ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2015 року Справа № 904/2170/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чус О.В. - (доповідача),

суддів: Сизько І.А., Широбокової Л.П. (зміна складу судової колегії відбулася на підставі розпорядження секретаря судової палати Кузнецової І.Л. від 14.07.2015р.)

Секретар судового засідання Валяр М.Г.

За участю представників сторін:

від позивача: Денішенко О.Ю., довіреність № б/н від 02.03.15, представник;

представник відповідача не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року у справі № 904/2170/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хадо-Технологія", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД", м. Дніпропетровськ

про стягнення 54 125,07 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року у справі №904/2170/15 (суддя Золотарьова Я.С. ) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства „ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „ХАДО-ТЕХНОЛОГІЯ" - 37 872,00 грн. основного боргу, 1 173,88 грн. 3% річних, 8 496,77 грн. інфляційні втрати та 1 771,94 грн. судовий збір. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням господарського суду, його оскаржує Публічне акціонерне товариство "ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" та просить рішення скасувати, прийняти нове, яким задовольнити заяву відповідача про розстрочку виконання рішення строком на три місяці з оплатою рівними частинами до 30 числа кожного місяця. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач зауважує, зокрема, на те, що суд, приймаючи рішення, не врахував фінансовий стан відповідача на момент прийняття рішення та неспроможність його виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Хадо-Технологія" просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду - без змін. Також позивач зазначає, що період прострочення виконання зобов'язання за договором становить 1 рік і 5 місяців, а відповідач навіть частково не виконав зобов'язання за договором. ТОВ "Хадо-Технологія" заперечує проти розстрочки виконання судового рішення строком на три місяці з оплатою рівними частинами до 30 числа кожного місяця.

Відповідач участь представника у судовому засіданні не забезпечив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що наявні у справі докази дозволяють розглянути скаргу по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути спір за відсутністю представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю „ХАДО-ТЕХНОЛОГІЯ" (підрядник) та Публічним акціонерним товариством „ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" (замовник) було укладено договір підряду № 560131643.

Відповідно до пункту 1.1 договору підрядник приймає на себе виконання робіт по капітальному ремонту КПЦ - обробка геомодифікованими складами вузлів колесопрокатного стану тих, що піддаються підвищеним навантаженням, у об'ємі згідно до затвердженого технічного завдання, а замовник зобов'язується прийняти і сплатити виконані роботи відповідно до протоколу узгодження договірної ціни.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що роботи виконуються з матеріалів підрядника.

Згідно з пунктом 2.1 договору сума договору складає 36 925,20 грн. без ПДВ (з них: вартість матеріалів - 30 771,00 грн. без ПДВ), окрім того ПДВ 7 385,04 грн. Всього сума договору складає 44 310,24 грн.

Пунктом 4.1 договору встановлено, розрахунки за договором здійснюються в порядку перерахування замовником на розрахунковий рахунок підрядника вартості виконаних робіт протягом 60 календарних днів після підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт, за наявності рахунку і податкової накладної.

Відповідно до пункту 5.2 договору за порушення термінів оплати робіт замовник сплачує підряднику пеню у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несвоєчасно сплаченої суми.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивач виконав роботи на загальну суму 37 872,00 грн., що підтверджується актом здачі-приймання виконаних робіт від 08.11.2013 (а.с.16), який підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № РR/ъ-000000012 від 08.11.2013 (а.с.18) та податкову накладну № 45 від 08.11.2013 на суму 37 872,00 грн. (а.с.19).

22.01.15р. позивач направив на адресу відповідача претензію №43/01-15 від 22.01.15р. з вимогою сплатити суму боргу у розмірі 49 941, 49 грн. (а.с.20-23), що підтверджується описом документів, вкладених до листа, копіями поштової квитанції від 23.01.15р. та поштового повідомлення про отримання (а.с. 24,25).

У зв'язку з несплатою відповідачем вартості виконаних робіт, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суму заборгованості за договором підряду № від 25.09.2013р.: 37 872,00 грн. суми основного боргу, інфляційні втрати у розмірі 8 496,77грн., 3% річних - 1173,88 грн., пеню у розмірі 1 477,37 грн. (з урахуванням клопотання позивача про уточнений розрахунок).

Згідно зі ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. При цьому, боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, виконання позивачем робіт на загальну суму 37 872,00 грн. підтверджується актом здачі-приймання виконаних робіт від 08.11.2013р. Вказаний документ підписаний сторонами та скріплені печатками підприємств. Тобто позивачем свої зобов'язання по договору було виконано в повному обсязі. Відповідачем, в свою чергу, прийнято виконані роботи без зауважень.

Отже, факт виконання позивачем робіт відповідно до умов договору та існування заборгованості відповідача по оплаті виконаних робіт підтверджуються належними та допустимими доказами.

З матеріалів справи вбачається, що окрім суми основного боргу, позивач також просив господарський суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 8 496,77 грн. за період з 10.01.2014 по 31.12.2014, 3% річних - 1 173,88 грн. за період з 10.01.2014 по 22.01.2015, пеню у розмірі 1 477,37 грн. за період з 10.01.2014 по 22.01.2015р.

Як встановлено ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу положень ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання, мало бути виконано.

На підставі заявленого відповідачем клопотання про застосування строків спеціальної позовної давності відповідно до ст.258 ЦК України, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано прийшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 1 477,37 грн. не підлягають задоволенню, оскільки позивач звернувся із позовом в частині стягнення пені за межами річного строку спеціальної позовної давності, передбаченої для вимог про стягнення неустойки. Тобто строк спеціальної позовної давності є тами, що сплинув.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

А також, п.4.1 постанови передбачено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вірно проведених розрахунків, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1 173,88 грн. та інфляційних втрат у розмірі 8 496,77 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про розстрочку виконання рішення строком на три місяці з оплатою рівними частинами до 30 числа кожного місяця необхідно зазначити наступне.

Вказана заява відповідача обґрунтована посиланням на нестабільність та складну політичну ситуацією в країні, оскільки 60 % ринку збуту продукції відповідача відбувалося на території Російської Федерації та на сьогоднішній день споживачі відмовляються від своїх замовлень, через що підприємство знаходиться у скрутному становищі. Відповідачем зазначено, що за підсумками 2014 року він є збитковим підприємством та згідно балансу станом на 31.12.2014 сума дебіторської заборгованості складає 3 297 350,00 грн.

Відповідно до вимог ст.121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, за поданням прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згідно п.7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, поставно господарських судів України», підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Зазначена процесуальна норма не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може відстрочити чи розстрочити виконання прийнятого ним рішення, але визначальним фактором при наданні відстрочки чи розстрочки виконання судового рішення є винятковість цих обставин та їх об'єктивний вплив на можливість виконання судового рішення.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинні довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідачем не доведено наявність обставин, які є підставою для розстрочки виконання рішення суду згідно ст. 121 ГПК України. Фінансові труднощі підприємства ще не є свідченням того, що особа (боржник) не має можливості виконати рішення суду, також відповідачем не доведено належними доказами того, що у разі виконання рішення суду у даній справі його діяльність буде зупинена.

Таким чином, судом першої інстанції наведені вимоги процесуального законодавства були належним чином враховані, досліджені в сукупності обставини, на які посилався відповідач та докази, надані до заяви про розстрочку, враховано фінансовий стан як відповідача, так і позивача, матеріальні інтереси обох сторін, а також невжиття відповідачем жодних дій з погашення заборгованості, тому відсутні підстави для задоволення заяви про розстрочку виконання рішення господарського суду.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012р. «Про судове рішення», результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 ГПК).

Враховуючи вище викладене, оскільки в резолютивній частині рішення господарського суду не зазначено щодо результату розгляду заяви відповідача про розстрочку виконання рішення, рішення підлягає - зміні.

На підставі зазначеного, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки доводи, викладені в ній не доведено та не підтверджено належним чином, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року у справі №904/2170/15 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства „ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „ХАДО-ТЕХНОЛОГІЯ"- 37 872,00 грн. основний борг, 1 173,88грн. 3% річних, 8 496,77 грн. інфляційні втрати та 1 771,94 грн. судовий збір, про що видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Відмовити Публічному акціонерному товариству "ІНТЕРПАЙП НИЖНЬОДНІПРОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" у задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 22.07.2015 року

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.А. Сизько

Суддя Л.П. Широбокова