.

Додатковою угодою від 10.02.2014 внесені зміни до п.3.3. Договору, яким визначено загальну вартість Договору у сумі 230 684,00 грн. (Двісті тридцять тисяч шістсот вісімдесят чотири грн. 00 коп.), у тому числі ПДВ 20% - 38 447,33 грн.

Порядок здійснення оплати визначено у розділі 4 Договору.

Звертаючись із даним позовом до суду, ТОВ «Енбра» стверджує, що у період з серпня 2014 року по грудень 2014 року у відповідача, внаслідок невиконання договірних обов'язків щодо оплати послуг, виникла заборгованість на загальну суму 30 300,00 грн., згідно актів приймання-виконання будівельних робіт: - акт №ОУ-39 від 23.09.2014 на суму 4 646,00 грн.; - акт №ОУ-54 від 28.10.2014 на суму 4 848,00 грн.; - акт №ОУ-62 від 25.11.2014 на суму 10 706,00 грн.; - акт №ОУ-68 від 29.12.2014 на суму 10 100,00 грн.

Також, за порушення виконання умов договору щодо внесення оплати, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 2 605,69 грн. пені та 3% річних у розмірі 291,16 грн.

Відповідач у своєму відзиві заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав того, що ним завчасно надано письмову відмову від надання послуг за договором з серпня 2014 року у зв'язку із прийняттям Закону України №1198-VII, яким внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Також, КП «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва» заперечує проти стягнення 32 984,85 грн. з огляду на те, що акти, надані позивачем у підтвердження наданих послуг, не відповідають вимогам чинного законодавства та не є підставою для покладення на відповідача обов'язку сплатити вказаної грошової суми, як вартості наданих послуг. Додатково зауважує, що платіжним дорученням №2060 від 03.11.2014 відповідачем здійснено оплату за т/о вузлів обліку теп.ен. за липень 2014 року у розмірі 5 464,00 грн., а не у рахунок погашення заборгованості за актом № ОУ-34 від 27.08.2014 та актом №ОУ-39 від 23.09.2014, як то стверджує позивач.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як встановлено судом, 23.01.2013 між сторонами укладено договір №11 надання послуг з технічного обслуговування приладів комерційного обліку теплової енергії є договором про надання послуг, який регулюється Главою 63 Цивільного кодексу України.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У частині 2 статті 902 ЦК України зазначено, що виконавець повинен надати послугу особисто.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України, яка кореспондується із ст.526 ЦК України, визначає обов'язковість виконання сторонами договору, тобто всі умови договору з моменту його укладення, який встановлено ст.640 ЦК України, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Будучи пов'язані взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов'язання або змінювати його умови, крім випадків, передбачених угодою сторін або законом.

Приписами ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору №11, а саме п.4.3., сторони передбачили, що замовник зобов'язується проводити оплату наданих послуг щомісячно, протягом 10 банківських днів з моменту підписання сторонами актів виконаних послуг, які є підставою для здійснення оплати, як то передбачено п.4.2. договору.

Позивачем до суду надані акти приймання-виконання будівельних робіт, а саме:

- акт №ОУ-39 від 23.09.2014 на суму 4 646,00 грн.;

- акт №ОУ-54 від 28.10.2014 на суму 4 848,00 грн.;

- акт №ОУ-62 від 25.11.2014 на суму 10 706,00 грн.;

- акт №ОУ-68 від 29.12.2014 на суму 10 100,00 грн.

Вказані акти з боку відповідача не підписані.

За приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 1990 р. N 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій інстанції" зазначається, що при судовому розгляді предметом доказування є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи (причини пропуску строку позовної давності та ін.) і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

До обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача і заперечень відповідача.

За приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, звертаючись до суду із позовом, позивач посилається на неналежне виконання умов договору №11 з боку відповідача щодо несплати наданих позивачем послуг, при цьому на підтвердження факту надання послуг, ТОВ «Енбра» надало до суду вищевказані акти.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили (ч. 1-2, ст. 43 Господарського процесуального кодексу України).

Встановлення істини нерозривне з правовою оцінкою фактів, оскільки суд повинен встановлювати лише такі події і дії, яким законом надається значення юридичних фактів. Процес установлення об'єктивної істини у справі включає в себе правильне визначення предмета доказування, ретельну перевірку за допомогою доказів наявності чи відсутності кожного з такого роду фактів, оцінку досліджених доказів і встановлених обставин з неодмінним з'ясуванням правової суті установлених судом обставин справи. Порушення цієї вимоги призводить до судових помилок.

Згідно статті 36 ГПК України, письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Форма і зміст документів, які подаються до господарського суду, повинні відповідати вимогам чинного законодавства для цих документів. Йдеться про документи, що підтверджують вчинення юридично значущих дій. Під юридично значущими діями розуміють такі дії суб'єктів, які породжують певні юридичні наслідки. Документи бухгалтерської та податкової звітності оформляються згідно з вимогами відповідних нормативних актів тощо.

Положеннями статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Дослідивши надані позивачем акти приймання-виконання будівельних робіт, а саме:

- акт №ОУ-39 від 23.09.2014 на суму 4 646,00 грн.;

- акт №ОУ-54 від 28.10.2014 на суму 4 848,00 грн.;

- акт №ОУ-62 від 25.11.2014 на суму 10 706,00 грн.;

- акт №ОУ-68 від 29.12.2014 на суму 10 100,00 грн., суд відзначає нижченаведене.

Судом встановлено, що сторонами пунктом п.5.4. договору передбачено, що виконавець надає замовнику підписані уповноваженою особою ТОВ «Євро-реконструкція» відомості обліку споживання теплової енергії та до 3 числа наступного за звітним місяця надає замовнику акти виконаних робіт, у яких зазначена кількість приладів обліку теплової енергії, відомості на які надані для розрахунків то ТОВ «Євро-реконструкція». Сторони протягом 3 днів, після надання актів, підписують акти про виконані роботи.

Позивачем до суду актів, складання яких передбачено п.5.4. договору, не надано, як і не надано доказів надсилання позивачем до ТОВ «Євро-реконструкція» відомостей обліку споживання теплової енергії, з метою підписання останніх.

Наразі, суд відзначає, що форми актів № КБ-2, та довідка про вартість виконаних будівельних робіт/та витрати форми № КБ-3 згідно Наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 04.12.2009 за № 554 «Про затвердження примірних форм первинних документів з обліку в будівництві» застосовуються як первинні документи у будівництві, у той час як за умовами укладеного договору позивачем мають надаватися послуги, які не носять характеру будівельних робіт.

З системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами своєї правової позиції, щодо факту надання послуг за договором у період з серпня-грудня 2014 року.

Надалі, 26.04.2014 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", яким внесено зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", зокрема, статтю 19 доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Так само, доповнено статтю 29 частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Отже, з 01.07.2014 населення міста Києва послуги з централізованого постачання гаячої води та опалення отримує від спеціалізованих теплопостачальних організацій (виконавців послуг).

Житлові будинки в яких встановлені прилади обліку зазначені в додатку № 1 до Договору № 11 від 23.01.2013 з 01.07.2014 перебувають у зоні обслуговування виконавця послуг ТОВ «Євро-реконструкція».

Таким чином, КП «ДЗ УЖГ Дарницького району міста Києва» з 01.07.2014 не здійснює діяльність постачання теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання по будинкам зазначеним в додатку № 1 до договору № 11 від 23.01.2013, оскільки не має необхідних дозвільних документів на провадження діяльності у сфері теплопостачання та, відповідно, не може бути виконавцем цих послуг з моменту набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії". За таких обставин у відповідача відсутні правові підстави замовляти з 01.07.2014 у позивача послуги з зняття показань з засобів обліку теплової енергії, оскільки законодавцем змінено виконаця зазначених послуг, а оплата населення за отримані послуги з опалення та гарячого водопостачання за приладами обліку здійснює населенням безпосередньо на рахунки ТОВ «Євро-реконструкція».

20.08.2014 КП «Дирекція» листом № 45/1738 повідомило ТОВ «Енбра» про відмову від надання послуг з серпня по грудень 2014 року.

Листом № 45/1755 від 22.08.2014 відповідач додатково повідомив ТОВ «Енбра», що у зв'язку із прийняттям Верховною Радою України 10.04.2014 Закону України № 1198-VII, яким внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» теплопостачальні організації ПАТ «Київенерго» та ТОВ «Євро-Реконструкція», як виконавці послуг, з року укладають прямі договори з населенням на послуги з теплопостачання та не проводять нарахувань по тепловій енергії комунальному підприємству «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва». Оскільки теплопостачальні організації проводять розрахунки за послуги з опалення та гарячого водопостачання напряму з власниками житлових та нежитлових приміщень в житлових будинках, то вони самі й забезпечують облік спожитої теплової енергії.

Листом від 21.08.2014 № 44 ТОВ «Енбра» звернулось до КП «Дирекція» з проханням організувати доступ доТГП у період з 21.08.2014 по 23.08.2014 для зняття показань з приладів обліку теплової енергії, однак КП «Дирекція» доступу до приладів обліку не надавало.

26.08.2014 листом № 46 ТОВ «Енбра» надіслало на адресу відповідача для підпису відомості споживання з вузлів обліку теплової енергії у кількості 26 шт, які повернуті без підпису.

Листом від 29.08.2014 № 47 ТОВ «Енбра» направило на адресу КП «Дирекція» акти виконаних робіт, рахунок фактуру та податкову накладну, які 02.09.2014 також повернуті без розгляду. Аналогічні листи ТОВ «Енбра» надсилала на адресу КП «Дирекція» 23.09.2014, 23.10.2014 29.10.2014, 25.11.2014, 19.12.2014, 29.12.2014 року.

Всі акти виконаних робіт повернуті без розгляду, оскільки відповідачем послуги не замовлялись, а крім того направлено лист про відмову від надання послуг, передбачених умовами договору №11.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Слід зазначити, що позивач самостійно визначає і обґрунтовує у позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

При цьому, спір про право характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб'єктами правовідносин з приводу їх прав та обов'язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку.

Тобто, позивач повинен довести, що відповідач має обов'язок (який встановлений договором або законом) виконати визначені у позові зобов'язання.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту надання послуг та прийняття їх відповідачем, суд дійшов висновку, що ТОВ «Енбра» не доведено наявності у нього порушеного відповідачем права та інтересу у правовідносинах, що виникли між ними на підставі договору №11, у зв'язку із чим суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідно до приписів статті 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Енбра» до Комунального підприємства "Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва" про стягнення 32 984,85 грн. - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 22.06.2015 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 30.06.2015 року

Суддя К.В. Полякова