КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. Справа№ 910/3328/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання Котовський С.О.

за участю представників:

від позивача: Дубравський В.С. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Ярошевич В.М. - керівник;

Зайнудінов А.М. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "М-КВАДРО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року

у справі № 910/3328/15-г (суддя Яковенко А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "М-КВАДРО"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Мале підприємство "ТЕПЛОРЕСУРС-М"

про стягнення 29014,21 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "М-КВАДРО" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мале підприємство "ТЕПЛОРЕСУРС-М" про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 29014,21 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року у справі № 910/3328/15-г у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "М-КВАДРО" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити повністю позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що позивач вважає оскаржуване рішення незаконним, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам справи; у справі № 910/3328/15-г недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Так, апелянт у свої скарзі не погоджується з висновком суду, про те, що під час розгляду даної справи, судом встановлено, що відносно оспорюваного договору сторонами узгоджено всі істотні умови, а відповідно він є укладеним.

Апелянт зазначає, що лист №9 від 14.03.2014 року не є доказом виготовлення відповідачем та направлення позивачу проектної документації за договором №3113 від 23.01.2014 року.

Також, апелянт обґрунтовує свою скаргу тим, що судом першої інстанції не коректо застосовано норми матеріального права, оскільки у справі №910/3328/15-г не доведені обставини , що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гончаров С.А., судді - Самсін Р.І., Скрипка І.М., апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 14.07.2015 року.

Відповідач, згідно з поданим до суду 06.07.2015 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі та просить суд залиши рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

У зв'язку з перебуванням судді Самсін Р.І. на лікарняному, розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 року, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А.; судді Скрипка І.М., Шаптала Є.Ю

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

23.01.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "М-КВАДРО" (далі - Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мале підприємство "ТЕПЛОРЕСУРС-М" (далі - Виконавець) підписано Договір №1331.

Відповідно до п. 1.1. Договору Замовник доручає, а Виконавець бере на себе: "Підготовку вихідних матеріалів для отримання ТУ згідно технічного завдання Замовника і попередній розрахунок ВОГ. Отримання технічних умов в ПАТ "Київоблгаз" та розробка проектної документції на їх основі. Погодження документації в ПАТ "Київоблгаз" та ДП "Укрметртестстандарт". Експертиза проектної документації в ДП "КЕТЦ Держгірпромнагляду України", реєстрація проектної документації в інспекції ДП "Держгірпромнагляд".

Приписами п. 1.2.-1.3. Договору передбачено, що Виконавець зобов'язаний виконати всі обумовлені Договором роботи і здати їх Замовнику в закінченому вигляді у встановлені Договором терміни у повній відповідності з нормативними документами. Приймання і оцінка науково-технічної продукції здійснюється згідно з вимогами технічного завдання або іншого документа на проведення робіт.

Згідно з положеннями пунктів 2.1.-2.2. Договору за виконану роботу Замовник перераховує Виконавцю: вартість робіт - 24178,51 грн., ПДВ - 20%: 4835,70 грн. Всього до сплати: 29014,21 грн. Оплата провадиться: авансовим платежем у розмірі 100% за виконання робіт.

Пунтами 3.1., 3.2. Договору передбачено, що робота рахується завершеною після підписання Акту здавання-приймання робіт. Виконання проектних робіт - до 30.03.2014 року.

Відповідно до п. 6.1. Договору, сторони дійшли згоди, що термін дії Договору: початок - 23.01.2014 року, закінчення - 31.12.2014 року.

Як вбачається з платіжного доручення №78 від 31.01.2014 року позивачем перераховано на рахунок Відповідача авансовий платіж у розмірі 29014,21 грн., з призначенням платежу: "Оплата за виконання проектних робіт згідно дог. №1331 від 23.01.2014 року, рах-факт. №1331 від 31.01.2014 року у т.ч. ПДВ 20% - 4835,70 грн".

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мале підприємство "ТЕПЛОРЕСУРС-М" безпідставно отриманих коштів у розмірі 29014,21 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що авансовий платіж у розмірі 29014,21 грн. був отримани Відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки Договір №1331 від 23.01.2014 року є неукладеним у зв'язку з відсутністю істотних умов.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 207, 208 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами.

Згідно з ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 626 ЦК України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони вільні в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що підписаний сторонами Договір за своєю правовою природою є договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт, а відтак правовідносини сторін підлягають регулюванню за допомогою параграфа 4 Глави 61 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 887 Цивільного кодексу України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх.

Під час розгляду даної справи, судом першої інстанції вірно встановлено, що відносно спірного Договору сторонами узгоджено всі істотні умови, а відповідно він є укладеним.

Посилання позивача на реальність Договору вірно не прийняті до уваги судом першої інстанціъ враховуючи правову природу Договору, відповідно до дефініції якого, наведеної в ч. 1 ст. 887 Цивільного кодексу України, вбачається, що останній є консенсуальним. Останнє свідчить про момент виникнення прав та обов'язків за ним не з моменту передання майна, вчинення іншої дії, а з моменту досягнення згоди.

Місцевим судом, також вірно встановлено, що сторони виконували взяті на себе зобов'язання за цим Договором, адже, Замовником було перераховано авансовий платіж у розмірі 29014,21 грн., з призначенням платежу: "Оплата за виконання проектних робіт згідно дог. №1331 від 23.01.2014 року, рах-факт. №1331 від 31.01.2014 року у т.ч. ПДВ 20% - 4835,70 грн", а Виконавцем була виготовлена проектна документація та направлена Замовнику супровідним листом №09 від 14.03.2014 року, тобто у межах строку виконання договірного зобов'язання.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що тільки реальні договори є укладеними з моменту передачі майна. Консенсуальні договори, якими є договори підряду, не ставлять у залежність момент набуття його чинності від передачі майна. Тому, зобов'язання замовника передати підрядникові завдання на проектування не є умовою для набрання чинності договору підряду, це один з обов'язків замовника, виконання якого законодавець не ставить як умову набрання чинності договору підряду.

Як, вже зазначалось пунктом 6.1 Договору визначено, що термін дії договору починається 23.01.2014 року, а закінчується - 31.12.2014 року.

Згідно до ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України договір набирає чинності з моменту його укладення. Тому колегія суддів робить висновок, що спірний договір набрав чинності 23.01.2014 року.

З огляду на викладене, апеляційний суд не приймає доводи апелянта стосовно того, що під час розгляду даної справи, судом першої інстанції хибно встановлено, що відносно спірного договору сторонами узгоджено всі істотні умови, а відповідно він є укладеним.

Виконання сторонами взятих на себе зобов'язань виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч. 8 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до приписів якої визначення договору як неукладеного (такого, що не відбувся), може мати місце на стадії укладання господарського договору, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень у справах, пов'язаних зі встановленням факту неукладеності договору (Постанова ВСУ від 10.02.2009 року у справі №10/33/08, постанова Верховного Суду України від 25.06.2011 року у справі №7/221-09.

Пунктом 39 Інформаційного листа Вищого господарського суду від 12.03.2009 року за №01-08/163 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" вміщена відповідь на запитання чи повинен господарський суд у розгляді справи за позовом, який не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, відмовляти в задоволенні такого позову або ж припиняти провадження у справі здійснено посилання на постанову Верховного Суду України, зокрема, від 13.07.2004 року за №10/732 де викладалася правова позиція, згідно з якою, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способом захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду.

Аналогічні питання порушені також і у п. 14 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 11.04.2005 року за №01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році", п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 25.11.2005 року за №01-8/2229 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у І півріччі 2005 року" і п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 року №01-8/482 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року".

Відповідно до абз. 6 п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; в такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції вірно відзначає наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави - безпідставно набуте майно, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття майна однією особою за рахунок іншої особи. Відсутність правової підстави означає, що майно набуте особою поза підставою (юридичним фактом), передбаченою законом чи правочином.

Отже, відповідно до змісту статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі №6-122цс14.

Отже, вимоги про повернення коштів на підставі вказаної статті можуть висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. 2 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося сторонами, що спірні кошти Позивачем були перераховані Відповідачу на виконання умов Договору №1331 від 23.01.2014 року, тобто на відповідній правовій підставі, що виключає можливість повернення спірних коштів на підставі приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України та застосування вказаної статті до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 32 цього ж кодексу визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не були надані суду належні та допустимі докази на підтвердження викладеного в позові.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Тому, колегія суддів не приймає доводів апелянта стосовно того, що судом першої інстанції не коректо застосовано норми матеріального права, оскільки у справі №910/3328/15-г не доведені обставини , що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

З огляду на викладене позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "М-КВАДРО" є необґрунтованими та такими, в задоволені яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року у справі № 910/3328/15-г відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "М-КВАДРО", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "М-КВАДРО" на рішення господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року у справі № 910/3328/15-г є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "М-КВАДРО" на рішення господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року у справі № 910/3328/15-г - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2015 року у справі № 910/3328/15-г - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3328/15-г повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

Є.Ю. Шаптала