РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2015Справа №910/15970/15

За позовом Дочірнього підприємства "Оріфлейм Косметікс Україна";

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Саксесс Інвест";

про розірвання договору оренди

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Курилко Л. Є., представник, довіреність № б/н від 01.07.2015 р.;

Пронченко А. В., представник, довіреність № б/н від 12.06.2015 р.;

Бабич К. О., представник, довіреність № б/н від 12.06.2015 р.;

Від відповідача: Курчагін М. П., представник, довіреність № б/н від 08.07.2015 р.;

Буртовий О. І., представник, довіреність № б/н від 08.07.2015 р.;

Кот О. О., представник, довіреність № б/н від 08.07.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство "Оріфлейм Косметікс Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Саксесс Інвест" про розірвання договору оренди від 08.09.2008 року на підставі ст. 652 ЦК України з мотивів, вказаних у позовній заяві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2015 року порушено провадження у справі № 910/15970/15, розгляд справи призначено на 14.07.2015 р.

У судовому засіданні 14.07.2015 р. було оголошено перерву у справі до 16.07.2015 р. відповідно до ч. 3 ст. 77 ГПК України.

У судовому засіданні 16.07.2015 р. представники позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі. Також у судовому засіданні представниками позивача було подано клопотання про оголошення перерви в засіданні у зв'язку зі зверненням позивача до Інституту держави і права імені В. М. Корецького з метою проведення науково-правової експертизи щодо можливості застосування статті 625 ЦК України до правовідносин сторін. Суд відхиляє подане клопотання з огляду на те, що позивачем не обґрунтовано неможливості вирішення спору без проведення вищезазначеної науково-правової експертизи, а також враховуючи те, що зазначене дослідження не є судовою експертизою та не може бути належним та допустим доказом у справі в розумінні статтей 32-34 ГПК України.

Представники відповідача у судовому засіданні 16.07.2015 р. проти позовних вимог заперечували, у задоволенні позову просили відмовити з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Між Дочірнім підприємством "Оріфлейм Косметікс Україна" (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Саксесс Інвест» (орендодавець) 08.09.2008 року був укладений договір оренди (надалі - договір), відповідно до умов якого (з урахуванням подальших змін) предметом оренди є приміщення (нерухоме майно), що є складовими частинами будівлі А Логістичного комплексу, розташованого за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Копилів, вул. Індустріальна 6 (надалі - «Логістичний комплекс»), а саме: офісні приміщення загальною площею 847,2 кв. м., складські приміщення загальною площею 17 364,6 кв. м., мезонін загальною площею близько 2 853,8 кв. м., місця для паркування.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги про розірвання договору оренди від 08.09.2008 року позивач посилається на істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Позивач зазначає, що внаслідок проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, тимчасової окупації Автономної Республіки Крим обсяги продажів товарів ДП "Оріфлейм Косметікс Україна" значно скоротилися, що призвело до відсутності необхідності орендувати площу, встановлену договором. Також наслідком вказаних обставин стало значне скорочення доходів позивача, що унеможливлює сплату встановленої орендної плати.

Вивчивши всі суттєві моменти спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову Дочірнього підприємства "Оріфлейм Косметікс Україна" з огляду на таке.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до вимог ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За приписами ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Одним із загальних принципів законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.3 та 627 ЦК України. Свобода договору вимагає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки сторін. Учасники цивільних правовідносин за власним розсудом вступають у договірні відносини, виходячи із певних обставин свого життя або господарювання, і тим самим вибирають ті чи інші засоби реалізації своїх інтересів, якими є суб'єктивні цивільні права та кореспондуючи їм обов'язки.

З матеріалів справи, а саме із тексту договору оренди із подальшими змінами вбачається, що сторони досягли згоди по всім істотним умовам договору та визначили, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін.

Відповідно до приписів ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором.

За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 652 Цивільного кодексу України встановлено наступне:

У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Так, виходячи з положень ч.2 ст.652 ЦК України, існування одночасно чотирьох умов є необхідним для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору.

Першою умовою - визначено те, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. У відповідності до даної умови, події, що викликали ускладнення у виконанні договору, і які можна назвати "істотною зміною обставин" повинні мати місце або стати відомими сторонам (заінтересованій стороні) після укладення договору.

Другою умовою - є зміна обставин, яка зумовлена причинами, що заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагаються. Іншими словами мова йде про те, що події, які викликають ускладнення, не могли стороною бути розумно прийняті до уваги.

Третя умова - виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала б при укладенні договору. Мова йде про зменшення цінності отримуваного стороною за договором, включаючи випадки коли виконання взагалі більш не має ніякої цінності для сторони, що отримує виконання. Зменшення цінності отримуваного стороною за договором відбувається у випадку, коли суттєво змінюється договірна рівновага у силу істотного підвищення вартості виконуваного або у силу зменшення отримуваного стороною за договором.

Слід зазначити, що поняття "істотні зміни обставин" або іншими словами "ускладнення" виконання договору мають значення лише у відношенні ще не здійсненного виконання і не мають правового значення для виконання, яке вже відбулося.

Істотна зміна обставин як правило має правове значення для договорів коли їх укладення не збігається з виконанням, а дія договору та виконання має бути довго триваючою у порівняні із договорами, які виконуються у момент їх укладення.

Четвертою умовою - є те, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Виходячи із змісту названої умови, випадки ускладнення у виконанні договору не можуть мати місця, якщо потерпіла сторона прийняла на себе ризик зміни обставин. Прийняття на себе ризику зміни обставин не обов'язково повинно бути прямо відображено у договорі, такий висновок може слідувати із самого характеру та змісту зобов'язання.

При цьому, вимагаючи розірвання договору на підставі приписів ст.652 ЦК України, саме позивач, з урахуванням положень ст.33 ГПК України щодо обов'язку доказування, повинен довести наявність одночасно чотирьох умов, встановлених зазначеною статтею.

Однак, обставин, які б підтверджували одночасну наявність чотирьох умов для розірвання спірного договору, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, судом не встановлено.

Так, посилаючись на положення ст. 652 ЦК України, Дочірнє підприємство "Оріфлейм Косметікс Україна" вказувало, як на підставу для розірвання договору оренди, втрату торговельного обігу у зв'язку із окупацією Автономної республіки Крим та проведенням анти-терористичної операції на сході України, що безпосередньо впливає на необхідність користування ним всією площею орендованих приміщень.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

За висновками суду, фінансова криза в країні, суттєва зміна кон'юнктури ринку, девальвація гривні, окупація АР Крим, проведення АТО на території України, стосується обох договірних сторін. Зазначені обставини мають загальний характер, є комерційними ризиками сторін та у повній мірі стосуються обох сторін договору, а тому не можуть бути віднесені до обставин, якими сторони керувалися при укладенні спірного договору і виходили, що вони не настануть, у зв'язку з якими виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, а тому не є підставами для розірвання вказаного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

У зв'язку з відмовою у позові судові витрати у справі, відповідно до приписів ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 21.07.2015 р.