ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. Справа № 922/1331/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

при секретарі Литвиновій К.О.

за участю представників:

позивача - Капинос Н.В. (довіреність №03/1 від 10.01.2014р.)

відповідача - Мирошника Р.С. (довіреність від 05.03.2015р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Грозянське», с. Гроза (вх. № 2907 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 20.04.2015р. по справі №922/1331/15

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Грозянське», с. Гроза

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вога», м. Харків

про визнання недійсними умов договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 р. СТОВ «Грозянське» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом, та з урахуванням уточнень, просить визнати недійсними пункти 4.3, 4.4, 4.7, 8.4.1., 8.4.2. договору купівлі-продажу № 45 від 27.03.2013р., укладеного між ТОВ «Вога» та СТОВ «Грозянське».

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.04.2015 року у справі № 922/1331/15 (суддя Лавренюк Т.А.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач з рішенням суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, та з урахуванням уточнень до неї від 09.06.2015р. (вх. №9012), просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.04.2015р. у справі № 922/1331/15, прийняти нове рішення: задовольнити позовні вимоги - визнати недійсними пункти 4.3, 4.4, 4.7, 8.4.1, 8.4.2 договору купівлі-продажу №45 від 27.03.2015р.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.05.2014р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.06.2015р. у наступному складі суддів: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

09.06.2015р. у зв'язку з відпусткою судді Шевель О.В., Розпорядженням секретаря другої судової палати для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Крестьянінов О.О.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.06.2015р. розгляд справи відкладено на 02.07.2015р.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.07.2015р. розгляд справи відкладено на 14.07.2015р.

14.07.2015р. у зв'язку з відпусткою судді Здоровко Л.М., Розпорядженням секретаря другої судової палати для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

Враховуючи викладене, колегія суддів у новому складі розпочала розгляд апеляційної скарги з початку.

У судовому засіданні 14.07.2015р. сторони підтвердили свої вимоги. Представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення господарського суду Харківської області від 20.04.2015р. скасувати, прийняти нове рішення - яким задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши в судовому засіданні представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

27.03.2013р. між позивачем (СТОВ "Грозянське") та відповідачем (ТОВ "Вога") укладено договір купівлі-продажу № 45, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався передавати узгодженими партіями товар у власність позивача, а позивач приймати товар та здійснювати його оплату. Найменування товару, його кількість та ціна зазначаються у специфікаціях (видаткових накладних), які є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 4.3 вказаного договору, у разі порушення строків оплати, продавець має право вимагати від покупця, а покупець повинен сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами, до дня повної оплати товару, крім неустойки та збитків.

У п.4.4 договору сторони погодили розмір процентів за користування грошовими коштами, а саме:

а) 0,1% від несплаченої ціни товару по специфікації (у разі її відсутності по кожній видатковій накладній) за кожен календарний день протягом 30 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений покупцем;

б) 0,5% від несплаченої ціни товару по специфікації (у разі її відсутності по кожній видатковій накладній) за кожен календарний день протягом 60 календарних днів з дати закінчення 30 календарних днів, зазначених у п.п."а" п.4.4 договору;

в) 3% від несплаченої ціни товару по специфікації (у разі її відсутності по кожній видатковій накладній) за кожен календарний день до дня повної оплати з дати закінчення 60 календарних днів, зазначених у п.п."б" п.4.4 договору.

Інший розмір процентів, дата, з якої починається нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та сума, від якої будуть нараховуватись проценти, можуть бути передбачені у специфікації або іншому погодженому сторонами або їх представниками документі.

У пункті 4.7 сторонами передбачено, що ціна товару по даному договору встановлюється сторонами в гривнях. Крім того, сторони цього договору визначають доларовий еквівалент ціни товару. Ціна (вартість) товару узгоджена сторонами на момент узгодження товару, що підлягає поставці, змінюється автоматично, на неоплачений товар, при зміні курсу долара США. При зміні курсу, ціна (вартість) товару, який підлягає оплаті покупцем, визначається самостійно покупцем на день оплати товару шляхом множення доларового еквівалента угодженої сторонами ціни товару, який не сплачений, на офіційний курс гривні до долару США, встановленому Національним банком України на день фактичної оплати покупцем ціни товару.

Сторони, за умовами даного пункту договору, також вирішили, що якщо офіційний курс гривні до долару США, встановлений НБУ на день фактичної оплати покупцем ціни товару менше (нижче) ніж курс гривні до долару США, визначений на 14.00год. за київським часом банком продавця, зазначеному в даному договорі (в реквізитах сторін), то покупець для визначення суми оплати за товар (ціни товару) помножує доларовий еквівалент узгодженої сторонами ціни товару, який не сплачений, на курс гривні до долару США, встановлений банком продавця на день фактичної оплати покупцем ціни товару, а саме на 14.00год. за київським часом.

Якщо офіційний курс гривні до долару США встановлений на день фактичної оплати покупцем ціни товару або курс гривні до долару США, визначений на 14.00год. за київським часом банком продавця, більше (вище) курсу, який був встановлений на день узгодження сторонами ціни (вартості) конкретної партії товару, яка належить до оплати, то ціна (вартість) товару змінюється автоматично без будь-яких додаткових узгоджень. Однак для належного ведення бухгалтерського обліку протягом семи календарних днів після оплати товару по зміненій ціні, покупець зобов'язаний скласти на направити продавцю цінним листом з описом вкладення (повідомленням про вручення) Акт донарахування ціни товару, в якому послатися на номер та дату видаткових накладних, по яким змінена ціна товару згідно зі зміненим курсом долара США по відношенню до гривні. Крім того, в даному Акті повинні бути зазначені: найменування товару, кількість, початкова та змінена ціна товару, а також курс долара США до гривні на момент узгодження ціни товару та на момент його фактичної оплати. Ціна товару підлягає зміні також і при зменшенні курсу долара США. Для поставки насіння сторони встановлюються еквівалент в Євро та застосовують умови, погоджені в п.4.7 договору з врахуванням курсу продажу не долару США, а євро. Покупець підтверджує, що має доступ до інформації про офіційний курс гривні до долару США, а також про курс гривні до долару США банка продавця, зазначеному в даному договорі (в реквізитах сторін).

У розділі 8 договору сторони передбачили відповідальність сторін, зокрема у п.8.4.1 та п.8.4.2 договору сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, передбачених в п.3.1.2 договору покупець сплачує продавцю неустойку, крім збитків, в розмірі 0,5% від вартості боргу за кожен день незалежно від вини. Нарахування неустойки припиняється через рік від дати, коли зобов'язання по оплаті товару повинно було бути виконано покупцем. Сторони вирішили, що якщо покупець прострочить оплату товару більш ніж на 60 календарних днів, то, крім неустойки, він відшкодовує продавцю збитки в розмірі 20% від ціни неоплаченого товару, якщо більш ніж на 100 днів, то 40% від ціни неоплаченого товару, а якщо більш ніж на 200 днів, то 60% від ціни неоплаченого товару.

Відповідно до п. 10.1 договору, цей договір вважається укладеним з моменту підписання першої видаткової накладної або специфікації та дії до 31 «грудня» 2013р. Дія цього договору продовжується на цих же умовах і на той же строк, якщо в останній місяць строку дії договору продавець не направить покупцю заяву про припинення цього договору.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що пункти 4.3, 4.4, 8.4.1, 8.4.2 договору мають дискримінаційний характер, погіршують матеріальне становище позивача та суперечать основній меті підприємництва - отримання прибутку, оскільки вказаними пунктами сторони передбачили надмірно великі проценти за користуванням чужими коштами, надмірно великий розмір неустойки та збитків, які обраховуються у процентному відношенні від 20 до 60% від ціни товару, сплаченого з простроченням платежу. Пункт 4.7 договору, на думку позивача, суперечить вимогам статті 533 ЦК України, оскільки передбачає інший, ніж передбачений законом, механізм корегування ціни товару в залежності від курсу долару.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд вказав, що надмірність процентів, збитків та штрафних санкцій не є підставою для визнання спірних пунктів недійсними, оскільки вони встановлюються як гарантія належного виконання договірних зобов'язань та погоджені сторонами в момент підписання договору. А механізм корегування ціни товару, в залежності від курсу долару США на момент оплати товару не суперечить вимогам чинного законодавства.

З таким висновком погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Статтями 626, 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як зазначалось, пунктами 4.3, 4.4 договору сторонами передбачено сплату покупцем процентів у разі порушення строків оплати за договором, та встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами, а саме:

а) 0,1% від несплаченої ціни товару по специфікації (у разі її відсутності по кожній видатковій накладній) за кожен календарний день протягом 30 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений покупцем;

б) 0,5% від несплаченої ціни товару по специфікації (у разі її відсутності по кожній видатковій накладній) за кожен календарний день протягом 60 календарних днів з дати закінчення 30 календарних днів, зазначених у п.п."а" п.4.4 договору;

в) 3% від несплаченої ціни товару по специфікації (у разі її відсутності по кожній видатковій накладній) за кожен календарний день до дня повної оплати з дати закінчення 60 календарних днів, зазначених у п.п."б" п.4.4 договору.

Інший розмір процентів, дата, з якої починається нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами та сума, від якої будуть нараховуватись проценти, можуть бути передбачені у специфікації або іншому погодженому сторонами або їх представниками документі.

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною третьою статті 692 ЦК України встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Ця норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно із чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж.

Отже, у розумінні зазначених норм проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тому встановлення в договорі розміру процентів на свій розсуд, є правом сторін при укладенні договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ч.4 ст.179 Господарського кодексу України).

Зокрема, свобода договору проявляється у наданій сторонам можливості визначати умови такого договору. Під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами вчинено дії, направлені на виконання його умов, зокрема, позивачем отриманий від відповідача товар, відповідно до специфікацій №1-№5 до договору, що підтверджується видатковими накладними №50 від 03.08.2013р., №163 від 16.04.2013р., №204 від 24.04.2013р., №487 від 01.08.2013р. Відповідачем, на виконання умов договору №45 від 27.03.2013р., виставлено позивачу рахунки на оплату товару №199 від 15.04.2013р. на суму 47130,72 грн. (з ПДВ), №230 від 22.04.2013р. на суму 48677,95 грн. (з ПДВ), № 240 від 23.04.2013р. на суму 79626,62 грн. (з ПДВ).

З урахуванням наведеного вище, та враховуючи, що сторонами при укладенні спірного договору погоджені саме такі розміри процентів за невиконання покупцем умов договору щодо несвоєчасної оплати поставленого продавцем товару, колегія суддів не вбачає підстав для визнання пунктів 4.3, 4.4 договору від 27.03.2013р. №45 недійсними.

Щодо пункту 4.7 спірного договору, яким сторони передбачили грошовий еквівалент вартості товару в доларах США, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами договору купівлі-продажу № 45 та специфікаціями №1-5 грошове зобов'язання з оплати товару виражено і підлягає оплаті саме в гривнях. При цьому сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається сторонами за курсом банку продавця в доларах США на 14-00 год. по Київському часу на день платежу, як передбачено ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 року N 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь - яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Отже, колегія суддів зазначає, що грошове зобов'язання має бути виконане в національній валюті України - гривні. Це правило кореспондується з положеннями ст. 99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня, а також ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", якою встановлено, що гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Платіжні документи для здійснення платежів на території України також мають бути виражені в гривнях.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі N 3-62гс11 та від 26.12.2011 р. у справі N 3-141гс11, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Поряд з цим, слід зазначити, що статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, враховуючи наведене, а також те, норми чинного законодавства не обмежують сторін щодо визначення іншого порядку визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, ніж тій який передбачений частиною 2 статті 533 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що зміст п. 4.7 спірного договору відповідає вимогам чинного законодавства, тому, не вбачає підстав для визнання його недійсним.

Стосовно п. 8.4.1 та 8.4.2 договору, якими сторони погодили стягнення з покупця неустойки у розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобов'язання передбаченого п. 3.1.2 (обов'язок покупця щодо своєчасної оплати товару), незалежно від його вини, а також відшкодування покупцем збитків у розмірі від 20% до 60% від вартості несплаченого товару, в залежності від строків прострочення платежу, колегія суддів зазначає наступне.

Позивач, обґрунтовуючи незаконність пунктів договору 8.4.1 та 8.4.2, посилається на те, що вони суперечать принципу розумності та справедливості, оскільки встановлюють надмірно великі санкції за неналежне виконання договірних зобов'язань, в незалежності від вини покупця за прострочення оплати товару.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 5 статті 225 ГК України, сторони господарського зобов'язання мають право за взаємною згодою заздалегідь визначити погоджений розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, у твердій сумі або у вигляді відсоткових ставок залежно від обсягу невиконання зобов'язання чи строків порушення зобов'язання сторонами. Не допускається погодження між сторонами зобов'язання щодо обмеження їх відповідальності, якщо розмір відповідальності для певного виду зобов'язань визначений законом.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ч.4 ст.179 Господарського кодексу України).

Зокрема, свобода договору проявляється у наданій сторонам можливості визначати умови такого договору. Під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Пунктом 9.9 договору, сторони визначили, що своїм підписом тексту цього договору, сторони підтверджують, що умови договору є для них справедливими, вони розуміли значення своїх дій, при укладенні цього договору не було обману або примусу, волевиявлення сторін відповідає їх внутрішньої волі, а також підтверджують, що текст договору сторонами уважно прочитаний, умови зрозумілі та заперечення до тексту договору та до його умов у сторін відсутні.

Цивільним кодексом України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу).

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, питання дотримання сторонами принципу добросовісності, розумності та справедливості при виконанні зобов'язань, має враховуватись судом при розгляді справи, предметом якої є стягнення штрафних санкцій та збитків, які надмірно великі в порівнянні між собою або до суми боргу, а тому надмірність збитків та штрафних санкцій, на які посилається позивач, не є підставою для визнання спірних пунктів договору недійсними, тим більш, що з матеріалів справи вбачається неналежне виконання умов договору з боку ТОВ «Грозянське», яке в свою чергу, порушує вказані принципи.

Також позивач посилається на те, що під час укладання договору поставки сторонами було порушено вимоги ст.207 Цивільного кодексу України щодо укладання господарського зобов'язання з порушенням господарської компетенції (правосуб'єктності).

Проте, такі висновки спростовуються матеріалами справи, виходячи з наступного.

Договір купівлі-продажу від 27.03.2013р. № 45 з боку покупця (позивача) підписаний директором СТОВ «Грозянське» - М.М. Карим.

Відповідно до розділу 23 Статуту товариства позивача його виконавчим органом, що здійснює управління його поточною діяльністю є директор, який діє від імені товариства в межах, встановлених законодавством України та установчими документами, до компетенції якого, зокрема, входить підписання угод, договорів, контрактів на суму не перевищуючи 150000,00грн.

Як зазначалось раніше, сторонами вчинялись дії направлені на виконання умов спірного договору. Зокрема, відповідач на виконання умов договору поставив на адресу позивача товар за видатковими накладними, а саме: № 50 від 03.04.2013р. на суму 1848,30грн., № 163 від 16.04.2013р. на суму 47 130,72грн., № 204 від 24.04.2013р. на суму 128 304,58грн., № 487 від 01.08.2013р. на суму 5068,80грн., який був прийнятий позивачем без будь-яких зауважень та заперечень.

Частина 1 ст.203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з положень статті 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною першою статті 241 ЦК України встановлено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Матеріали справи свідчать, що СТОВ «Грозянське» прийняло виконання Договору шляхом підписання його представником наявних у матеріалах справи відповідних видаткових накладних (а.с. 23 - 27).

У матеріалах справи відсутні докази того, що згідно з Договором СТОВ «Грозянське» не прийняло та не повернуло ТОВ «Вога» товар і відсутні будь-які претензії щодо якості, кількості та асортименту поставленого товару.

Отже, позивач шляхом конклюдентних дій щодо прийняття товару від відповідача схвалив правочин, укладений позивачем в особі директора М.М. Карого, тим самим засвідчивши чинність правочину з моменту його укладення.

За таких обставин, доводи, викладені в апеляційній скарзі не відповідають приписам чинного законодавства та не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 23.03.2012р. № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваного рішення нормам чинного законодавства та матеріалам справи, на підставі чого, рішення господарського суду Харківської області від 20.04.2015р. у справі № 922/1331/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Грозянське», с. Гроза залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.04.2015р. по справі № 922/1331/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 15.07.2015 р.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель