КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Справа№ 920/1990/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Верем'юк Д.А. - представник;

Від відповідача: Бацуца О.М. - представник;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма Родючість"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2015

у справі № 920/1990/14 (суддя Яковенко А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма Родючість"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „АТ Каргілл"

про визнання угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Агрофірма Родючість" звернулось в Господарський суд Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „АТ Каргілл" про визнання угоди недійсною.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 18.12.2014 передано справу № 920/1990/14 за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 по справі № 920/1990/14 за позовом ТОВ „Агрофірма Родючість" до ТОВ „АТ Каргілл" про визнання угоди не дійсною, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір поставки зерна кукурудзи 3 класу врожаю 2014 на загальну суму 11 117 840, 00 грн. № CVP 74886 від 18.11.2014.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права при не дотриманні норм процесуального права.

Як зазначає скаржник, копіями договору обмінялися не сторони правочину, а треті особи зі сторонами договору поставки. Судом першої інстанції взагалі не досліджено та не викладено в оскаржуваному рішенні, чиї підписи та печатки стоять на договорах, чи відповідають копії договорів, які знаходяться у сторін, один одному.

Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було витребувано оригінали спірних примірників договорів поставки, накладних, актів, рахунків, та не досліджено і не надано правової оцінки помилці позивача щодо суті правочину, зокрема такої його істотної умови, як ціна, яка була поділена на дві частини: за товар та за якість.

В обґрунтування не дійсності договору скаржник посилається на те, що примірники які сторони мають в своєму розпоряджені різняться між собою у всіх істотних умовах, хоча умови поставки зерна кукурудзи, її обсяг, якість, ціна - не обумовлювалася сторонами безпосередньо.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма Родючість" у справі №920/1990/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Отрюха Б.В, суддів: Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.06.2015 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма Родючість" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 25.06.2015.

24.06.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів;

25.06.2015 від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.06.2015 року було відкладено розгляд апеляційної скарги на 09.07.2015.

09.07.2015 в судовому засіданні оголошено перерву до 16.07.2015.

В судовому засіданні 16.07.2015 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення без змін, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 18.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю „Агрофірма Родючість" та Товариством з обмеженою відповідальністю „АТ Каргілл" укладено Договір поставки № CVP74886.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язується поставити і передати у власність, а покупець прийняти та оплатити кукурудзу урожаю 2014 українського походження, надалі пойменований „товар", на умовах EXW „Франко завод - зерновий склад постачальника" на зерновому складі „Альянс-Медіа", місцезнаходження: Сумська область, згідно Інкотермс 2010 в частині, що не суперечить умовам цього договору.

У відповідності до п. 2.1. договору загальна кількість товару в заліковій вазі складає 4 483,00 тон +/-5%.

Сторони погодили, що ціна товару складає 2 000,00 грн. за 1 тонну, в тому числі ПДВ 333,33 грн. Загальна вартість товару на дату укладення договору складає 8 966 000,00 грн., в тому числі ПДВ 1 494 333,33 грн. (п. 3.1.-3.2. договору).

У відповідності до п. 4.2. договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту оформлення зерновим складом складського документу на ім'я покупця/підписання постачальником, покупцем та зерновим складом Акту приймання-передачі товару у формі, наданій покупцем.

Згідно з пунктом 5.1. договору покупець здійснює оплату повної вартості прийнятого товару на поточний рахунок постачальника протягом трьох банківських днів після отримання покупцем усіх нижче перерахованих документів:

а) факсової копії рахунку-фактури постачальника, в якому зазначені банківські реквізити, вказані в цьому договорі;

б) оригіналів документів, вказаних в п. 4.2.;

в) факсової копії належним чином оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної на товар;

г) факсової копії квитанції про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог чинного законодавства;

д) факсової копії видаткової накладної на товар;

е) документів згідно переліку, наведеного в додатку 1 до цього договору.

У випадку ненадання постачальником усіх вищезазначених документів покупець має право на власний вибір або оплатити товар без таких документів або відмовитись від прийняття товару з покладанням всіх понесених витрат на постачальника.

Реквізитами постачальника відповідно до умов договору є: ТОВ „Агрофірма Родючість", 42350, Сумська обл., Сумський район, с. Бездрик, вул. Комсомольська, буд. 27, р/р 01, ПАТ „Банк Фінанси та Кредит", .

З урахуванням встановлених у даній справі обставин та доказів колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, враховуючи наступне.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, спір у справі виник у зв'язку з, тим що 28.11.2014, як зазначає позивач, відповідач не бажаючи виконувати свої зобов'язання по сплаті коштів за поставлений товар на підставі рахунку №59 від 19.11.2014 на суму 11 119 883,05 коп., використовуючи фіктивні рахунки, за твердженням відповідача отримані від позивача, перерахував 21.11.2014 кошти в сумі 8 967 655,93 грн. на фіктивний рахунок №01 відкритий у філії „ПРУ„АТ „Банк„ Фінанси та Кредит" м. Полтава. Позивач також вказував, що при укладанні договору дії відповідача не були спрямовані на встановлення взаємних цивільних прав та обов'язків, а мали за мету неправомірне заволодіння зерном кукурудзи на підставі недійсного правочину, чим спричинив значну майнову шкоду ТОВ „Агрофірма Родючість".

Також, позивач звертав увагу, що договір укладений під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків за ним і, взагалі, сам відповідач сприяв своєю необережною поведінкою помилці позивача.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем надано копію рахунку-фактури №59 від 19.11.2014 на оплату 11 119 871,12 грн., відповідно до якого вказаний інший розрахунковий рахунок: 9646 в Банк ПАТ „Креді Агріколь Банк", акт приймання-передачі №6 від 19.11.2014.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуд'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Підставою для недійсності оскаржуваного договору позивачем визначається укладення його під впливом помилки.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України).

Згідно із п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 за №11, за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

За змістом листа Верховного суду України „Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсним" від 24.11.2008 воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Відповідно до позиції Верховного Суду України такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Під помилкою щодо природи правочину мають на увазі юридичну характеристику того чи іншого правочину, "causa" (мета) якого спрямована на виникнення того чи іншого цивільного правовідношення. Так, наприклад, договір дарування відрізняється від купівлі-продажу за "causa" оплатності.

В матеріалах справи наявні докази однакової правової спрямованості договорів поставки на передачу майна у власність, що підтверджує факт відсутності помилки особи стосовно помилки в правовій природі правочину.

При цьому, помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Фактично в матеріалах справи наявні, долучені відповідачем докази, а саме:

- накладна №356 від 19.11.2014 на загальну суму 8 967 655,93 грн., з розрахунковим номером позивача №01 в філії „ПРУ„ АТ „Банк „Фінанси та Кредит" (засвідчена підписом та скріплена печаткою позивава);

- рахунок-фактура №59 від 19.11.2014 на загальну суму 8 967 655,93 грн., з розрахунковим номером Позивача №01 в філії „ПРУ„ АТ „Банк „Фінанси та Кредит" (засвідчена підписом та скріплена печаткою позивача);

- копія платіжного доручення №30440 від 21.11.2014 на загальну суму 8 967 655,93 грн.;

- складська квитанція на зерно №2576 від 19.11.2014.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що станом на 21.11.2014 відповідач виконав свої зобов'язання за договором, перерахувавши обумовлену ним суму на рахунок позивача. З урахуванням поданого безпосередньо позивачем рахунок-фактура №59 від 19.11.2014 на загальну суму 8 967 655,93 грн., з розрахунковим номером позивача №01 в філії „ПРУ„ АТ „Банк „Фінанси та Кредит" (засвідчена підписом та скріплена печаткою позивача).

Стосовно заявленого позивачем в судовому засіданні клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових документів в тому числі: висновок експерта від 20.03.2015 за № 27. Зазначене експертне дослідження було зроблене експертом вже після прийняття судом оскаржуваного рішення, а тому неможе вплинути на підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо решти документів позивач переконливих доводів щодо неможливості подання їх до суду першої інстанції, ненавів. З урахуванням викладеного клопотання позивача про долучення їх до матеріалів справи і розгляду їх в якості обгрунтувань апеляційної скарги задоволенню не підлягають.

Оскільки не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту недобросовісних дій відповідача по відношенню до позивача, спрямованих на сформування викривлених уявлень стосовно дійсних обставин, які суттєво могли б вплинути на процес вільного волеформування та укладення правочину, колегія суддів не вбачає підстав для визнання правочину не дійсним, про що вірно вказав суд першої інстанції.

У зв'язку з цим, доводи позивача, що відповідач своєю необережною поведінкою сприяв помилці, не приймаються колегією суддів у зв'язку з необґрунтованістю.

Зазначені позивачем обставини про наявність помилки щодо неправильного сприйняття фактичних обставин при вчиненні правочину, що вплинуло на його волевиявлення, не підпадають під ті обставини, які мають істотне значення в розумінні ст. 229 Цивільного кодексу України, а свідчать саме про недбальство самого позивача, у зв'язку з чим підстави для визнання спірного правочину недійсним та задоволення позову відсутні.

Позивачем не були надані суду належні та допустимі докази на підтвердження викладеного в позові.

З матеріалів справи вбачається, що сторони були вільні у висловленні своєї волі щодо укладення договору та вільно погодили його умови. З наданих до суду скаржником супровідних документів на поставлений товар вбачається, що товар було поставлено на умовах післяплати. Також скаржником в суді першої інстанції вказав, що у нього відсутні претензії до відповідача з приводу невиконання або неналежного виконання умов укладеного договору поставки.

Також слід зазначити, що доводи позивача, що судом першої інстанції не було призначено почеркознавчу експертизу є безпідставними з огляду на те, що скаржником не заявлялось клопотання про призначення експертизи щодо договору №74886.

Стосовно тверджень скаржника що оскаржуваний договір підписаний не уповноваженою особою а саме Самойленко Тетяною Валентинівною, вони спростовуються тим що дана особа відповідно до довіреності № 2014/55 від 02.06.2014 яка наявна в матеріалах справи, являється уповноваженою особою.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи викладені в апеляційній скарзі не підтверджуються та спростовуються матеріалами справи, а отже є такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма Родючість" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 року по справі № 920/1990/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.02.2015 року по справі № 920/1990/14 - залишити без змін.

3. Справу № 920/1990/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набуває чинності з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська