РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2015Справа №910/12561/15

За позовом Фізичної особи - підприємця СУХЕНКО ОЛЕКСАНДР МИХАЙЛОВИЧ

До Інституту газу Національної академії наук України

Про визнання договору недійсним

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники сторін:

від позивача Маркович В.О. - представник (Договір про надання правової допомоги №

б/н від 05.05.15 р.)

від відповідача Іщенко В.С.- представник (дов. № 97/1-720 від 16.12.2013 р.)

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Сухенко Олександр Михайлович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Інституту газу Національної академії наук України про визнання договору оренди нерухомого майна, що знаходиться у віданні НАН України та обліковується на балансі Інституту газу НАН України № 884-12 від 01.12.2012 р. недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що об'єктом оренди за договором оренди нерухомого майна, що знаходиться у віданні НАН України та обліковується на балансі Інституту газу НАН України № 884-12 від 01.12.2012 р. є державне нерухоме майно, що має загальнодержавне значення, яке об'єктом оренди бути не може, у зв'язку з чим позивач просить суд визнати недійним зазначений договір оренди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 р. порушено провадження у справі №910/12561/15 та призначено справу до розгляду на 16.06.2015 р.

11.06.2015 р. відділом діловодства суду отримано від відповідача відзив на позов із викладеними запереченнями проти позову.

У судовому засіданні 16.06.2015 р. оголошено перерву до 30.06.2015 р.

Представник позивача у даному судовому засіданні подав суду клопотання про витребування доказів, відповідно до якого просить суд витребувати у відповідача установчі документи - статут, на підставі яких від діє; документи, згідно з якими на баланс Інституту газу Національної академії наук України було передано приміщення, що знаходиться на першому поверсі Лабораторного комплексу Інституту газу Національної академії наук України; внутрішні акти НАН України, а саме: постанова Президії НАН України від 27.05.2009 р. № 169, постанова Президії НАН України від 23.11.2011 р. № 328, Положення про порядок передачі в оренду нерухомого майна та іншого індивідуально визначеного майна, затвердженого постановою Бюро Президії НАН України від 16.03.2012 р. № 56.

Розглянувши клопотання про витребування доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість останнього в розумінні ст. 38 ГПК України, а отже з метою повного, всебічного та обґрунтованого розгляду спору, суд задовольняє клопотання про витребування доказів.

Представники сторін подали суду клопотання про продовження терміну розгляду справи на більш тривалий строк, ніж встановлено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів, то суд задовольнив зазначене клопотання.

У зв'язку з необхідністю витребування доказів, невиконанням відповідачем вимог ухвали суду , суд, відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 06.07.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 06.07.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2012 р. між Інститутом газу НАН України (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Сухенком Олександром Михайловичем (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що знаходиться у віданні НАН України та обліковується на балансі Інституту газу НАН України № 884-12 від 01.12.2012 р. (далі - Договір).

Відповідно до умов даного Договору, зокрема, п. 1.1. орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування державне майно - нежитлові приміщення площею 38, 4 кв.м., розміщене за адресою м. Київ, вул. Івана Гонти, 1, на 1 поверсі Лабораторного корпусу Інституту газу НАН України, що перебуває на балансі Інституту газу НАН України, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку майна і становить станом на 30.09.2012 р. 211 783, 00 грн.

Майно передається в оренду з метою використання для «інше використання нерухомого майна».

Згідно з п. 2.1. Договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передавання майна.

За змістом п. 3.1. Договору, орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу і становить без ПДВ за базовий перший місяць оренди - вересень 2012 р. - 2647,29 грн.

Окрім орендної плати орендар сплачує орендодавцю по розрахункам орендодавця відшкодування комунальних платежів, відшкодування податку на землю, витрати з утримання будинку та прилеглої території, інші витрати за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 10.1. Договору сторони погодили, що цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців та діє з 01 грудня 2012 р. до 30 листопада 2015 р. включно.

Актом передачі нежилих приміщень, які передаються в оренду фізичній особі-підприємцю Сухенко О.М. за договором оренди № 884-12 від 01.12.2012 р., засвідчено передачу Сухенку О.М. відповідно до умов Договору в орендне користування з 01.12.2012 р. нежитлових приміщень площею 38, 4 кв.м., розміщених за адресою м. Київ, вул. Івана Гонти, 1, на 1 поверсі Лабораторного корпусу Інституту газу НАН України.

Вказаний акт підписаний позивачем та відповідачем, а також скріплений їх печатками.

Разом з тим позивач вважає, що Договір є недійсним з огляду на те, що нормами Закону України «Про оренду державного і комунального майна» передбачено заборону на передання в оренду об'єктів державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, в тому числі й майно Національної академії наук України, що використовується для виконання фундаментальних і прикладних досліджень, то позивач приходить до висновку, що майно за Договором є таким, що має загальнодержавне значення, а отже об'єктом оренди бути не може.

Відповідач заперечує проти позову з тих підстав, що чинними законодавчими актами України не заборонено надавати в оренду лабораторії, лабораторні комплекси або їх частини, а отже підстав для визнання недійсним Договору немає.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Ч. 2 даної статті передбачає, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є зокрема об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

За змістом ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11 за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Як зазначено у п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11, у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

При цьому не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо.

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Проаналізувавши умови Договору, суд приходить до висновку про погодження його сторонами усіх істотних для даного договору умов, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про його укладеність.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Обґрунтовуючи підстави для визнання спірного Договору недійсним, позивач вказує на його укладення без врахування норм Законів України «Про оренду державного і комунального майна» та «Про приватизацію державного майна».

За змістом ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», об'єктами оренди за цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць). Цілісним майновим комплексом є господарський об'єкт з завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг) з наданою йому земельною ділянкою, на якій він розміщений, автономними інженерними комунікаціями, системою енергопостачання. У разі виділення цілісного майнового комплексу структурного підрозділу підприємства складається розподільчий баланс; грошові кошти та цінні папери з урахуванням дебіторської та кредиторської заборгованості орендодавець надає орендареві на умовах кредиту за ставкою рефінансування Національного банку України, а інші оборотні матеріальні засоби викуповуються орендарем. Порядок викупу оборотних матеріальних засобів та використання грошових коштів, одержаних від їх викупу, а також грошових коштів, наданих орендареві на умовах кредиту відповідно до цієї статті, визначаються Кабінетом Міністрів України; нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації); захисні споруди цивільного захисту із збереженням їх цільового призначення, крім зазначених у частині другій цієї статті; нерухоме майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, правоохоронних органів і органів доходів і зборів, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, може бути передано в оренду без права викупу орендарем та передачі в суборенду.

При цьому, не можуть бути об'єктом оренди зокрема об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників, та гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми, причалів морських портів), а також об'єкти, включені до переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", які випускають підакцизну продукцію, крім цілісних майнових комплексів, які випускають підакцизну продукцію, переданих в оренду до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 29 червня 2004 року (абз. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу (абз. 23 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. При цьому, загальнодержавне значення мають, зокрема: майно підприємств, установ та організацій Національної академії наук України, галузевих академій наук, що використовується для виконання фундаментальних і прикладних досліджень, акції (частки, паї) господарських товариств, утворених на основі майнових комплексів Національної академії наук України, галузевих академій наук.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відносини оренди рухомого та нерухомого майна, об'єктів майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України".

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України" Національна академія наук України є вищою державною науковою організацією України, яка організовує і здійснює фундаментальні та прикладні наукові дослідження, а також координує проведення фундаментальних досліджень у наукових установах та організаціях України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України" майновий комплекс Національної академії наук України та майновий комплекс галузевих академій наук складають усі матеріальні та нематеріальні активи (далі - об'єкти майнового комплексу), що обліковуються на балансах Національної академії наук України та на балансах відповідних галузевих академій наук і організацій, віднесених до відання Національної академії наук України та галузевих академій наук, і які закріплені державою за Національною академією наук України та за галузевими академіями наук в безстрокове користування, або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів від фінансово-господарської діяльності та/або набуті іншим шляхом, не забороненим законом.

Об'єкти майнового комплексу Національної академії наук України та об'єкти майнового комплексу галузевих академій наук належать відповідно Національній академії наук України та галузевим академіям наук на праві господарського відання і передаються ними організаціям, що віднесені до відання Національної академії наук України та до відання галузевих академій наук, на праві оперативного управління з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Як передбачено ст. 3 вищенаведеного Закону, Національна академія наук України, здійснюючи повноваження з управління об'єктами майнового комплексу Національної академії наук України, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об'єктів, пов'язаних з ефективним їх використанням та розпорядженням у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Так, Національна академія наук України в тому числі надає дозвіл організаціям, що віднесені до відання Національної академії наук України, на укладення договорів оренди майна, у тому числі нерухомого, що обліковується на балансах їх організацій.

За змістом чинного на час укладення спірного Договору п. 1 Статуту Інституту газу Національної академії наук України, затвердженого розпорядженням Президії НАН України від 16.12.2011 р. № 812 та зареєстрованого 18.01.2012 р. за № 4008164, Інститут газу Національної академії наук України створений згідно з постановою Президії Академії наук УРСР від 22.07.1949 р. та є бюджетною науково-дослідною установою, що перебуває у віданні Національної академії наук України і згідно з постановою Президії Академії наук України від 10.07.1991 р. № 211 входить до складу Відділення фізико-технічних проблем енергетики НАН України.

З матеріалів справи, в тому числі з листа № 16/34-40 від 19.01.2015 р., вбачається, що будівля лабораторного корпусу за адресою м. Київ, вул. І. Гонти,1 обліковується на балансі Інституту газу НАН України на правах оперативного управління.

Розпорядженням Президії Національної академії наук України № 631 від 16.10.2012 р. «Про надання дозволу на передачу в оренду майна НАН України» дозволено установам, організаціям та підприємствам НАН України передати в оренду майно НАН України на умовах типового договору НАН України згідно з додатком (дозволено Відділенню фізико-технічних проблем енергетики НАН України, а саме Інституту газу передати в оренду частину нежитлових приміщень на 1 поверсі лабораторного корпусу за адресою м. Київ, вул. І. Гонти,1, загальною площею 38, 4 кв.м., можлива мета використання - інше використання нерухомого майна, стартова ціна грн./кв.м. - 68, 94).

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідачем дотримано встановленого порядку укладення договору з урахуванням положень Закону України «Про оренду державного і комунального майна», «Про приватизацію державного майна» та «Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України», а також наданої відповідачем постанови Бюро Президії Національної академії наук України № 56 від 16.03.2012 «Про порядок передачі майна НАН України в оренду», зокрема щодо отримання необхідного дозволу на укладення договору оренди на умовах типового договору НАН України.

В свою чергу, позивачем не надано належних доказів щодо віднесення нежитлового приміщення площею 38,4 кв.м., що знаходиться на першому поверсі лабораторного корпусу Інституту газу НАН України, до об'єктів, які не можуть бути об'єктами оренди державного майна, зокрема до таких, що мають загальнодержавне значення.

Так, нормами ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» загальнодержавне значення має, зокрема майно підприємств, установ та організацій Національної академії наук України, галузевих академій наук, що використовується для виконання фундаментальних і прикладних досліджень.

Положення даної статті фактично передбачають як умову належності майна установи Національної академії наук України до об'єктів загальнодержавного значення, що має наслідком заборону передання його в оренду, - реальне використання таких об'єктів в процесі здійснення фундаментальних і прикладних досліджень Національною академією наук України, галузевими академіями наук і організаціями, віднесеними до відання Національної академії наук України, отже саме лише призначення існування лабораторного корпусу не є достатньою підставою вважати цей об'єкт таким, що має загальнодержавне значення.

Відтак, об'єктом доказування в межах заявлених позивачем підстав позову є факт використання лабораторного корпусу за адресою м. Київ, вул. І. Гонти,1, зокрема частини нежитлових приміщень на 1 поверсі, загальною площею 38, 4 кв.м., з метою виконання фундаментальних і прикладних досліджень Інститутом газу НАН України як установою, на балансі якої обліковується спірне майно, у період до моменту укладення спірного договору оренди.

Разом з тим, позивач не надав жодних доказів на підтвердження зазначених обставин, встановлення яких є обов'язковим в процесі розгляду даної справи про визнання недійсним договору оренди.

В свою чергу, на основі аналізу поданих відповідачем доказів, зокрема Розпорядження Президії Національної академії наук України № 631 від 16.10.2012 р. «Про надання дозволу на передачу в оренду майна НАН України», враховуючи передбачені нормами ст. 3 Закону України "Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України" повноваження із забезпечення реалізації прав держави як власника об'єктів майнового комплексу Національної академії наук України, пов'язаних з ефективним їх використанням та розпорядженням, з огляду на недоведеність зворотного, суд приходить до висновку про невикористання зазначеного майна для виконання фундаментальних і прикладних досліджень Інститутом газу НАН України та обрання відповідачем за погодженням з Національною академією наук України найбільш ефективного способу використання цього майна з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Таким чином, стосовно наявності підстав для визнання Договору недійсним саме згідно зі ст. 215 ЦК України, то суд зазначає, що сторонами не наведено обґрунтованих доводів та не надано суду доказів на підтвердження існування обставин, що можуть вважатись такими підставами (ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України).

За таких обставин, з урахуванням того, норм вищенаведеного законодавства, в тому числі спеціального Закону України «Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України», у суду відсутні підстави вважати, що Договір є таким, що не відповідає вимогам закону, а тому відсутні і підстави для визнання його недійсним.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання недійсним Договору, а тому в задоволенні позовних вимог судом відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 13.07.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева