ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2015 р.Справа № 922/2824/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Лобову Р.М.

розглянувши справу

за позовом Прокурора Дзержинського району м. Харкова
до 1. Харківської міської ради, м. Харків, 2. Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Спартак", м. Харків, Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, м. Харків
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту
за участю представників сторін:

Прокурор - Івер Ю.С., за посв.;

Представник першого відповідача - Струкова Л.В., дов. від 13.05.2015р.;

Представник другого відповідача - Бацун Д.В., дов. від 25.05.2015р.;

Третя особа - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Дзержинського району м. Харкова, звернувся до господарського суду з позовом до першого відповідача - Харківської міської ради, другого відповідача - Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Спартак", м. Харків, в якому просить суд:

1. Визнати незаконним та скасувати п. 59 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 24.12.2008р. № 350/08.

2. Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 186512 на земельну ділянку, площею 1,5000 га, розташовану у м. Харкові по вул. Тульській, з кадастровим номером :16:012:0003.

3. Зобов'язати ОК "ЖБК "Спартак" передати територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, а Харківську міську раду прийняти земельну ділянку 1,5000 га, розташовану у м. Харкові по вул. Тульській, з кадастровим номером :16:012:0003.

4. Судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою господарського суду від 08.05.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.06.2015р. о 12:00 год.

Ухвалою господарського суду від 09.06.2015р. залучено до участі у справі Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Реєстраційну служба Харківського міського управління юстиції.

Ухвалою господарського суду від 06.07.2015р. продовжено строк розгляду даного спору за межами двомісячного строку, до 22.07.2015р. Розгляд справи відкладено на 09.07.2015р. об 11:15 год.

Прокурор у судовому засіданні 09.07.2015р. позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представники першого та другого відповідачів у судовому засіданні 09.07.2015р. проти позову заперечували, просили суд відмовити в його задоволенні.

Представник третьої особи у судове засідання 09.07.2015р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 09.07.2015р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що пунктом 59 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 24.12.2008р. №350/08 (далі - рішення сесії Харківської міської ради № 350/08) Обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Спартак" надано у приватну власність земельну ділянку (кадастровий номер :16:012:0003) за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 1,50 га для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по вул. Тульській, зі строком виконання будівництва до 31.12.2011р.

Відповідно до інформації ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова, нормативно-грошова оцінка вказаної земельної ділянки складає 4315050,00 грн.

На підставі вказаного рішення сесії Харківської міської ради № 350/08 Управлінням Державного земельного агентства у місті Харкові (Управління Держкомзему у м. Харкові) видано Обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Спартак" державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 186512, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №12.

Прокурор у позові зазначає, що вказане рішення сесії Харківської міської ради № 350/08 прийнято усупереч вимогам ст.41 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України), ст.ст.133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР (надалі - ЖК) та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186 (надалі - Примірний статут). А отже й ОК "ЖБК "Спартак" створено всупереч вимогам вищевказаних нормативно-правових актів, а саме всупереч вимогам ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту. При цьому прокурор, зокрема, зазначає, що: (1) всупереч приписам ч. 6 ст.137 ЖК та абз. 2 п.4 Примірного статуту рішення про створення ОК "ЖБК "Спартак" та список членів кооперативу, затверджений протоколом установчих зборів засновників кооперативу, не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради, при тому, що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді; (2) відповідно до статуту ОК "ЖБК "Спартак" та протоколу загальних зборів засновників від 18.12.2008р. кооператив не створено при виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить ст.137 ЖК; (3) усупереч положенням п.5 Примірного статуту, з урахуванням того, що кількість членів кооперативу не визначено виконавчим комітетом Харківської міської ради, кількість його членів не повинна бути менше п'яти. При цьому відповідно до переліку членів кооперативу, затвердженому протоколом установчих зборів засновників кооперативу від 18.12.2008р., кількість його членів три; (4) усупереч вимогам ст.137 ЖК та абз. 2 п.5 Примірного статуту статут ОК "ЖБК "Спартак" не відповідає вимогам Примірного статуту; (5) відповідно п. 5.1. статуту кооперативу усупереч приписам ст.ст.133, 135 ЖК та абз. 1 п. 8 Примірного статуту передбачає можливість для юридичних осіб бути членами кооперативу, крім того в статуті кооперативу, всупереч ст. 135 ЖК та абз. 1 п. 8 Примірного статуту не зазначено, що члени кооперативу повинні постійно проживати у м. Харкові і потребувати поліпшення житлових умов (перебувати на відповідному обліку); (6) усупереч приписам абз. 2 п.7 Примірного статуту на момент створення ОК "ЖБК "Спартак" його члени були у віці понад 30 років. Так, Босенко Костянтин Валентинович, 29.11.1978р.н.; Босенко Олена Семенівна, 07.01.1947р. Крім того, Босенко К.В., Босенко О.С. були членами ОК "ЖБК "Сонячне Містечко", якому, відповідно до п. 16.2. додатку 1 до рішення 25 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 10.09.2008р. № 226/08 вже надано у власність земельну ділянку, загальною площею 6,6 га.

Крім того, прокурор вважає, що ОК "ЖБК "Спартак" за організаційно-правовою формою фактично не є житлово-будівельним кооперативом, а є обслуговуючим кооперативом, що відображено у п.1.1. статуту кооперативу та у реєстраційній картці форми 1 кооперативу. Отже, прокурор вважає, що ОК "ЖБК "Cпартак" фактично не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні положень глави 5 ЖК та ст.41 ЗК України. Вказаний кооператив фактично є обслуговуючим, його фактична мета створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам до житлово-будівельного кооперативу. Члени кооперативу не мають права на поліпшення житлових умов.

Враховуючи викладене, прокурор вважає пункт 59 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 24.12.2008р. № 350/08 незаконним, зазначаючи, що вказане рішення прийнято в порушення вимог ст.41 ЗК України, ст.ст.133, 135, 137 ЖК та Примірного статуту, під час прийняття вказаного рішення Харківська міська рада при вирішенні питання про надання "ОК "ЖБК "Спартак" безоплатно земельної ділянки з кадастровим номером :16:012:0003 зобов'язана була з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до ЖК та Примірного статуту; Харківська міська рада мала можливість з'ясувати вказані обставини, у зв'язку з тим, що рішення про створення ОК "ЖБК "Спартак" та список його членів, у разі створення саме ЖБК повинен був затвердити виконавчий комітет саме Харківської міської ради; відповідно до абз. 1 п.8 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 №470, облік таких громадян здійснюється виконавчий комітет саме Харківської міської ради; статут ОК "ЖБК "Спартак" зареєстрований саме в цьому виконавчому комітеті під номером 0042882 від 09.12.2008р.

Вважаючи пункт 59 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 24.12.2008р. №350/08 незаконним, та враховуючи, що саме в цій частині відповідне рішення сесії Харківської міської ради стало підставою для подальшого оформлення державного акту на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯЛ № 186512, прокурор також вважає, що відповідний державний акт на право власності не відповідає закону та порушує права власника, а тому вважає за необхідне визнати зазначений державний акт недійсним в судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши прокурора, присутніх в судовому засіданні представників сторін, повністю, всебічно та об'єктивно вивчивши всі обставини справи в їх сукупності, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, право власності на землю - це право володіти, користуватися, розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України.

Згідно з вимогами частини 2 статті 44 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх не відповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Суд також зауважує, що відповідно до ст. 3 Закону України "Про правонаступництво України" закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» акти законодавства Союзу РСР застосовуються на території республіки до прийняття відповідних актів законодавства України, лише з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Враховуючи викладене, положення Примірного статуту та ЖК УРСР (в частині, що стосується створення та діяльності житлово-будівельних кооперативів) підлягають застосуванню виключно в тій частині, що не суперечить приписам Закону України «Про кооперацію» від 10 липня 2003 року № 1087-IV, який набрав чинності 27 серпня 2003 року.

Зазначене підтверджується також і приписами пунктів 2, 3, 4 ст. 41 Закону України «Про кооперацію», відповідно до яких кооперативи та кооперативні об'єднання, які створено до набрання чинності цим Законом, зобов'язані протягом року з дня набрання чинності цим Законом привести свої статути у відповідність із цим Законом. До приведення статутів у відповідність із цим Законом кооперативи та кооперативні об'єднання керуються положеннями діючих статутів у частині, що не суперечить цьому Закон, Кабінету Міністрів України протягом року з дня набрання чинності цим Законом: підготувати та подати на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Крім того, суд зауважує, що поняття загальної та спеціальної норм є відображенням співвідношення двох окремих правових норм, предмет регулювання яких постає як ціле (для загальних норм) і частина (для спеціальних норм). Крім того, як вказав Конституційний Суд України в абз. 4 п. 3.3 мотивувальної частини рішення від 10 грудня 2009 року у справі № 1-46/2009, спеціальний характер норм права полягає в тому, що спеціальні правові норми тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної загальної норми або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування загальної норми, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту. При цьому, враховуючи приписи ст. 4 Цивільного кодексу України про ієрархічність актів цивільного законодавства й неприпустимість суперечності положень актів нижчої юридичної сили приписам актів вищої юридичної сили, правова норма для визнання за нею характеру спеціальної щодо іншої правової норми має міститись в нормативно-правовому акті такої ж юридичної сили, що й загальна норма. В іншому разі співвідношення між відповідними нормами права як між загальною та спеціальною нормою виключається й застосуванню підлягає норма, що міститься в нормативно-правовому акті вищої юридичної сили.

Водночас, Примірний статут затверджено постановою Ради Міністрів УРСР, тобто підзаконним нормативно-правовим актом, який за своєю юридичною силою відповідає постанові Кабінету Міністрів України, приписи ж постанов Кабінету Міністрів України як актів цивільного законодавства відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦК України за жодних умов не можуть бути застосовані, якщо вони суперечать приписам актів цивільного законодавства, що мають силу законів України (ЦК України, іншим законам України, декретам Кабінету Міністрів України).

Враховуючи вищевикладене, посилання суд оцінює критично та відхиляє посилання прокурора на те, що положення глави 5 ЖК УРСР та Примірного статуту містять норми, що є спеціальними щодо приписів Закону України «Про кооперацію».

Відповідно до ст. 41 ЗК України, житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації. Суд наголошує, що відповідна норма ст. 41 ЗК України не передбачає будь-яких виключень для тих житлово-будівельних та/або гаражно-будівельних кооперативів, які створені та діють відповідно до положень Закону України «Про кооперацію», а не про ЖК УРСР та Примірного статуту. Крім того, вказана норма ЗК України за своїм буквальним тлумаченням свідчить про відсутність будь-яких обмежень для житлово-будівельних кооперативів в частині отримання останніми земельних ділянок для житлового будівництва. Зокрема відсутні обмеження щодо площі земельної ділянки яка надається кооперативу, наявності житлових потреб членів кооперативу або його засновників, вікового цензу тощо. Суд наголошує, що окремі з цих обмежень (зокрема, що вікового цензу, місця проживання тощо) суперечили б приписам ч. 2 ст.24 Конституції України, відповідно до яких не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Суд також бере до уваги, що Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", який набрав чинності до набрання чинності Законом України «Про кооперацію», не встановлено заборон, обмежень або умов щодо реєстрації житлово-будівельних кооперативів лише при наявності житлових потреб засновників або його членів, вікового цензу тощо. Зокрема, у ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" зазначено, що дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб - підприємців. Законом можуть бути встановлені особливості державної реєстрації об'єднань громадян (у тому числі професійних спілок, організацій роботодавців, їх об'єднань), політичних партій, державних органів та органів місцевого самоврядування, асоціацій органів місцевого самоврядування, банків, торгово-промислових палат, фінансових установ (у тому числі кредитних спілок), бірж, а також інших установ та організацій. Об'єднання громадян, політичні партії, державні органи та органи місцевого самоврядування, асоціації органів місцевого самоврядування, банки, торгово-промислові палати, фінансові установи (у тому числі кредитні спілки), біржі, інші установи та організації, для яких законом встановлені особливості державної реєстрації, набувають статусу юридичної особи лише з моменту їх державної реєстрації у порядку, встановленому цим Законом. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, здійснює реєстрацію (легалізацію) об'єднань громадян (у тому числі професійних спілок та їх об'єднань), благодійних організацій, політичних партій, творчих спілок та їх територіальних осередків, адвокатських об'єднань, торгово-промислових палат, асоціацій органів місцевого самоврядування, інших установ та організацій, визначених законом, та видає виписку з Єдиного державного реєстру, оформлену державним реєстратором відповідного центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за місцезнаходженням юридичної особи.

Крім того, відповідно до положень ст.ст. 24, 27, 29, 30 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" як в редакції, що була чинною на момент створення Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Спартак», так і в редакції, чинній на момент розгляду справи судом, особливих вимог до державної реєстрації ЖБК.

Більше того, відповідно до ст.ст. 7, 8, 9, 10, 11 Закону України «Про кооперацію» кооператив створюється його засновниками на добровільних засадах. Засновниками кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи України та іноземних держав, які беруть участь у діяльності кооперативів через своїх представників. Рішення про створення кооперативу приймається його установчими зборами. Рішення установчих зборів оформляється протоколом, який підписують головуючий та секретар зборів. У протоколі зазначаються особи, які брали участь в установчих зборах: для фізичної особи - прізвище, ім'я та по батькові, дані паспорта громадянина України або паспортних документів іноземця (для осіб без громадянства, які постійно проживають в Україні, - дані документа, який його замінює); для юридичної особи - прізвище, ім'я та по батькові уповноваженого представника юридичної особи, документ, що підтверджує його повноваження. Дані про фізичну особу засвідчуються її особистим підписом, а про юридичну особу - підписом її уповноваженого представника. Чисельність членів кооперативу не може бути меншою ніж три особи. При створенні кооперативу складається список членів та асоційованих членів кооперативу, який затверджується загальними зборами. Статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність. Статут кооперативу повинен містити такі відомості: найменування кооперативу, його тип та місцезнаходження; мета створення кооперативу і вичерпний перелік видів його діяльності; склад його засновників; умови і порядок вступу до кооперативу та виходу чи виключення з нього; права і обов'язки членів та асоційованих членів кооперативу; порядок внесення змін до статуту кооперативу; порядок встановлення розмірів і сплати внесків та паїв членами кооперативу та відповідальність за порушення зобов'язань щодо їх сплати; форми участі членів кооперативу в його діяльності; порядок формування, склад і компетенція органів управління та органів контролю кооперативу, а також порядок прийняття ними рішень, у тому числі з питань, рішення з яких приймається одноголосно чи кваліфікованою більшістю голосів членів кооперативу, які беруть участь у загальних зборах; порядок формування, використання та розпорядження майном кооперативу; порядок розподілу його доходу та покриття збитків; порядок обліку і звітності у кооперативі; порядок реорганізації і ліквідації кооперативу та вирішення пов'язаних з цим майнових питань; порядок скликання загальних зборів; умови і порядок повернення паю. Статут може містити інші пов'язані з особливостями діяльності кооперативу положення, що не суперечать законодавству. Членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності. Вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і пай у порядку та розмірах, визначених його статутом. Державна реєстрація кооперативу проводиться в порядку, передбаченому законом. Останнє положення ст. 9 Закону України «Про кооперацію» однозначно сформульоване як відсилочна норма, що відсилає до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", оскільки тільки цим законом врегульовані зазначені відносини.

Зважаючи на викладене, суд оцінює критично та відхиляє посилання прокурора на те, що Харківська міська рада мала можливість та повинна була з'ясувати відповідні обставини, оскільки рішення про створення ОК "ЖБК "Спартак" та список його членів, у разі створення саме ЖБК повинен був затвердити виконавчий комітет саме Харківської міської ради, адже органи державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, яким у спірних правовідносинах у період створення Обслуговуючого кооперативу «ЖБК «Спартак» був виконавчий комітет Харківської міської ради, відповідно до приписів Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" були позбавлені права надавати оцінку обставинам, на які посилається прокурор (віковий ценз членів кооперативу, їх проживання у певному населеному пункті, перебування на обліку таких, що потребують поліпшення житлових умов, тощо).

Суд вважає за необхідне підкреслити, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку (ст. 80 ЦК України). Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Юридична особа може бути створена шляхом об'єднання осіб та (або) майна (ст. 81 ЦК України). Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 ЦК України. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. ЦК України встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом (ст. 83 ЦК України). Зокрема, іншою організаційно-правовою формою юридичної особи є кооператив.

За ст. 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту, затвердженого Кабінетом Міністрів України, що після його прийняття учасниками стає установчим документом. Засновники (учасники) юридичної особи, утвореної на підставі модельного статуту, можуть у встановленому законом порядку затвердити статут, який є установчим документом, та провадити діяльність на його підставі.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 27 Закону реєстрацію передбачено підстави та порядок відмови у проведенні державної реєстрації юридичної особи, серед яких, зокрема, вказано невідповідність установчих документів вимогам частини третьої статті 8 цього Закону (установчі документи (установчий акт, статут або засновницький договір, положення) юридичної особи повинні містити відомості, передбачені законом).

Оскільки державна реєстрація другого відповідача на час розгляду справи не скасована та не визнана недійсною у встановленому законом порядку, суд не приймає посилання прокурора про незаконність створення ОК "ЖБК "Спартак", оскільки його установчі документи відповідають вимогам чинного законодавства.

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Підстави для відмови у проведенні державної реєстрації юридичної особи встановлюються законом. Відмова у проведенні державної реєстрації юридичної особи з інших підстав, ніж встановлені законом, не допускається (ст. 89 ЦК України), а відмова у державній реєстрації, а також зволікання з її проведенням можуть бути оскаржені до суду.

Також, за ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ст. 92 ЦК України).

В свою чергу, ЦК України, у ст. 100 зазначає на тому, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі. Учасники товариства мають право вийти з товариства, якщо установчими документами не встановлений обов'язок учасника письмово попередити про свій вихід з товариства у визначений строк, який не може перевищувати одного року. Учасник товариства у випадках та в порядку, встановлених законом, може бути виключений з товариства.

Зазначене положення щодо реалізації цього особистого немайнового права може бути застосоване до будь якої організаційно-правової форми чи виду юридичної особи, за виключеннями встановленими законом - зокрема установ, та не відносяться до участі у кооперативах, і відносно ЖБК не ставиться у залежність від умов передбачених Примірним статутом.

Крім того, Господарський кодекс України (надалі - ГК України) також не містить обмежень щодо створення ЖБК як юридичних осіб приватного права, що знаходить своє підтвердження у положеннях ст.ст. 55, 56,57, 58 ГК України.

Таким чином, посилання прокурора на недотримання законодавства України під час створення другого відповідача як юридичної особи та недотримання першим відповідачем прийняття рішення Харківської міської ради № 350/08 (в частині пункта 59 додатку 1 до цього рішення) ґрунтуються на довільному тлумаченні норм права, зазначені прокурором обставини не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи, а правова позиція прокурора по справі не грунтується на дійсному змісті норм чинного законодавства.

Щодо посилань прокурора на те, що Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Спартак» «фактично не є житлово-будівельним кооперативом», суд зауважує наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про кооперацію", кооперативна організація - це кооператив або кооперативне об'єднання; кооператив - це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об'єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування; виробничий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних осіб для спільної виробничої або іншої господарської діяльності на засадах їх обов'язкової трудової участі з метою одержання прибутку; обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.

Кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану (ст. 6 Закону України "Про кооперацію"). Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Вищевказане свідчить про те, що при створенні кооперативу як юридичної особи, останній повинен також містити у своїй назві інформацію про його тип та напрям діяльності, що відповідає і змісту ст. 90 ЦК України.

Отже, найменування ОК "ЖБК "Спартак" визначає його тип та напрям діяльності, відповідно до різновидностей юридичних осіб організаційно-правових форм кооперативи, що узгоджується з п. 1.2. "Вимоги щодо написання найменування юридичної особи або її відокремленого підрозділу", затверджених наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, від 09.06.2004, № 65, відповідно до якого, назва юридичної особи може складатися з власної назви юридичної особи, а також містити інформацію щодо мети діяльності, виду, способу утворення, залежності юридичної особи та інших відомостей згідно з вимогами до найменування окремих організаційно-правових форм суб'єктів господарювання, установлених Цивільним та Господарським кодексами України та законами України. Юридична особа, крім повного найменування, може мати скорочене найменування.

Окрім цього, слід звернути увагу і на Лист Державного комітету з питань регуляторної політики та підприємництва від 23.02.2007 року № 1352, відповідно до якого зазначено, що класифікацією організаційно-правових форм господарювання Державного класифікатора України, затвердженою наказом Держспоживстандарту України від 28 травня 2004 року № 97, яка розроблена згідно з вимогами норм ГК та ЦК України, передбачено такі групи об'єктів класифікації, як: кооперативи (код 300), які в свою чергу поділяються: на виробничий кооператив (код 310), обслуговуючий кооператив (код 320), споживчий кооператив (код 330), сільськогосподарський виробничий кооператив (код 340),сільськогосподарський обслуговуючий кооператив (код 350), кооперативний банк (код 390); та інші організаційно-правові форми (код 900), в групу яких входить споживче товариство (код 930). Варто зазначити, що кожна організаційно-правова форма має свої характерні властивості та відмінності.

Кооперативи - це родове поняття, що містить ознаки, притаманні усім передбаченим чинним законодавством України видам кооперативів. Загальними ознаками, що дозволяють віднести кооперативи до особливої організаційно-правової форми, є те, що вони створюються шляхом добровільного об'єднання громадян і мають на меті вирішення економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Господарська діяльність кооперативів регулюється ГК України (глава 10), ЦК України (параграф 2 глава 8), Законом України від 10.07.2003 р. N 1087-IV "Про кооперацію", Законом України від 10.04.92 р. N 2265-XII "Про споживчу кооперацію", Законом України від 17.07.97 р. N 469/97-ВР "Про сільськогосподарську кооперацію", із змінами та доповненнями, та іншими нормативно-правовими актами. Кооперативи самостійно визначають основні види та напрями своєї господарської діяльності. Вони можуть створюватися і діяти у галузі промисловості, будівництва, на транспорті, в торгівлі й громадському харчуванні, побутовому обслуговуванні, медицині та інших галузях господарської діяльності.

Відповідно до ст. 94 ГК України, кооперативи, як добровільні об'єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог ГК України, інших законодавчих актів.

При створенні кооперативу, насамперед, важливо визначити його тип, якщо кооператив буде проводити господарську діяльність з метою одержання прибутку - то він буде відноситься до типу виробничого кооперативу, а якщо кооператив буде надавати послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку - то він буде відноситься до типу обслуговуючий або споживчий. Після цього кооператив визначається, за яким напрямом діяльності він буде працювати (житловим, житлово-будівельним, садово-городнім, гаражним, торговельно-закупівельним, транспортним, освітнім, туристичним, медичним тощо).

Таким чином, доводи прокурора про те, що ОК "ЖБК "Спартак" не є житлово-будівельним кооперативом, а є обслуговуючим кооперативом є помилковим, оскільки поняття обслуговуючий кооператив та житлово-будівельний кооператив характеризують тип і напрям діяльності кооперативу та є різноплощинними, які не перетинаються за змістом і не можуть виключати одне одного - обслуговуючий за типом кооператив може бути житлово-будівельним за напрямом діяльності й навпаки.

Суд особливо підкреслює, що однією із заявлених прокурором позовних вимог є вимога визнати незаконним та скасувати п. 59 додатку 1 до рішення 29 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 24.12.2008р. № 350/08. всі інші позовні вимоги є похідними від цієї вимоги й не можуть бути задоволені, якщо в цій вимозі буде відмовлено.

Водночас Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Посилаючись на вказане рішення Конституційного Суду України, Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2014 року по справі 21-405а14 однозначно вказав, що прийняте місцевою радою рішення про передачу кооперативу у власність земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки. Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом його виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На рівні національної правової системи відповідне положення кореспондується з приписами чч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, відповідно до яких кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р. майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Крім того, конфлікт інтересів держави та приватних осіб в аналогічній ситуації концептуально вирішувався Європейським судом з прав людини, який у рішенні від 22.11.2007 р. по справі «Ukraine-Tyumen vs. Ukraine» зазначив, що оскільки заявник отримав будівлю від органів державної влади за певною процедурою, в заявника були відсутні розумні підстави передбачати незаконність такого отримання майна. Відтак, наслідком рішення про скасування передання майна заявнику та вилучення в нього цього майна рівнозначно покладенню на заявника індивідуального та надмірного тягаря, який порушив справедливий баланс, що мав би бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу та захистом права на мирне володіння майном, а це, в свою чергу, свідчить про порушення з боку держави положень ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Отже, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини при вирішенні питання щодо припинення права власності приватної особи на майно внаслідок певних ймовірних порушень, які могли бути допущені з боку органу публічної влади при прийнятті рішення про передачу майна у власність, суд приходить до висновку, що дії Харківської міської ради (органу місцевого самоврядування) при прийнятті рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки другому відповідачу не можуть бути підставою для позбавлення останнього права власності на земельну ділянку як приватної особи, яка не вчиняла жодних протиправних дій та не знала і не могла знати про наявність певних імовірних порушень з боку органу місцевого самоврядування при прийнятті рішення про передачу у власність земельної ділянки другому відповідачу. Аналогічна правова позиція знайшла своє підтвердження і у постанові Вищого господарського суду України від 12 березня 2015 року по справі № 922/3183/13.

Таким чином, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, обґрунтованим є висновок про те, що імовірні порушення органом місцевого самоврядування при прийнятті рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки приватній особі не можуть бути підставою для позбавлення такої приватної особи права власності на земельну ділянку.

Крім того, з приводу правовідносин які виникли за цим спором - відносини права власності на земельну ділянку юридичної особи приватного права, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 ЦК України. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ст. 318 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 статті 353 ЦК України (ст. 321 ЦК України).

Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи (ст. 318 ЦК України). Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (ст. 327 ЦК України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ст. 373 ЦК України). Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. Іноземні юридичні особи, іноземні держави та міжнародні організації можуть бути суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) у випадках, встановлених законом. Права та обов'язки суб'єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом (ст. 374 ЦК України).

Зазначене кореспондується зі змістом норм ст.ст. 78-84, 90-91 ЗК України та з п. 12 Перехідних положень ЗК України, якій діяв на момент виникнення спірних правовідносин в частині розпорядження землями належними до комунальної форми власності та розташованих в межах населеного пункту.

Викладене підтверджується і позицією Верховного суду України викладеної у Постанові від 29 жовтня 2014 року по справі 6-152цс14, де зазначено, що підстави та порядок примусового припинення права власності на земельну ділянку з 1 січня 2002 року визначені в главі 22 ЗК України 2001 року. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об'єктивних і суб'єктивних причин, а також за наявності та за відсутності вини власників і землекористувачів.

Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений у статті 140 ЗК України 2001 року і є вичерпним: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи право користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України 2001 року.

Аналіз статті 140 ЗК України 2001 року дає підстави для висновку про те, що зазначена норма підлягає застосуванню тільки до тих правовідносин, коли право власності на земельну ділянку набуто особою правомірно - із передбачених законом підстав та у передбаченому законом порядку. Такий висновок узгоджується з іншими правовими нормами. У справі що розглядається іншого не доведено, а правомірність набуття другим відповідачем права власності на спірну земельну ділянку не спростовано.

Згідно з частини другої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 328 ЦК України, відповідно до якої право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 129 Конституції України зазначено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкорюються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією з основних засад судочинства.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім того, щодо позовних вимог прокурора про зобов'язання відповідачів вчинити певні взаємопогоджені дії, суд зауважує наступне.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право особи на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує, тобто предмет та підстави позову; зміна підстав чи предмету позову виходить за межі компетенції суду, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Натомість, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача (у даному випадку, прокурора).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Втім, звертаючись до суду з відповідним позовом, прокурор, який визначив себе позивачем у справі, в зв'язку з відсутністю відповідного органу державної влади, просить, окрім зазначеного, задовольнити позовні вимоги зобов'язального характеру, зокрема, другого відповідача у справі передати першому відповідачу спірну земельну ділянку, а першого відповідача прийняти у другого відповідача земельну ділянку.

Проте, дана позовна вимога не спрямована на відновлення порушених прав позивача у справі (прокурора), а, навпаки, спрямована на спонукання до вчинення певних дії самих лише відповідачів.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про невідповідність обраного позивачем (прокурором) способу захисту його прав.

Отже, обраний позивачем (прокурором) спосіб захисту у вигляді зобов'язання другого відповідача передати земельну ділянку першому відповідачу, а першого відповідача прийняти у другого відповідача земельну ділянку, і є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Таким чином, враховуючи недоведеність з боку прокурора порушень відповідачами норм чинного законодавства, діючого на момент виникнення спірних правовідносин, неналежність обраного прокурором способу судового захисту, господарський суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Щодо заявленого другим відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (вх. № 23669), суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до частини 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Окрім цього, враховуючи вимогу повноти та всебічності судового розгляду, суд вважає встановленим та доведеним, що прокуратура, яка складає єдину систему органів, була обізнана про існування спірного рішення Харківської міської ради № 350/08 ще у 2011 році, що однозначно доводиться постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2012 року у справі № 2а-14072/11/2070, яка набрала законної сили й підлягає обов'язковому виконанню на всій території України.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги прокурора Дзержинського району м. Харкова не підлягають задоволенню у повному обсязі, не у зв'язку зі застосуванням строку позовної давності, а у зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до приписів п. 4.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Отже, судовий збір, наразі, не стягується.

Керуючись статтями 1, 2, 4, 12, 22, 27, 29, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 65, 69, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 14.07.2015 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2824/15