ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Справа № 922/1797/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача: Рожкова С.Г., довіреність №4062, від 31.12.14р.;

відповідача: Кероп'ян С.Є., довіреність № 5, від 05.01.15р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу військового прокурора Харківського гарнізону (вх. №3111 Х/1-42) на рішення господарського суду Харківської області від 05.05.15 у справі № 922/1797/15

за позовом ПАТ "Харківгаз";

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова;

про стягнення 2 124 424,05 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 05 травня 2015 року (суддя Сальнікова Г.І.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова (61024, м. Харків, вул. Пушкінська, 61; ) на користь Публічного акціонерного підприємства "Харківгаз" (61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1; ; філія ХОУ ПАТ "Ощадбанк" р/р 87) заборгованість в розмірі 1823 333,12 грн., пеню в розмірі 56 678,15 грн., 3% річних в розмірі 10 596,97 грн., інфляційні нарахування в розмірі 254 706,37 грн. та судовий збір в розмірі 42 906,30 грн. В іншій частині позовних вимог стосовно стягнення з відповідача пені та інфляційних втрат відмовлено.

Військовий прокурор Харківського гарнізону з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 195771,06 грн. не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати в цій частині.

15 червня 2015 року позивач надав до суду відзив (вх. №9349).

16 червня 2015 року відповідачем було надано письмові пояснення (вх.№9472).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17 червня 2015 року, враховуючи необхідність надання відповідачем додаткових письмових пояснень, з метою забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, було відкладено розгляд справи.

У судове засідання, яке відбулось 08 липня 2015 року з'явився позивач та відповідач. Військовий прокурор Харківського гарнізону у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів встановила наступні обставини справи.

17.09.2014 між Публічним акціонерним підприємством "Харківгаз" (постачальник) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова (споживач) було укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом (установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів) №15 ПТ-БГ-65-2014/776.

Відповідно до пункту 1.1. договору, постачальник постачає природний газ (Державний класифікатор продукції та послуг ДК 016:2010, код 06.20.10 "Газ природний, скраплений або в газоподібному стані (постачання природного газу (далі газ))" споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

На виконання договору позивач виконав свої зобов'язання щодо постачання природного газу за період травень - грудень 2014 року в повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання - передачі природного газу, а саме: за травень 2014 року - акт №05 від 31.05.2014 на загальну суму 28820,54 грн., за червень 2014 року - акт №06 від 30.06.2014 на загальну суму 14263,65 грн., за серпень 2014 року - акт №8 від 31.08.2014 на загальну суму 11344,39 грн., за вересень 2014 року - акт №9 від 30.09.2014 на загальну суму 31364,68 грн., за жовтень 2014 року - акт №10 від 31.10.2014 на загальну суму 466399,43 грн., за листопад 2014 року - акт №11 від 30.11.2014 на загальну суму 1891012,93 грн., за грудень 2014 року - акт №12 від 31.12.2014 на загальну суму 2736735,42 грн.

В порушення умов договору розрахунки за поставлений природний газ відповідачем проводились невчасно, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість на загальну суму 1 823 333,12 грн., яка відповідачем до цього часу не погашена. Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Рішенням суду першої інстанції позовна вимога позивача про стягнення заборгованості за отриманий природний газ в сумі 1 823 333,12 грн. була визнана правомірною та обґрунтованою, такою, яка підлягає задоволенню. Одночасно судом було зменшено розмір пені на 50% та стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 56 678,15 грн. Визнано правомірною позовну вимогу про стянення 3% річних в сумі 10596,97 грн. В частині заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача 255363,22 грн. суми інфляційних втрат, судом було визначено, що наданий розрахунок частково не відповідає вимогам чинного законодавства, тому було стягнуто з відповідача лише 254 706,37 грн.

Звертаючись з апеляційною скаргою військовий прокурор Харківського гарнізону заперечує правомірність рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 195771,06 грн. Неправомірність стягнення суми інфляційних втрат в даному розмірі прокурор обґрунтовує неможливістю стягнення інфляційних за період прострочення заборгованості у розмірі 397300,50 грн. з 11.11.2014 року по 20.11.2014 року; заборгованості у розмірі 1821914,00 грн. за період з 11.12.2014 року по 23.12.2014 року; заборгованості у розмірі 640339,14 грн. за період з 11.02.2015 року по 24.02.2015 року з огляду на той факт, що прострочення по оплаті склало менше одного місяця. Водночас відповідач не погоджується з розрахунком інфляційних втрат на заборгованість у розмірі 1823333,12 грн. за період з 11.01.2015 року по 28.02.2015 року, зазначаючи на необхідності стягнення 56523,33 грн.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі нормам законодавства зважаючи на наступне.

З матеріалів справи слідує, що 17.09.2014 між Публічним акціонерним підприємством "Харківгаз" (постачальник) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова (споживач) було укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом (установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів) №15 ПТ-БГ-65-2014/776 (далі по тексту - договір).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно пункту 1.1. договору, постачальник постачає природний газ (Державний класифікатор продукції та послуг ДК 016:2010, код 06.20.10 "Газ природний, скраплений або в газоподібному стані (постачання природного газу (далі газ))" споживачу в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що передача газу за цим договором здійснюється на межах балансової належності об'єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (пункти призначення). Перелік комерційних вузлів обліку газу та розмежування обладнання визначається сторонами в додатку №1 до договору.

Відповідно пункту 2.6. договору, послуги з постачання газу документально оформлюються підписаним сторонами актом приймання-передачі газу, що оформлюється згідно з даними вузлів обліку, визначених у додатку №1 до договору.

Пунктом 2.9 договору встановлено, що акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків для споживача з постачальником.

Відповідно до п. 4.6 договору, оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем авансовими та/або плановими платежами із розрахунку договірного обсягу постачання газу протягом періоду оплати відповідно до додатка 2.

Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці. У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, на підставі актів приймання-передачі природного газу.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На виконання договору позивач виконав свої зобов'язання щодо постачання природного газу за період травень - грудень 2014 року в повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання - передачі природного газу, а саме: за травень 2014 року - акт №05 від 31.05.2014 на загальну суму 28820,54 грн., за червень 2014 року - акт №06 від 30.06.2014 на загальну суму 14263,65 грн., за серпень 2014 року - акт №8 від 31.08.2014 на загальну суму 11344,39 грн., за вересень 2014 року - акт №9 від 30.09.2014 на загальну суму 31364,68 грн., за жовтень 2014 року - акт №10 від 31.10.2014 на загальну суму 466399,43 грн., за листопад 2014 року - акт №11 від 30.11.2014 на загальну суму 1891012,93 грн., за грудень 2014 року - акт №12 від 31.12.2014 на загальну суму 2736735,42 грн.

Таким чином, позивачем передано відповідачу природного газу за період січень - грудень 2013 року на загальну суму 5 179 941,04 грн.

Пунктом 4.1. договору встановлено, що розрахунки за реалізований споживачеві газ здійснюються за цінами, що встановлюються національною комісією яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порушення умов договору розрахунки за поставлений природний газ відповідачем проводились невчасно, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість на загальну суму 1 823 333,12 грн., яка відповідачем до цього часу не погашена.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вказані обставини та приймаючи до уваги вимоги ст. 526 Цивільного Кодексу України, а саме те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, враховуючи те, що представник відповідача не надав суду жодного документу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, а також визнав основну суму заборгованості, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення заборгованості за отриманий природний газ в сумі 1 823 333,12 грн. правомірна та обґрунтована, тому підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем у позові та заяві про збільшення позовних вимог також було заявлено до стягнення пеню у розмірі 113 356,30 грн.

Стосовно заявленої до стягнення пені в сумі 113 356,30 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 193, 199 ГК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами.

Згідно зі ст.ст. 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.2.2 договору сторони передбачили, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених договором, із споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення плтежу.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право: зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пленум Вищого господарського суду України в п. 3.17.4 постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'ясняє, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 223 Господарського кодексу України.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром боргу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій (ч.1 ст. 233 ГК України).

Відповідно до п.1.1 Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків, затверджений наказом начальника Південно-Східного територіального квартирно-експлуатаційного управління №61 від 15.04.2013 року, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків (КЕВ) здійснює безпосереднє квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності. Квартирно-експлуатаційне забезпечення - це комплекс заходів, спрямованих на безпечну експлуатацію, утримання казармено-житлового фонду, об'єктів соціально культурного призначення, комунальних споруд та інженерних мереж військових містечок забезпечення військових частин квартирним майном.

Згідно до п.1.2 Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків, КЕВ м. Харків являється державною військовою бюджетною установою та є юридичною особою ().

Положенням п.1.2 Положення про Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків, встановлено, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків утримується за штатом №45/004-5 згідно директиви Міністра оборони України від 20.04.2005 р. №Д-322/1/010.

Згідно довідки начальника КЕВ м. Харків та головного бухгалтера (арк. справи 69, том І), Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків () являється бюджетною неприбутковою організацією Міністерства оборони України, код неприбутковості 0002. Не платник ПДВ.

Частиною 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, встановлено, що бюджетна установа - орган, установа або організація, визначена Конституцією України, а також установа або організація, створена у встановленому порядку органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування, яка повністю утримується за рахунок відповідно державного бюджету або місцевого бюджетів, бюджетні установи є неприбутковими.

Судом апеляційної інстанції приймається до уваги скрутний фінансовий стан відповідача, що підтверджується балансом підприємства (Том 1 а. с 114-117).

Таким чином, судом першої інстанції було правомірно зменшено розмір пені на 50% та стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 56 678,15 грн.

Судом також було враховано майнові інтереси не тільки відповідача, а й іпозивача, оскільки ним зменшено загальний розмір заявленої пені на 50%.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 10596,97 грн. суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 10596,97 грн.

Стосовно заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 255363,22 грн. суми інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже встановлено судом апеляційної інстанції, відповідачем було порушено зобовязання зі своєчасної оплати за отриманий природний газ за договором №15 ПТ-БГ-65-2014/776.

В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції, перевіряючи правомірність заявлених до стягнення сум інфляційних втрат за період заборгованості:

-червень-вересень 2014 року у сумі 1498,67 (на заборгованість у розмірі 28820,54 грн.),

-липень-вересень 2014 року у сумі 584, 81 грн. (на заборгованість у розмірі 14263, 65 грн.),

-вересень 2014 року у сумі 328,99 грн. (на заборгованість у розмірі 11344, 39 грн.),

-листопад 2014 року у сумі 7548,71 грн. (на заборгованість у розмірі 397300,50 грн.),

-грудень 2014 року у сумі 54657, 42 грн. (на заборгованість у розмірі 1821914,00 грн.),

-січень 2015 року-лютий 2015 року у сумі 156806, 65 грн.(на заборгованість у розмірі 1823333,12 грн.),

-лютий 2015 року у сумі 33937, 97 грн. (на заборгованість у розмірі 640339,14 грн.).

встановив завищення суми інфляційних нарахувань, які підлягають стягненню з відповідача за період прострочення платежу у сумі 28820,54 грн. за червень-вересень 2014 року, у сумі 1823333,12 грн. за січень-лютий 2015 року, у зв'язку з чим зменшив суму інфляційних втрат за вказані періоди до 1492,75 грн та 156155, 72 грн., та всього стягнув суму інфляційних втрат у розмірі 254706,37 грн.

В той же час, колегія суддів, погоджуючись з позицією прокурора вважає, що судом першої інстанції не було належним чином враховано положення статті 625 Цивільного кодексу України та приписи Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", положення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права".

В даному випадку господарським судом не було взято до уваги, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Водночас, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Отже, якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов'язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Аналогічна позиція Вищого господарського суду України викладена в постановах від 10.07.2013 року №5002-33/4081-2012, від 01 квітня 2015 року у справі №917/1667/14, від 09 лютого 2015 року у справі №923/1373/14.

Таким чином, сума інфляційних втрат за період прострочення відповідачем заборгованості у розмірі 397300,50 грн. з 11.11.2014 року по 20.11.2014 року; заборгованості у розмірі 1821914,00 грн. за період з 11.12.2014 року по 23.12.2014 року; заборгованості у розмірі 640339,14 грн. за період з 11.02.2015 року по 24.02.2015 року не підлягає стягненню.

За таких обставин, судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з відповідача суму інфляційних втрат у розмірі 7548,71 грн. (на заборгованість у розмірі 397300,50 грн. з 11.11.2014 року по 20.11.2014 року), 54657, 42 грн. (на заборгованість у розмірі 1821914,00 грн. за період з 11.12.2014 року по 23.12.2014 року), 33937,97 грн. (на заборгованість у розмірі 1821914,00 грн. за період з 11.12.2014 року по 23.12.2014 року).

Разом з цим, відповідач в обгрунтуванні апеляційної скарги вказує на необхідності зменшення суми стягнення нфляційних втрат за період заборгованості з 11.01.2015 року по 28.02.2015 року до 56523,33 грн. Вказану суму відповідач обґрунтовує контррозрахунком від 23 квітня 2015 року (Том 1 а.с.102).

Колегія суддів, дослідивши його зміст, зауважує, що відповідачем при обчисленні суми інфляційних втрат на заборгованість у розмірі 1823333,12 грн. за період з 11.01.2015 року по 28.02.2015 року, не був застосований належний індекс інфляції за лютий 2015 року - 105,3, визначений Державною службою статистики України і опублікований в газеті «Урядовий кур'єр» №44, та не вірно вираховано середній індекс інфляції, який підлягає помноженню на суму заборгованості.

Суд апеляційної інстанції перерахувавши суму інфляційних збитків за даний період, погоджується з судом першої інстанції, що до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 156155,72 грн.((1,031*1,053)*1823333,12-1823333,12).

При цьому, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що позивачем було невірно розраховано розмір інфляційних втрат, а саме завищено суму яка підлягає стягненню з відповідача за період прострочення платежу у сумі 28820,54 грн. за червень-вересень 2014 року, у сумі 1823333,12 грн. за січень-лютий 2015 року.Так позивачем при розрахунку інфляційних втрат за період прострочення платежу у сумі 28820,54 грн. за червень-вересень 2014 року було застосовано індекс інфляції 1,052 замість 1,0517; січень 2015 року-лютий 2015 року на заборгованість у розмірі 1823333,12 грн. було застосовано індекс інфляції 1,086 замість 1,0856.

Здійснивши власний розрахунок суми інфляційних втрат, колегія суддів погоджується, що за вказані періоди підлягає стягненню 1492,75 грн. ( (1,018*1,004*1,008*1,029)* 828820,54 - 28820,54) та 156155, 72 грн. ( (1,031*1,053)*1823333,12 - 1823333,12).

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія суддів, виходячи з розміру позовних вимог, визначених з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог (Том 1 а.с.131-135), вважає правомірним стягнення інфляційних втрат лише за період червень-вересень 2014 року на заборгованість у розмірі 28820,54 грн., липень вересень 2014 року на заборгованість у розмірі 14263, 65 грн., вересень 2014 року на заборгованість у розмірі 11344, 39 грн., січень 2015 року-лютий 2015 року на заборгованість у розмірі 1823333,12 грн.

Відтак, підлягає стягненню сума інфляційних втрат у розмірі 158562, 27 грн., замість 254706,37 грн. стягнутих судом першої інстанції. У зв'язку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми стягнення інфляційних втрат, шляхом зменшення до 158562, 27 грн.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи той факт, що висновки суду першої інстанції не відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, зміни рішення господарського суду Харківської області від 05.05.15 у справі № 922/1797/15 в частині розміру стягнення інфляційних втрат.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду першої інстанції, підлягає перерахуванню й розмір стягнення судових витрат за подання позовної заяви.

Керуючись статтями 99, 101, п. 4 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу військового прокурора Харківського гарнізону задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.05.15 у справі № 922/1797/15 змінити в частині стягнення суми інфляційних втрат та судового збору.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова (61024, м. Харків, вул. Пушкінська, 61; ) на користь Публічного акціонерного підприємства "Харківгаз" (61109, м. Харків, вул. Безлюдівська, 1; ; філія ХОУ ПАТ "Ощадбанк" р/р 87) інфляційні нарахування в розмірі 158562, 27 грн. та судовий збір в розмірі 40983,41 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 13 липня 2015 року

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.