ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року Справа № 910/12706/13
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіЄвсікова О.О.
суддів:Кролевець О.А. Попікової О.В. (доповідач у справі)

за участю представників:
від позивача:Мельник Т.М. дов. від 12.02.2015р. № 01/59-26
від відповідача-1:Кучерявий Д.В. дов. від 23.02.2015р. № 08.42-186/84
від відповідача-2:Косован І.М. дов. від 17.03.2015р.
від третьої особи:не з'явились (про дату, час та місце судового розгляду повідомлено належним чином)
від прокуратури Суходольський С.М. посв № 020273 від 5.09.2013р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2014р.
та на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 08.04.2015р.
у справі№ 910/12706/13 Господарського суду міста Києва
за позовомКиївського національного університету імені Тараса Шевченка
до1. Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" 2. Приватного акціонерного товариства "Побутрембуд"
третя особа без самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова установа "Інвестбуд"
провизнання недійсним іпотечного договору від 04.08.2008р. та визнання відсутніми майнових прав

ВСТАНОВИВ:

Київський національний університет імені Тараса Шевченка звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" та Приватного акціонерного товариства "Побутрембуд" про визнання недійсним іпотечного договору від 04.08.2008р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Гамаль І.М., та про визнання такими, що відсутні, майнових прав на житлові квартири та нежитлові приміщення, визначені пунктом 1.1 іпотечного договору від 04.08.2008р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2013р. (судді Головіна К.І., Гавриловська І.О., Мудрий С.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2014р. (головуючий суддя Хрипун О.О., судді Мартюк А.І.., Корсакова Г.В.), позов Київського національного університету імені Тараса Шевченка до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", Приватного акціонерного товариства "Побутрембуд" про визнання недійсним іпотечного договору від 04.08.2008р. та визнання відсутніми майнових прав задоволено частково, а саме: визнано недійсним іпотечний договір від 04.08.2008р., укладений між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та Закритим акціонерним товариством "Побутрембуд", посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за реєстровим №29. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.10.2014р. рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2013р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2014р. у справі №910/12706/13 скасовані в частині задоволення позовних вимог Київського національного університету імені Тараса Шевченка про визнання недійсним іпотечного договору від 04.08.2008, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та Закритим акціонерним товариством "Побутрембуд", посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за реєстровим №29, з передачею справи в цій частині позову на новий розгляд до господарського суду міста Києва. В решті позовних вимог рішення та постанову залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2014р. (суддя Головіна В.С.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2015р. (головуючий суддя Ропій Л.М., судді Рябуха В.І.., Калатай Н.Ф.), задоволено позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору від 04.08.2008, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та Закритим акціонерним товариством "Побутрембуд", посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за реєстровим №29.

Рішення та постанова обґрунтовані приписами статей 203, 215, 261 Цивільного кодексу України, статей 95,152 Земельного кодексу України, статті 5 Закону України "Про іпотеку", з урахуванням яких суди дійшли висновку щодо порушення оспорюваним іпотечним договором прав Київського національного університету імені Тараса Шевченка як землекористувача, а також про те, що на момент його укладення майнові права на об'єкт незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки, тому відповідач-2 неправомірно передав відповідачу-1 в іпотеку ці майнові права, внаслідок чого зміст правочину суперечить вимогам цивільного законодавства. При цьому місцевий суд визнав відсутнім пропуск позивачем загального строку позовної давності та обумовлену цим відсутність підстав для його поновлення, оскільки про порушення своїх прав внаслідок можливого звернення Банком стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором позивач дізнався після того, як за позовом відповідача-1 Третейським судом при Асоціації українських банків було прийнято рішення від 27.02.2013 у справі №62/13 про стягнення солідарно з ПрАТ "Побутрембуд" та ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" заборгованості за договором кредиту в сумі 18152721,75 грн. та Господарським судом міста Києва винесено ухвалу від 18.04.2013 у справі №910/58 про видачу судового наказу на виконання вказаного рішення третейського суду.

Не погодившись з рішенням місцевого суду та постановою апеляційної інстанції, Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на порушення та неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме приписів статей 15, 16, 190, 203, 204, 216, 261, 267, 576, 583, 1057-1 Цивільного кодексу України, статей 1, 43, 86 Господарського процесуального кодексу України, статей 2, 5, 13 Закону України "Про іпотеку", статті 10 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю", наголошуючи на тому, що суди дійшли помилкового висновку стосовно того, що майнові права на незавершену будівництвом нерухомість не могли бути предметом іпотеки за оспорюваним правочином, так як чинне на момент його укладення цивільне законодавство не містило заборон щодо передачу в іпотеку таких майнових прав. Заявник також вказує на відсутність встановлення судами тих обставин, кому на даний час належать права та обов'язки замовника будівництва та забудовника об'єктів нерухомого майна, майнові права на які були передані Банку в іпотеку. При цьому, на думку відповідача-1, судами на підставі припущень про те, що наявність іпотеки майнових прав передбачає набуття Банком права власності на об'єкти нерухомого майна, було зроблено передчасний висновок про порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача як землекористувача внаслідок існування оспорюваного іпотечного договору. Окрім цього скаржник зазначає про безпідставність незастосування судами наслідків недійсності іпотечного договору у вигляді накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки, за заявою Банку (кредитодавця) шляхом винесення відповідної ухвали.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити без змін оскаржувані судові рішення з мотивів, у них викладених.

Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 04.08.2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", та Закритим акціонерним товариством "Побутрембуд", правонаступником якого є відповідач-2, укладено іпотечний договір, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №29.

Згідно зі ст.1 іпотечного договору від 04.08.2008р. іпотекодавець передає в наступну іпотеку Банку (іпотекодержателю) в якості часткового забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №24-12/169, що укладений між сторонами 04.08.2008р., майнові права на квартири та нежитлові приміщення, будівництво яких не завершено, що знаходяться за адресами: просп. Ак. Глушкова, 6, на ділянці №№3,9; вул. Маршала Конєва, на ділянці № 4; вул. Касіяна, на ділянці №3.

Згідно з пп.1.1.1 іпотечного договору від 04.08.2008р. правомірність будівництва та підстави виникнення майнових прав на предмет іпотеки підтверджуються наступними документами: договір №01/03 від 27.02.2003 про проектування та будівництво комплексу житлових будинків та інших споруд, укладений між іпотекодавцем, Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та Закритим акціонерним товариством "Інтернафтогазбуд" з усіма змінами та доповненнями до нього; рішення Київської міської ради УП сесії ХХІV скликання "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" від 15.07.2008 № 419-5/1829; договір оренди земельних ділянок, укладений 25.05.2005 між Київською міською радою та КНУ ім. Т.Г.Шевченка, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щербаковим В.З. 25.05.2005 за реєстровим № 375, позитивний висновок комплексної державної експертизи Спеціалізованої державної організації "Київська міська служба Української інвестиційної експертизи від 27.04.2006; дозвіл на виконання будівельних робіт № 2578-Гл/С, виданий 30.05.2007 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва.

В подальшому, рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2009р. у справі № 50/35, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2009р., за позовом заступника Генерального прокурора України визнано недійсним інвестиційний договір №01/03 від 27.02.2003р., укладений між Київським національним університетом ім. Т. Шевченка, ЗАТ "Інтернафтогазбуд" та ЗАТ "Побутрембуд", додаткові угоди від 24.06.2005р. № 1, від 16.01.2008р. та доповнення від 29.05.2006р. до нього; визнано недійсним і скасовано п. 23 рішення Київської міської ради від 15.07.2004р. № 419-5/1829 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею"; визнано недійсним договір оренди земельних ділянок від 25.05.2005р., укладений між Київською міською радою та Київським національним університетом ім. Т. Шевченка.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України №1502-р від 08.12.2009р. "Про погодження укладення договору про спільну діяльність" 11.12.2009р. між КНУ ім. Т.Шевченка і ЗАТ "Побутрембуд" укладено договір №3П02 про спільну діяльність з продовження проектування та будівництва комплексу житлових будинків та інших споруд по проспекту Академіка Глушкова, 6 у м. Києві, предметом якого є відновлення та продовження роботи з проектування та будівництва комплексу житлових будинків та об'єктів соціально-побутової сфери на проспекті Академіка Глушкова, 6 у Голосіївському районі м. Києва з метою завершення розпочатого будівництва у відповідності з проектною та дозвільною документацією та на умовах даного договору (п.1.1 договору).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2012р. у справі № 5011-10/14199-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2013р., за позовом Київського національного університету ім. Шевченка розірвано договір №3П02 про спільну діяльність з продовження проектування та будівництва комплексу житлових будинків та інших споруд по просп. Академіка Глушкова, 6, у м. Києві, укладений 11.12.2009р. між КНУ ім. Шевченка та ЗАТ "Побутрембуд".

Судом першої інстанції також встановлено, що земельну ділянку на проспекті Академіка Глушкова, 6, з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків з об'єктами соціально-побутового, торговельно-розважального та готельно-офісного призначення, оформлено за Київським національним університетом ім. Тараса Шевченка у відповідності до вимог законодавства, що підтверджується Державними актами на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №389538 від 08.10.2010р., серії ЯЯ №389539 від 08.10.2010р. Київським національним університетом ім. Тараса Шевченка також отримано дозвіл Інспекції державного-архітектурно будівельного контролю у м. Києві на виконання робіт за вказаною адресою з терміном дії до 30.12.2015р.

Отже, на час звернення позивача до суду з позовом у даній справі (липень 2013р.) були визнано недійсним інвестиційний договір №01/03 від 27.02.2003р. та розірвано в судовому порядку договір № 3П02 від 11.12.2009р. про спільну діяльність з продовження проектування та будівництва комплексу житлових будинків та інших споруд по просп. Академіка Глушкова, 6, у м. Києві, за умовами яких позивач як землекористувач мав право на отримання відповідно 10% та 20% від збудованої площі квартир.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Університет вбачає порушення оспорюваним іпотечним договором своїх прав саме як землекористувача.

Згідно з вимогами статті 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п."в" ч.3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною.

Встановлюючи факт порушення оспорюваним договором прав Університету як землекористувача, місцевий господарський суд з урахуванням приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України та статей 95, 152 Земельного кодексу України правомірно виходив з того, що внаслідок припинення правовідносин за інвестиційним договором №01/03 від 27.02.2003р. та договором про спільну діяльність №3П02 від 11.12.2009р., які раніше існували між позивачем та відповідачем-2, Університет має право вчинити дії, спрямовані на завершення будівництва комплексу житлових будинків по просп. Академіка Глушкова, 6 у м.Києві шляхом укладення відповідних угод з іншими підрядниками, а також розпоряджатися створюваним майном з урахуванням розподілу прав на нього за такими угодами, однак, наявність іпотечного договору, за яким майнові права на квартири у відповідних будинках передані відповідачем-1 в іпотеку Банку, виникають перешкоди у реалізації прав позивача, оскільки передбачається можливість набуття Банком права власності на відповідні квартири, навіть незважаючи на те, що недійсним є інвестиційний договір №01/03 від 27.02.2003р. як підстава виникнення майнових прав на вказані квартири.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що, у зв'язку з визнанням недійсним інвестиційного договору №01/03 від 27.02.2003р., відповідач-2 втратив майнові права на об'єкти нерухомості, які мали бути створені на його виконання, а тому й у Банку не може існувати право на предмет іпотеки, яке має похідний характер від інвестиційного договору.

Колегія суддів визнає безпідставним посилання заявника касаційної скарги на недоведеність порушення прав позивача (землекористувача) оспорюваним іпотечним договором, яким передбачено можливість набуття Банком права власності на об'єкти нерухомого майна, оскільки відповідно до ч.2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З огляду на те, що Університет обґрунтовує позовні вимоги саме порушенням своїх прав землекористувача, касаційна інстанція вважає такими, що не мають істотного значення для справи, посилання заявника на відсутність встановлення судами тих обставин, кому на даний час належать права та обов'язки замовника будівництва та забудовника об'єктів нерухомого майна, майнові права на які були передані Банку в іпотеку.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) встановлено вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Так предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому законі були відсутні.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва були включені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008р. №800-VI "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", яким були внесені зміни до Закону України "Про іпотеку".

З огляду на викладене суди дійшли правильного висновку про те, що 4 серпня 2008 року під час укладення договору іпотеки були порушені положення статті 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору), оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки.

Колегія суддів враховує, що аналогічна правова позиція щодо неправомірності передачі в іпотеку майнових прав на об'єкт незавершеного будівництва за іпотечним договором, укладеним до внесення відповідних змін до статті 5 Закону України "Про іпотеку", висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.04.2013р. у справі №6-8цс13, яка в силу приписів статті 11128 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Зважаючи на викладене касаційна інстанція вважає помилковими доводи скаржника про те, що чинне на момент його укладення цивільне законодавство не містило заборон щодо передачу в іпотеку майнових прав на об'єкт незавершеного будівництва, зокрема, такий предмет іпотеки визначався статтею 10 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю", оскільки вказані твердження ґрунтуються на довільному та розширеному тлумаченні норми статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній станом на 04.08.2008р.).

Отже судами першої та апеляційної інстанцій достеменно встановлено, а відповідачем-1 не спростовано обставин доведеності порушення оспорюваним іпотечним договором прав позивача як землекористувача, що в сукупності зі встановленою судами невідповідністю приписам статті 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній станом на 04.08.2008р.) оспорюваного правочину є підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів також вважає правильним висновок місцевого господарського суду про відсутність пропуску позивачем загального строку позовної давності та обумовлену цим відсутність підстав для його поновлення, оскільки про порушення своїх прав внаслідок можливого звернення Банком стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором позивач дізнався після того, як за позовом відповідача-1 Третейським судом при Асоціації українських банків було прийнято рішення від 27.02.2013р. у справі №62/13 про стягнення солідарно з ПрАТ "Побутрембуд" та ТОВ "Фінансова установа "Інвестбуд" заборгованості за договором кредиту в сумі 18152721,75 грн., а Господарським судом міста Києва винесено ухвалу від 18.04.2013р. у справі №910/58 про видачу судового наказу на виконання вказаного рішення третейського суду.

Стосовно доводів скаржника про безпідставне незастосування судами наслідків недійсності іпотечного договору у вигляді накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки, за заявою Банку (кредитодавця) шляхом винесення ухвали в порядку частини 3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Приписами частини 5 статті 1057-1 Цивільного кодексу України (в редакції від 04.11.2012р.) передбачено, що визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилено згадані доводи скаржника з тих мотивів, що відповідач-2 мав отримати майнові права на квартири на підставі інвестиційного договору, який визнано недійсним в судовому порядку, а, відтак, не може бути накладений арешт на майнові права як такі, що наразі відсутні у відповідача-2.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що накладення арешту на майнові права, що є предметом іпотеки, не є наслідком недійсності правочину в розумінні статті 216 Цивільного кодексу України, оскільки відповідних змін чи доповнень до вказаної статті не внесено, тобто перелік наслідків недійсності правочину не розширено.

Разом з тим скаржником помилково не враховано того, що накладання арешту на майно, яке було предметом застави, має процесуально оформлюватися ухвалою господарського суду в порядку, передбаченому частиною 3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, а не рішенням по суті спору. При цьому питання щодо винесення зазначеної ухвали виходить за межі предмету даного касаційного оскарження, тому відповідну заяву кредитодавець вправі подати окремо, а в разі її відхилення не позбавлений можливості оскаржити наслідки такого оскарження у встановленому порядку.

За наведених обставин касаційна інстанція погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів щодо наявності фактичних та відповідно правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі, не спростовують висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до повноважень касаційної інстанції.

При цьому перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи, повноту їх встановлення в постанові, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим та апеляційним господарськими судами в порядку статті 43 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи, їм дана належна юридична оцінка, порушень норм чинного законодавства не вбачається, у зв'язку з чим підстави для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваних рішення і постанови відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.12.2014р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.04.2015р. у справі №910/12706/13 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді: О.А. Кролевець

О.В. Попікова