КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2015 р. Справа№ 910/1601/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Скрипки І.М.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання Д'якова Ю.Ю.

за участю представників:

від апелянта: Голіков Д.Д. за дов. № 93 від 22.10.2012.

від відповідача: Бондарчук П.М. за дов. № 32 від 14.05.2015.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015р.

у справі № 910/1601/15-г (суддя Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон"

до Публічного акціонерного товариства "Златобанк"

про розірвання договору, стягнення 17 815 481,06 грн., 1 198 574,67 дол. США, 36,00 євро, 217 516,90 російських рублів.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 у справі № 910/1601/15-г в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон" до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" про розірвання договору, стягнення 17 815 481,06 грн., 1 198 574,67 дол. США, 36,00 євро, 217 516,90 російських рублів відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом відмовлено в задоволенні позовних вимог, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга має бути задоволена, а рішення місцевого господарського суду має бути скасоване.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2015р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Шаптали Є.Ю., суддів Скрипки І.М., Гончарова С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2015 прийнято вказану апеляційну скаргу до апеляційного провадження та призначено до розгляду на 23.06.2015.

В судовому засіданні 23.06.2015 Київським апеляційним господарським судом оголошено перерву до 07.07.2015.

В судовому засіданні 07.07.2015 представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі з урахуванням додаткових пояснень поданих під час апеляційного провадження та просив задовольнити апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 07.07.2015 представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву поданого під час апеляційного провадження та просив рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишене без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон" (клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Златобанк" (банк) 19.08.2011 було укладено договір №2477-ЮР банківського рахунку (далі - Договір).

У відповідності до п.1.1 даного договору банк відкриває клієнту поточний рахунок та здійснює його розрахунково-касове обслуговування, отримує плату за обслуговування клієнта згідно з тарифами на операції та послуги банку.

Згідно з умовами пунктів 1.2, 2.2 Договору банківського рахунку Банк зобов'язувався виконувати розпорядження Клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунків та проведення інших операцій за рахунками. Платежі з рахунків Клієнта проводити за його дорученням на підставі розрахункових документів у межах залишку коштів на рахунку на початок операційного дня.

Відповідно до п. 3.3 Договору банківського рахунку Банк взяв на себе зобов'язання своєчасно здійснювати розрахункові операції Клієнта згідно з вимогами чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України. Забезпечувати збереження ввірених йому коштів Клієнта. За розпорядженням Клієнта видавати або перераховувати з його рахунку кошти в день надходження до Банку відповідного розрахункового документа, за умови подання його в операційний час.

Як передбачено п. 7.1. Договору, даний Договір банківського рахунку є укладеним на невизначений строк і є чинним з дня його підписання Сторонами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачем було прийнято рішення про перерахування належних йому коштів, які розміщенні на його поточних рахунках, відкритих у Банку на підставі вищевказаного договору, на поточні рахунки позивача. Вказані платіжні доручення були прийняті Банком до виконання за гривневим рахунком 15.12.2014, про що свідчать відповідні відмітки відповідача, однак станом на момент вирішення спору не були виконані. Зворотного матеріали справи не містять.

Також, з наявної в матеріалах справи довідки Банку від 18.12.2014 вбачається, що станом на цю дату залишок коштів на рахунках позивача, відкритих у Банку, становить 16 709 265,67 грн., 1 198 574,67 дол. США, 36,00 євро, 217 516,90 російських рублів.

Як вбачається з позовної заяви, позивач посилаючись на порушення Банком вищевказаних умов Договору банківського рахунку зазначає, що він з 15.12.2014 не може вільно розпоряджатися своїми коштами, а тому просить через суд їх стягнути з відповідача у примусовому порядку в еквіваленті до національної валюти України.

Частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно з п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

У відповідності до п. 30.1. ст. 30 вказаного закону, переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Проте, вищевказані платіжні доручення Банком у встановлений строк, усупереч вимогам діючого законодавства України та умовам Договору банківського рахунку, виконані не були.

Даним невиконанням було порушене майнове право позивача на вільне володіння та розпорядження належним останньому майном, яким, у розумінні ст.ст. 177, 190 Цивільного кодексу України, є грошові кошти, у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1 ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", які існують у формі записів на поточних рахунках позивача, відкритих у Банку.

Згідно з ч. 1 ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що станом на момент подання до Банку спірних платіжних доручень, у останнього не було достатніх підстав для їх не виконання. Зворотного матеріали справи не містять.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 41 Конституції України, стаття 321 Цивільного кодексу України).

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 1066 Цивільного кодексу України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що всупереч вказаної норми Банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження своїми коштами, що знаходяться на його поточних рахунках, відкритих у Банку.

Проте, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку з яким погоджується суд апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 13.02.2015 № 105 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Златобанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду 13.02.2015 прийнято рішення № 30 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Златобанк", згідно з яким у Банку з 14.02.2015 по 13.05.2015 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Як визначено п. 16 ст. 2 вказаного закону тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Наслідки запровадження тимчасової адміністрації врегульовані ст. 36 зазначеного Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Апеляційним судом враховано, що п. 1 ч. 6 ст. 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Проте, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Таким чином, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Вказаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Як вбачається зі змісту п. 1.24 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень та положень ст. 509 Цивільного кодексу України, позивач є кредитором банку за Договором банківського рахунку, зокрема щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, на якого поширюються обмеження встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому вимога позивача про перерахування залишку коштів, які знаходяться на його рахунку у відповідача, є саме вимогою кредитора та не може бути виконана відповідачем у силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у останнього тимчасової адміністрації.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також, місцевий господарський суд вірно зазначив, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Матеріали справи не містять доказів про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача.

Проте, відповідно до абзацу восьмого пункту 1.25 глави 1 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (затверджено рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.07.2012 № 2 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за № 1581/21893) під час виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію не пізніше п'ятого робочого дня, починаючи з дня свого призначення, має повернути клієнтам, з якими укладені договори про касово-розрахункове обслуговування, розрахункові документи, що не сплачені в строк з вини неплатоспроможного банку.

Щодо посилання апелянта на те, що порушення відповідачем свого зобов'язання за Договором банківського рахунку відбулося ще до запровадження тимчасової адміністрації у Банку, необхідно зазначити, що згідно з пунктом 6.1 Договору банківського рахунку, який кореспондується із приписами п. 32.2 ст. 32. Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", за несвоєчасне (пізніше наступного робочого дня після отримання платіжного документа) списання з вини відповідача коштів з рахунку позивача, а також за несвоєчасне зарахування суми, яку належить зарахувати на рахунок позивача, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1 відсотка від відповідної суми за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків від суми переказу.

Отже, за несвоєчасне списання з вини відповідача коштів з рахунку позивача, як договором, так і законодавством передбачена відповідальність у вигляді сплати пені.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те що позивач може захистити свої майнові права за Договором банківського вкладу в порядку передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 у справі № 910/1601/15-г підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 у справі № 910/1601/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 у справі № 910/1601/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/1601/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді І.М. Скрипка

С.А. Гончаров