РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2015Справа №910/12660/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Таймс"

Про визнання договору №ДД23363-13; 2013-36 від 19.07.2013 р. недійсним

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від позивача Маніта О.О. - представник (дов. № б/н від 08.04.2015 р.)

від відповідача Сізоненко В.П. - представник (договір про надання правової допомоги

№ 10гп.-15 від 28.05.2015 р.)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Таймс" про визнання договору №ДД23363-13; 2013-36 від 19.07.2013 р. недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 р. порушено провадження у справі № 910/12660/15 та призначено розгляд справи на 16.06.2015 р.

05.06.2015 р. відділом діловодства суду отримано від відповідача відзив на позов із викладеними запереченнями проти позову.

У судовому засіданні 16.06.2015р. представник відповідача подав суду клопотання про витребування доказів, відповідно до якого просить суд витребувати у позивача оригінал договору, що є предметом розгляду, статут, що діяв на час укладення договору, витяг з рахунку в цінних паперах від депозитарія, розпорядження про списання облігацій з рахунку в цінних паперах, виписку з банку про надходження грошових коштів від відповідача.

Розглянувши у даному судовому засіданні клопотання відповідача про витребування доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість останнього, а тому з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду спору у справі, з урахуванням приписів ст. 38 ГПК України, клопотання про витребування доказів судом задовольняється.

У зв'язку з задоволенням клопотання про витребування доказів та необхідністю витребування додаткових доказів, суд, відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 30.06.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

У судовому засіданні 30.06.2015 р. представник відповідача подав суду клопотання про витребування доказів, відповідно до якого просить суд витребувати у позивача Положення чи інший документ про порядок затвердження договорів ( угод) укладених на суму , що перевищує 500 000 гривень згідно з вимогами п.14.8 Статуту позивача, а також платіжні доручення, що підтверджують виплату позивачем відсоткового доходу по облігаціям платежем від 18.10.2013 року на суму 192101,06 грн. та платежем від 16.01.2014 року на суму 151960,54 грн.

Розглянувши у даному судовому засіданні клопотання відповідача про витребування доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість останнього, а тому з метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду спору у справі, з урахуванням приписів ст. 38 ГПК України, клопотання про витребування доказів судом задовольняється.

У зв'язку з необхідністю витребування доказів та невиконанням позивачем вимог ухвали суду від 16.06.2015 р., зокрема неподанням витребуваних доказів, суд, відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 13.07.205 р., про що виніс відповідну ухвалу.

У судовому засіданні 13.07.2015 р. оголошено перерву до 17.07.2015 р. о 11 год. 00 хв.

В судовому засіданні 17.07.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

19.07.2013 між позивачем (далі - Продавець) та відповідачем (далі - Покупець) було укладено Договір № ДД23363-13;2013-36 продажу емітентом цінних паперів власності емісії (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Продавець зобов'язався передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язався прийняти і оплатити на умовах Договору пакет цінних паперів (далі - ЦП): іменні відсоткові облігації підприємств в без документарній формі, належним чином знерухомлені у ПАТ "ВДЦП", емітентом яких є Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СВП"; номінальна вартість одного ЦП становить 1 000,00 грн. у кількості 700 штук з кодом ISIN UA, ціна одного ЦП визначається діленням вартості пакету ЦП на кількість ЦП, вартість пакету ЦП ідентична сумі Договору становить 701 918, 00 грн., накопичений відсотковий дохід (НВД) на один ЦП становить 02.74 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору, його валютою є гривня.

Згідно з п.п. 2.1., 2.2. Договору, загальна вартість ЦП за даним Договором ідентична його сумі та становить 701 918, 00 грн. Покупець зобов'язаний надати своєму зберігачу всі необхідні документи та провести необхідні розрахунки зі зберігачем для зарахування на його рахунок ЦП протягом 3 робочих днів з моменту підписання даного договору.

Покупець зобов'язаний перерахувати на рахунок Продавця грошові кошти в день підписання договору (п. 2.3 Договору).

Пунктом 2.4 Договору сторони погодили, що Продавець зобов'язаний надати розпорядження про списання ЦП зі свого рахунку, на рахунок Покупця протягом 1 робочого дня з моменту підписання Договору, з дотриманням вимог чинного законодавства України

Строк дії Договору сторони погодили п. 7.1 з дати його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором. Факт виконання Договору засвідчується підписанням сторонами акту до Договору.

Позивачем до матеріалів справи додано підписаний сторонами та завірений їх печатками Акт виконання сторонами зобов'язань, що передбачені Договором № ДД23363-13;2013-36 продажу емітентом цінних паперів власності емісії від 19.07.2013 р., згідно з яким сторони зазначили, що покупець здійснив оплату цінних паперів у обсязі, що визначені п. 1.8. договору, а продавець передав у власність покупця цінні папери, що визначені розділом 1 договору.

Таким чином, Договір сторонами виконано, факт чого засвідчено зазначеним актом.

Крім того, на виконання умов Договору матеріали справи містять виписку про операції з цінними паперами на рахунку у цінних паперах № 003033: депонент - ТОВ «Капітал Таймс», банківську виписку по особовому рахунку позивача про перерахування Товариством з обмеженою відповідальністю "Капітал Таймс" грошових коштів в розмірі 701 918, 00 грн. з призначенням платежу "сплата за облігації іменні відсоткові зг. Дог. № ДД23363-13;2013-36", а також виплати позивачем відсоткового доходу відповідача в період з жовтня 2013 р. по січень 2014 р.

Позивач, вважаючи, що укладений між сторонами Договір не відповідає вимогам чинного законодавства, вирішив звернутись до господарського суду з позовом про визнання його недійсним.

При цьому, в якості підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, позивач визначає те, що на його думку, від імені позивача договір підписано особою (директором), яка діяла з перевищенням своїх повноважень, так як відносно укладення договорів на таку суму щодо повноважень директора встановлені обмеження Статутом позивача, а саме: необхідність затвердження відповідних дій вищим органом управління - Загальними Зборами.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує на наявність у керівника позивача повноважень на вчинення будь-яких правочинів в сумах та на умовах на його власний розсуд, з їх наступним затвердженням Загальними зборами учасників товариства позивача.

Більше того, спірний договір був схвалений сторонами шляхом виконання зобов'язань за договором.

За таких обставин, відповідач вважає, що підстави для визнання недійсним Договору відсутні, а тому відсутні підстави і для задоволення позову.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Ч. 2 даної статті передбачає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

За змістом ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Як зазначено у п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11, у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

При цьому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо.

Як вбачається зі змісту оспорюваного Договору, сторонами погоджені істотні умови такого договору, що свідчить про те, що останній є вчиненим з моменту його укладення (19.07.2013 р.)

Що стосується посилань позивача на перевищення директором позивача наданих йому установчими документами повноважень при укладенні оспорюваного договору, слід зазначити, що вони не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності (п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За правилами статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як вбачається з наданого позивачем Договору, від імені позивача його підписано директором Богодуховим Дмитром Олександровичем.

До матеріалів справи позивачем додано Статут в редакції 24.03.2014 р., в той час як оспорюваний Договір було підписано 19.07.2013 р.

Разом з тим, Проспект емісії іменних відсоткових забезпечених облігацій позивача (Серія В) в п. 1.5 містить витяг зі статуту позивача в редакції, що діяла з 25.12.2008 р. по 24.03.2014 р., тобто станом на день підписання Договору.

Відповідно до вказаного витягу, підпунктом 14 п. 14.8 Статуту позивача визначено, що до компетенції загальних зборів учасників товариства належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 500 000,00 грн.

Разом з тим, положеннями статуту не передбачено надання дозволу чи попередньої згоди на укладення таких договорів (угод) директору загальними зборами. Тобто не передбачено жодних дозвільних дій, що повинні бути вчинені загальними зборами учасників позивача до моменту укладення відповідного договору (угоди).

При цьому, слід зазначити, що за загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.3, п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якими визначено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Суд вважає за необхідне зазначити, що сторонами не надано доказів подальшого затвердження Загальними зборами учасників товариства позивача укладеного його керівником договору на суму, що перевищує 500 000, 00 грн., відповідно до Статуту позивача.

Однак, як зазначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 (п. 3.5.), відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Проаналізувавши надані відповідачем документи, суд приходить до висновку про існування у Богодухова Д.О. як керівника позивача належним чином оформлених повноважень для укладення Договору, а відтак сам лише факт незатвердження останнього після його підписання Загальними зборами учасників товариства позивача не є підставою для визнання його недійсним.

Більше того, суд звертає увагу, що матеріалами справи підтверджується фактичне виконання умов Договору, як позивачем (у вигляді передачі у власність відповідача цінних паперів), так і відповідачем (шляхом оплати вартості придбаних цінних паперів), а тому суд приходить до висновку, що позивачем як особою, що оспорює дійсність Договору, було схвалено всі його умови, а тому наступне схвалення позивачем умов такого правочину за відсутності заперечень з боку відповідача унеможливлює визнання його недійсним.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Отже, оскільки належними доказами не доведено, що укладений між сторонами Договір зі сторони позивача підписано неуповноваженою особою, а сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття договору до виконання, позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання Договору №ДД23363-13;2013-36 від 19.07.2013 р., а тому в задоволенні позовних вимог судом відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 21.07.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева