РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2015Справа №910/12837/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Новабуд-Інвест»
доДержавного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач»
простягнення 6835736 грн. 53 коп.

Представники сторін:

від позивача: Лисак О.М. - представник за довіреністю б/н від 19.05.2015;

Коваленко Ю.Д. - керівник;

від відповідача: Пічугіна С.С. - представник за довіреністю №ЦХП-15/7 від 12.01.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.05.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Новабуд-Інвест» з вимогами до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» про стягнення 6441574 грн. 02 коп., з яких 5477067 грн. 70 коп. основного боргу, 179724 грн. 31 коп. пені, 17992 грн. 52 коп. 3% річних та 766789 грн. 49 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору поставки № ЦХП-07-01914-01 від 23.09.2014 не в повному обсязі здійснив оплату за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 5477067 грн. 70 коп. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 179724 грн. 31 коп. пені та 17992 грн. 52 коп. 3% річних за загальний період нарахування з 25.03.2015 по 15.05.2015 щодо кожного простроченого платежу окремо, а також 766789 грн. 49 коп. інфляційних втрат за квітень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2015 порушено провадження у справі № 910/12837/15; розгляд справи призначено на 12.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 06.07.2015.

01.07.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 6835736 грн. 53 коп., з яких 5477067 грн. 70 коп. основного боргу, 413551 грн. 29 коп. пені, 41401 грн. 37 коп. 3% річних та 903716 грн. 17 коп. інфляційних втрат.

Розглянувши у судовому засіданні 06.07.2015 заяву позивача про збільшення позовних вимог, суд прийняв її до розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до положень пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 визначено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги подані позивачем докази надсилання заяви про збільшення позовних вимог відповідачу, суд приймає заяву про збільшення позовних вимог, як збільшення позовних вимог в частині пені, 3% річних та інфляційних втрат і розглядає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 6835736 грн. 53 коп., з яких 5477067 грн. 70 коп. основного боргу, 413551 грн. 29 коп. пені, 41401 грн. 37 коп. 3% річних та 903716 грн. 17 коп. інфляційних втрат.

У судовому засіданні 06.07.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 10.07.2015.

10.07.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що суд вже неодноразово переносив розгляд даної справи, оголошуючи перерву в судовому засіданні та відкладаючи розгляд справи (задовольняючи клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи від 10.06.2015 та 06.07.2015), надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень (в тому числі, ознайомитись з матеріалами справи), та з огляду на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 10.07.2015 представники позивача подали додаткові документи, які суд долучив до матеріалів справи; надали усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.07.2015 надав усні пояснення по суті спору; проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 10.07.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

23.09.2014 між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новабуд-Інвест» (постачальник) було укладено Договір поставки № ЦХП-07-01914-01, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору, на умовах, що викладені у цьому Договорі.

Відповідно до п. 1.2 Договору, найменування продукції: акумулятори електричні та частини до них (акумуляторні батареї стартерні, акумуляторні батареї свинцево-кислотні залізничні вагонні, акумулятори автоблокіровочні, акумулятори свинцеві стаціонарні).

Специфікацією № 2 до Договору сторони погодили найменування продукції, її технічні характеристики. Кількість, ціну та загальну вартість.

Згідно з п. 4.1 Договору, ціна визначається даним Договором і приймається сторонами: в національній валюті України - гривні, на умовах СРТ (перевезення оплачено до) - пункт призначення - матеріальний склад ДП «Укрзалізничпостач», Київська обл., м. Фастів, вул. Шевченка, 48. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими специфікаціями до даного Договору. Ціна продукції, узгоджена у специфікаціях до даного Договору, включає: вартість продукції, тари, всі податки і збори, передбачені чинним законодавством, транспортні витрати постачальника згідно з п. 5.1.

Відповідно до п. 4.3 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 24.09.2014), загальна сума даного Договору складає 32026128 грн. 35 коп.. ПДВ 20% - 6405225 грн. 67 коп., разом - 38431354 грн. 02 коп.

Згідно з п. 6.2 Договору, датою оплати вважається дата відправлення коштів замовником за банківськими реквізитами постачальника.

Згідно з п. 7.1 Договору, приймання продукції замовником здійснюється на підставі підтвердження наступних документів: рахунок-фактура; видаткова накладна або акт прийому-передачі, підписаний представником постачальника, який замовник повинен підписати після прийняття продукції; податкова накладна; товарно-транспортна накладна; документи, що підтверджують якість продукції, зазначені у п. 2.2 Договору, крім копії сертифікату відповідності, яка надається з першою партією продукції; пакувальний аркуш. Відвантажувальні і платіжні документи повинні надаватися замовнику протягом 5 днів з моменту відвантаження продукції, але не пізніше другого числа місяця, наступного за місяцем, в якому проводилось відвантаження продукції.

Відповідно до п. 13.7 Договору, термін дії даного Договору встановлюється з моменту його підписання до 31.12.2014, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника - до повного виконання.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У п. 5.2 Договору, зокрема, зазначено, що поставка продукції здійснюється партіями протягом терміну дії договору, згідно з графіком постачання, наведеного у додатку 1 до даного Договору, або після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції, але з дотриманням порядку, зазначеного в даному Договорі. Відповідальність за достовірність інформації, яка вказується у рознарядці, несе замовник. Рознарядка видається щомісячно до 25 числа поточного місяця на відвантаження в наступному місяці, кварталі або на інший термін, що зазначено у рознарядці та у відповідності до графіку постачання.

У разі ненадання рознарядки замовником до 25 числа поточного місяця, відвантаження продукції у наступному місяці відбувається згідно з графіком постачання, крім випадків, коли замовник надав лист про зменшення обсягів постачання або відмову від приймання продукції згідно з умовами даного Договору. Кожна партія продукції постачається протягом 30 календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, але не пізніше закінчення відповідного місяця згідно з графіком постачання.

Судом встановлено, що відповідач, відповідно до п. 5.2 Договору поставки № ЦХП-07-01914-01 від 23.09.2014, надав позивачу письмові рознарядки № ЦХП-20/5266 від 25.09.2014 на відвантаження товару у вересні 2014 року на загальну суму 1246684 грн. 60 коп., № ЦХП-20/5344 від 30.09.2014 на відвантаження товару у вересні 2014 року на загальну суму 871162 грн. 20 коп., № ЦХП-20/5440 від 03.10.2014 на відвантаження товару у жовтні 2014 року на загальну суму 13008672 грн. 63 коп., № ЦХП-20/5919 від 29.10.2014 на відвантаження товару у листопаді 2014 року на загальну суму 11410187 грн. 00 коп.

При цьому, листом вих. № ЦХП-20/6054 від 05.11.2014 відповідач не заперечив щодо продовження терміну дії рознарядки № ЦХП-20/5440 від 03.10.2014 на листопад 2014 року, а листом вих. № ЦХП-20/6651 від 09.12.2014 - щодо продовження терміну дії рознарядок № ЦХП-20/5440 від 03.10.2014 та № ЦХП-20/5919 від 29.10.2014 та надав уточнений перелік товару на відвантаження у грудні 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що 26.09.2014 позивач поставив відповідачу товар на суму 1246684 грн. 60 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000410 від 26.09.2014, 30.09.2014 - товар на суму 871162 грн. 20 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000411 від 30.09.2014, 07.10.2014 - товар на суму 1744609 грн. 88 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000439 від 07.10.2014, 16.10.2014 - товар на суму 1559151 грн. 71 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000470 від 16.10.2014, 27.10.2014 - товар на суму 428003 грн. 90 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000625 від 27.10.2014, 29.1.2014 - товар на суму 1606884 грн. 89 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000632 від 29.10.2014, 13.11.2014 - товар на суму 599327 грн. 35 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000733 від 13.11.2014, 25.11.2014 - товар на суму 611382 грн. 38 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000780 від 25.11.2014, 27.11.2014 - товар на суму 870386 грн. 40 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000831 від 27.11.2014, 04.12.2014 - товар на суму 903009 грн. 37 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000860 від 04.12.2014, 11.12.2014 - товар на суму 1470489 грн. 55 коп., що підтверджується видатковою накладною РН-0000886 від 11.12.2014, 18.12.2014 - товар на суму 1893298 грн. 98 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000901 від 18.12.2014 та 25.12.2014 - товар на суму 1322676 грн. 49 коп., що підтверджується видатковою накладною № РН-0000906 від 25.12.2014, а також відповідними довіреностями на отримання матеріальних цінностей (належним чином засвідчені копії вказаних видаткових накладних та довіреностей на отримання матеріальних цінностей знаходяться в матеріалах справи). Крім того, факт поставки товару позивачем за вказаними видатковими накладними та його отримання відповідачем не оспорювався.

Таким чином, загальна вартість поставленого позивачем товару за Договором поставки № ЦХП-07-01914-01 від 23.09.2014 становить 15127067 грн. 70 коп.

При цьому, листом вих. № ЦХП-20/6990 від 25.12.2014 відповідач повідомив позивача, зокрема, про недійсність листа № ЦХП-20/6651 від 09.12.2014 (щодо продовження терміну дії рознарядок № ЦХП-20/5440 від 03.10.2014 та № ЦХП-20/5919 від 29.10.2014 та надання уточненого переліку товару на відвантаження у грудні 2014 року).

Однак, з огляду на те, що лист відповідача вих. № ЦХП-20/6990 датований 25.12.2014 (останньою датою здійснення позивачем поставки товару), суд вважає, що позивач правомірно здійснював поставку товару у грудні 2014 року, керуючись листом позивача № ЦХП-20/6651 від 09.12.2014 (щодо продовження терміну дії рознарядок № ЦХП-20/5440 від 03.10.2014 та № ЦХП-20/5919 від 29.10.2014 та надання уточненого переліку товару на відвантаження у грудні 2014 року).

Відповідно до п. 6.1 Договору, оплата за кожну партію поставленої продукції по даному Договору проводиться замовником протягом 75 банківських днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2.

Разом з тим, суд зазначає, що умова Договору, відповідно до якої оплата здійснюється у відповідності з рахунком-фактурою, по суті не містить конкретно визначеного строку здійснення оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, умова укладеного між сторонами договору щодо оплати товару у відповідності до рахунку-фактури не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Так само, виставлення рахунку позивачем не може розглядатись як подія, з якою пов'язано початок перебігу строку виникнення зобов'язання, оскільки подія є об'єктивним явищем, що не залежить від волі учасників правовідносин, тоді як виставлення рахунку є саме дією, яка є вираженням суб'єктивної волі учасників правовідносин.

Відповідно до статті 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), та у зв'язку з чим на думку відповідача сторони досягли згоди щодо строку оплати за договором.

Суд зазначає, що вказівка у договорі щодо оплати за товар у відповідності до рахунку-фактури також не є відкладальною обставиною в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України, оскільки відсутнє обумовлення настання строку оплати фактом виставлення рахунку-фактури.

Відповідно до п. 6.5 Договору, у разі прострочення постачальником термінів постачання продукції, термін оплати за дану продукцію збільшується за кожний календарний день прострочення постачання продукції на 1 банківський день відповідно. Термін прострочення є різниця календарних днів між датою планового прибуття на умовах згідно з п. 5.2 та датою фактичної поставки продукції.

Водночас, відповідачем не надано суду доказів прострочення позивачем строків поставки узгодженого між сторонами товару за Договором поставки № ЦХП-07-01914-01 від 23.09.2014 (з урахуванням листів відповідача вих. № ЦХП-20/6054 від 05.11.2014, в якому відповідач не заперечив щодо продовження терміну дії рознарядки № ЦХП-20/5440 від 03.10.2014 на листопад 2014 року, та вих. № ЦХП-20/6651 від 09.12.2014 щодо продовження терміну дії рознарядок № ЦХП-20/5440 від 03.10.2014 та № ЦХП-20/5919 від 29.10.2014 та надання уточненого переліку товару на відвантаження у грудні 2014 року).

Крім того, відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу України, кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Тобто, відповідач міг не приймати товар, у випадку його поставки частинами (не у повному обсязі), однак всі наявні в матеріалах справи видаткові накладні підписані відповідачем, що свідчить про прийняття ним товару у відповідних обсягах.

Водночас, настання строку оплати отриманого товару не може залежати від наявності прострочення з поставки іншого товару, оскільки у випадку непоставки іншого товару строк оплати вже поставленого товару взагалі не наступить, що суперечить суті господарських зобов'язань.

Крім того, неналежне виконання обов'язку з поставки (в тому числі, прострочення виконання) є підставою для відповідальності постачальника, яка передбачена нормами Цивільного кодексу України (Господарського кодексу України) та розділом 10 Договору поставки № ЦХП-07-01914-01 від 23.09.2014.

З урахуванням вищевикладенеого, суд дійшов висновку, що свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар відповідач повинен був виконати в строк до 16.01.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000410 від 26.09.2014, в строк до 19.01.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000411 від 30.09.2014, до 26.01.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000439 від 07.10.2014, до 03.02.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000470 від 16.10.2014, до 12.02.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000625 від 27.10.2014, до 14.02.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000632 від 29.10.2014, до 02.03.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000733 від 13.11.2014, до 13.03.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000780 від 25.11.2014, до 17.03.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000831 від 27.11.2014, до 24.03.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000860 від 04.12.2014, до 31.03.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною РН-0000886 від 11.12.2014, до 07.04.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000901 від 18.12.2014 та до 15.04.2015 (включно) за товар, поставлений за видатковою накладною № РН-0000906 від 25.12.2014.

Однак, відповідач свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар виконав частково, сплативши грошові кошти у загальному розмірі 9650000 грн. 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями банківських виписок.

Таким чином, заборгованість відповідача за Договором поставки № ЦХП-07-01914-01 від 23.09.2014 становить 5477067 грн. 70 коп., що також підтверджується складеним представниками сторін актом звірки поставок та розрахунків станом на 31.05.2015 (копія знаходиться в матеріалах справи).

При цьому, зважаючи на відсутність чіткого призначення платежу (незазначення конкретної видаткової накладної), позивач зараховував здійснені відповідачем оплати в погашення найдавнішої заборгованості за видатковими накладними, про що також зазначив позивач у письмових поясненнях, поданих до суду 10.06.2015.

Суд вважає таке зарахування грошових коштів правомірним з огляду на відсутність чіткого призначення платежу у розрахункових документах.

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача за Договором поставки № ЦХП-07-01914-01 від 23.09.2014 у загальному розмірі 5477067 грн. 70 коп. складається із суми боргу у розмірі 790602 грн. 68 коп. за видатковою накладною № РН-0000860 від 04.12.2014 (з урахуванням зарахованої позивачем часткової оплати у розмірі 112406 грн. 69 коп.), 1470489 грн. 55 коп. за видатковою накладною № РН-0000886 від 11.12.2014, 1893298 грн. 98 коп. за видатковою накладною № № РН-0000901 від 18.12.2014 та 1322676 грн. 49 коп. за видатковою накладною № РН-0000906 від 25.12.2014, що також не було спростовано відповідачем.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» за Договором поставки № ЦХП-07-01914-01 від 23.09.2014 у загальному розмірі 5477067 грн. 70 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Новабуд-Інвест» в частині стягнення з Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» суми основного боргу у розмірі 5477067 грн. 70 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати за поставлений товар, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню у загальному розмірі 413551 грн. 29 коп. у редакції заяви про збільшення позовних вимог (67504 грн. 82 коп. пені, нарахованій на прострочену заборгованість за видатковою накладною № РН-0000860 від 04.12.2014 за період з 25.03.2015 по 06.07.2015; 117105 грн. 38 коп. пені, нарахованій на прострочену заборгованість за видатковою накладною № РН-0000886 від 11.12.2014 за період з 01.04.2015 по 06.07.2015; 139895 грн. 86 коп. пені, нарахованій на прострочену заборгованість за видатковою накладною № РН-0000901 від 18.12.2014 за період з 08.04.2015 по 06.07.2015 та 89045 грн. 23 коп. пені, нарахованій на прострочену заборгованість за видатковою накладною № РН-0000906 від 25.12.2014 за період з 16.04.2015 по 06.07.2015).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.10.6 Договору, в разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію, замовник сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення. При розрахунку пені постачальник враховує умови п. 6.5 даного Договору, якщо випадки несвоєчасного постачання продукції мали місце.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Новабуд-Інвест» в частині стягнення з Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» пені у загальному розмірі 413551 грн. 29 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 41401 грн. 37 коп. 3% річних в редакції заяви про збільшення позовних вимог (6758 грн. 03. коп. 3% річних за прострочення оплати за видатковою накладною № РН-0000860 від 04.12.2014 за період з 25.03.2015 по 06.07.2015; 11723 грн. 63 коп. 3% річних за прострочення оплати за видатковою накладною РН-0000886 від 11.12.2014 за період з 01.04.2015 по 06.07.2015; 14005 грн. 23 коп. 3% річних за прострочення оплати за видатковою накладною № РН-0000901 від 18.12.2014 за період з 08.04.2015 по 06.07.2015 та 8914 грн. 48 коп. 3% річних за прострочення оплати за видатковою накладною № РН-0000906 від 25.12.2014).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Новабуд-Інвест» в частині стягнення з Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» 3% річних у загальному розмірі 41401 грн. 37 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 903716 грн. 17 коп. інфляційних втрат за квітень - травень 2015 року в редакції заяви про збільшення позовних вимог (130449 грн. 44 коп. інфляційних втрат за прострочення оплати за видатковою накладною № РН-0000860 від 04.12.2014; 242630 грн. 78 коп. інфляційних втрат за прострочення оплати за видатковою накладною РН-0000886 від 11.12.2014; 312394 грн. 33 коп. інфляційних втрат за прострочення оплати за видатковою накладною № РН-0000901 від 18.12.2014 та 218241 грн. 62 коп. інфляційних втрат за прострочення оплати за видатковою накладною № РН-0000906 від 25.12.2014).

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необгрунтованості, оскільки прострочення за видатковою накладною № РН-0000906 від 25.12.2014 виникло з 16.04.2015, а тому нараховувати інфляційні втрати за квітень 2015 року є безпідставним.

Так, відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Таким чином, з огляду на те, що прострочення за видатковою накладною № РН-0000906 від 25.12.2014 виникло з 16.04.2015, та враховуючи заявлений позивачем період нарахування, суд дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування інфляційних втрат за прострочення оплати за видатковою накладеною № РН-0000906 від 25.12.2014 є травень 2015 року (1322676,49 грн. * 1,022 (індекс інфляції за травень 2015 року) - 1322676,49 грн. = 29098 грн. 88 коп.).

Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Новабуд-Інвест» в частині стягнення з Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» інфляційних втрат у розмірі 903716 грн. 17 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 714573 грн. 43 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» (03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 11/15; ідентифікаційний код: 19014832) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новабуд-Інвест» (08105, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Горенка, вул. Радгоспна, буд. 14; ідентифікаційний код: 37832928) суму основного боргу у розмірі 5477067 (п'ять мільйонів чотириста сімдесят сім тисяч шістдесят сім) грн. 70 коп., пеню у розмірі 413551 (чотириста тринадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 29 коп., 3% річних у розмірі 41401 (сорок одна тисяча чотириста одна) грн. 37 коп., інфляційні втрати у розмірі 714573 (сімсот чотирнадцять тисяч п'ятсот сімдесят три) грн. 43 коп. та судовий збір у розмірі 71057 (сімдесят одна тисяча п'ятдесят сім) грн. 90 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 15.07.2015

Суддя І.М. Отрош