РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2015Справа №910/13117/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом приватного підприємства "Сучасна нерухомість "

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1"

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "НКМ 4"

про визнання недійсною додаткової угоди від 17.07.2014 року до договору оренди нежитлових приміщень №01/10012014 від 10.01.2014 року.

Представники сторін:

від позивача: Ковальчук М.В. - представник за довіреністю № б/н від 11.11.2014 року;

Островерхий С.А. - представник за довіреністю № б/н від 18.05.2015 року;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги приватного підприємства "Сучасна нерухомість " до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1", 2) товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "НКМ 4" про визнання недійсною додаткової угоди від 17.07.2014 року до договору оренди нежитлових приміщень №01/10012014 від 10.01.2014 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10.01.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1" та товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "НКМ 4" укладено договір оренди нежитлових приміщень №01/10012014.

14.04.2014 року між приватним підприємством "Сучасна нерухомість " та товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1" укладено договір суборенди нежитлових приміщень №1404/01.

Позивачу, стало відомо, що у листопаді 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1" та товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "НКМ 4" 17.07.2014 року була підписана додаткова угода про розірвання договору оренди нежитлових приміщень №01/10012014 від 10.01.2014 року.

На думку позивача, товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1" та товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "НКМ 4" не можуть без згоди суборендаря припинити дію договору суборенди №1404/01 від 14.04.2014 року укладеного між позивачем та відповідачем 1, а тому звернувся в суд з вимогою про визнання недійсною додаткової угоди від 17.07.2014 року до договору оренди нежитлових приміщень №01/10012014 від 10.01.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 15.06.2015 року.

В судове засідання 15.06.2015 року представники відповідачів 1, 2 не з'явилися, вимоги ухвали суду від 26.05.2015 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Представник позивача виконав вимоги ухвали суду від 26.05.2015 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.06.2015 року розгляд справи відкладено на 06.07.2015 року.

В судове засідання 06.07.2015 року представники відповідачів 1, 2 не з'явилися, вимоги ухвали суду від 26.05.2015 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 013, 010 відповідно.

Представники позивача позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

10.01.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1" (орендар) та товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "НКМ 4" (орендодавець) укладено договір оренди нежитлових приміщень №01/10012014, відповідно до умов якого орендодавець зобов'язується передати орендарю, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування нежитлові приміщення, визначені у цьому договорі.

Відповідно до п.1.2 договору приміщення, які передаються в оренду за цим договором (надалі «нежитлові приміщення») є нежитлові приміщення підвалу №20-29, першого поверху №57-62, другого поверху №26-29, загальною площею 811,4 кв.м, які знаходяться в нежитловій будівлі літ. «А-8», розташованої за адресою: місто Харків, Люксембург Рози майдан, будинок 2.

Нежитлові приміщення надаються в оренду на строк 25 місяців, з моменту складання Акту прийому передачі нежитлових приміщень (п.2.1 договору).

Згідно з п.5.1.3 договору орендар має право передавати нежитлові приміщення в подальшу суборенду без попередньої згоди орендодавця.

Так, 14.04.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1" (суборендодавець) та приватним підприємством "Сучасна нерухомість" (суборендар) укладено договір суборенди нежитлових приміщень №1404/01, відповідно до умов якого суборендодавець зобов'язується передати суборендареві, а суборендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування нежитлові приміщення, визначені у цьому договорі.

Відповідно до п.1.2 договору приміщення, які передаються в оренду за цим договором (надалі «нежитлові приміщення») є нежитлові приміщення підвалу №20-29, першого поверху №57-62, другого поверху №26-29, загальною площею 811,4 кв.м, які знаходяться в нежитловій будівлі літ. «А-8», розташованої за адресою: місто Харків, Люксембург Рози майдан, будинок 2.

Суборендодавець передає нежитлові приміщення суборендареві у суборенду на підставі договору оренди від 10.01.2014 №01/10012014 укладеному між суборендодавцем та ТОВ "Інвестиційна компанія "НКМ 4", строк дії якого до 10 лютого 2016 року (п.1.3 договору).

16.04.2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1" та приватним підприємством "Сучасна нерухомість" складено акт приймання-передачі нежитлових приміщень за договором суборенди нежитлових приміщень №1404/01 від 14.04.2014, яким засвідчено факт передачі приміщень в суборенду.

Позивачем, зазначено, що він належним чином виконував свої договірні зобов'язання по договору суборенди та за період з 18.04.2014 року по 17.09.2014 року ним сплачено орендну плату в розмірі 247 633,67 грн. на підтвердження чого надано квитанції про оплату.

Проте, в листопаді 2014 року йому стало відомо, що між товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестор-1" та товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "НКМ 4" 17.07.2014 року була підписана додаткова угода про розірвання договору оренди нежитлових приміщень №01/10012014 від 10.01.2014 року.

Позивач зазначає, що строк договору найму не закінчився, відповідач-1, як орендар та власник приміщення, як орендодавець, на свій розсуд, без згоди суборендаря, достроково, в односторонньому порядку, без згоди позивача (суборендаря), розірвали і договір суборенди, укладений ними з позивачем як суборендарем.

А тому, на думку позивача, додаткова угода від 17.07.2014 року до договору оренди нежитлових приміщень №01/10012014 від 10.01.2014 року в зв'язку із порушенням вимог статті 651, 782, 783 ЦК України та ч.. 1, 3 ст. 291 ГК України підлягає визнанню недійсною на підставі невідповідності її змісту положенням законодавства згідно зі статтями 203, 215 ЦК України та порушенням прав позивача щодо користування орендованим приміщенням.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч.3 статті 291 ГК України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Згідно з статтею 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Статтею 783 ЦК України передбачено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Відповідно до статті 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Договір піднайму є похідним від договору найму, отже його строк не може перевищувати строку договору найму. У зв'язку з цим в разі дострокового припинення (розірвання на вимогу однієї сторони) договору найму договір піднайму також автоматично припиняється (що також встановлено постановою Верховного Суду України від 10 жовтня 2003 року).

Пунктом 10.3 договору суборенди нежитлових приміщень № 1404/01 від 14.04.2014 р передбачено, що суборендодавець має право достроково розірвати цей договір, про що має сповістити суборендаря не менш ніж за 60 календарних днів до його розірвання.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року у справі №922/4166/14, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2015 року встановлено, що за згодою сторін договір оренди нежитлових приміщень № 01/10012014 від 10.01.2014 р., укладений між ТОВ "Інвестор-1" та ТОВ "Інвестиційна компанія "НКМ-4", був розірваний, що підтверджено додатковою угодою від 17.07.2014 р.

ТОВ "Інвестор-1" 17.07.2014 р. направило на адресу позивача - ПП "Сучасна нерухомість" телеграму та цінний лист (№ 01/170714 від 17.07.2014 р.), якими повідомило про розірвання Договору суборенди нежитлових приміщень № 1404/01 від 14.04.2014 р. (а саме: нежитлових приміщень підвалу №20-29, першого поверху № 57-62, другого поверху № 26-29, загальною площею 811,4 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Харків, майдан Рози Люксембург, будинок 2), у зв'язку з розірванням Договору оренди нежитлових приміщень № 01/10012014 від 10.01.2014 р.

Відповідно до ч.3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що договір оренди нежитлових приміщень № 01/10012014 від 10.01.2014 р., укладений між ТОВ "Інвестор-1" та ТОВ "Інвестиційна компанія "НКМ-4", був розірваний на підставі додаткової угоди від 17.07.2014 р., тому дія договору суборенди нежитлових приміщень № 1404/01 від 14.04.2014 р. не може перевищувати строку зазначеного договору оренди, а також беручи до уваги те, що ТОВ "Інвестор-1" було повідомлено позивача про розірвання договору суборенди у відповідності до умов договору (п.10.3), тому право позивача не порушено, та додаткова угода від 17.07.2014 року була укладено за згодою сторін (відповідачів), що не суперечило умовам договору № 01/10012014 від 10.01.2014 р. та нормам законодавства, а тому вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 17.07.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий