ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р.Справа № 922/3419/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Марго", м. Біла Церква
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет", с. Шебелинка
про стягнення 337124,12 грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - Шаповалов Д.О., за довіреністю від 04.03.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Марго" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" про стягнення 337124,12 грн. за неналежне виконання умов договору № 05-03-6 від 05.03.2013 року щодо вчасної оплати поставленого товару. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 червня 2015 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 06 липня 2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 01.07.2015 року позивач надав заяву про долучення документів (вх. № 26379), наданих на виконання ухвали суду про порушення провадження у справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 02.07.2015 року від представника відповідача супровідним листом (вх. № 26754) надійшли документи та відзив для долучення до матеріалів справи. Крім того, у своєму відзиві, відповідач просить суд відкласти розгляд справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.07.2015 року розгляд справи було відкладено на 14.07.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 13.07.2015 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача (вх. № 985, електронний лист). Також у своєму клопотанні позивач зазначає, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, розглянувши клопотання позивача про розгляд справи без участі представника позивача, вважає його таким, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та задовольняє його.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 14.07.2015 року від представника відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 28297), в якому відповідач проти позову заперечує з посиланням на те, що позивачем не надано до суду обґрунтованого розрахунку основної суми боргу.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 14.07.2015 року від представника відповідача надійшов контррозрахунок (вх. № 28201), в якому відповідач зазначає, що розрахунки позивача погоджені із результатами, які були зазначені позивачем у додатку № 1 до позовної заяви.

Представник позивача в судове засідання 14.07.2015 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка в протоколі судового засідання від 06.07.2015 року.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.07.2015 року погодився з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити, заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Вирішуючи усне клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд уважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

В даному разі на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, відкладено розгляд справи для надання нових доказів тощо). Проте, нових доказів відповідачем не надано та про можливість їх надання в майбутньому відповідачем не зазначено.

Суд також зазначає, що згідно ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Усне клопотання відповідача є необґрунтованим і таким, що не відповідає принципу добросовісності в користуванні процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

05.03.2013 року між Приватним підприємством «Марго» Товариством (позивач) та з обмеженою відповідальністю «Агросет» (відповідач) було укладено договір купівлі-продажу № 05-03-6, у відповідності до умов якого, позивач зобов`язується передати, а відповідач зобов`язується прийняти та сплатити вартість засобів захисту рослин (товар), відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 4.1 договору, умови оплати товару, порядок та строки здійснення платежів зазначаються у специфікаціях до договору.

Відповідно до п. 4.2 договору відповідач сплачує позивачу у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, відповідно до виставленого рахунку позивача, за максимальним курсом продажу міжбанківської валютної біржі (графа Мах за період/ASK) гривні до долару США на дату, що передує даті перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача за кожну партію товару (згідно сайту www.udinform.com) . Днем оплати вважається день зарахування грошових коштів на банківський рахунок позивача.

Відповідно до п. 4.3 договору сторони встановлюють, що протягом строку дії договору грошові зобов`язання відповідача існують і підлягають сплаті у гривні.

Згідно зі специфікацією № 1 від 17.04.2013 року сума товару становить 194674,56 грн. за середнім курсом продажу на міжбанку 8,2000.

Пунктами 2 та 3 вищезазначеної специфікації сторони визначити графік оплати та умови поставки товару (а.с. 17).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов`язання за договором та здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 175398,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН-000347 від 17.05.2013 року на суму 15929,60 грн. та видатковою накладною № РН-000465 від 31.05.2013 року на суму 23468,40 грн.

Вищезазначені видаткові накладні підписані обома сторонами та скріплені печатками.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте відповідач, в порушення умов укладеного між сторонами договору не провів повної оплати товару, а здійснив лише часткове погашення в сумі 78060,72 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача.

За розрахунком позивача, станом на 28.04.2014 року заборгованість відповідача складає 274443,65 грн.

Даний розрахунок було здійснено позивачем на підставі п. 4.2 договору, відповідно до якого відповідач здійснює оплату в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, відповідно до виставленого рахунку позивача, за максимальним курсом продажу міжбанківської валютної біржі (графа Мах за період/ASK) гривні до долару США на дату, що передує даті перерахування коштів.

У зв`язку з викладеним, позивач здійснив перерахунок суми боргу відповідача станом на 27.04.2014 року, з урахуванням максимального курсу продажу міжбанківської валютної біржі (графа Мах за період/ASK) гривні до долару США за кожен день прострочки, який становить 274443,65 грн. (відповідно до офіційної інформації з сайту www.udinform.com).

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд встановив наступне.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що ціна позову про стягнення іноземної валюти визначається в іноземній валюті та національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову (п. 4 ч. 1 ст. 55 ГПК України).

При визначенні ціни позову, поданого в іноземній валюті, необхідно виходити з тієї валюти, в якій провадились чи повинні бути проведені розрахунки між сторонами.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про Національний банк України", офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Тобто, діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні.

Таким чином, враховуючи умови, укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем суми заборгованості відповідача в еквіваленті до долару США.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, - суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором купівлі - продажу № 05-03-6 від 05.03.2013 року в розмірі 274443,65 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача пені в сумі 7791,74 грн. та штрафу в сумі 54888,73 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6.1 договору у випадку порушення строку оплати, передбаченого договором, відповідач сплачує штрафну пеню в розмірі подвійної обліком ставки Національного банку України нарахованої на суму простроченого зобов`язання за кожен дань прострочки. В разі прострочення боржника з олпати за поставлений товар, він, відповідно до п. 6.2 договору сплачує штраф в розмірі 20% від вартості неоплаченого товару.

Відповідно до ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договорами.

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими Законами та договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ч. 3 ст. 549 ЦК України)

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін ( ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Виходячи із того, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов`язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової для іноземної валюти, то суд дійшов висновку, що пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України -гривні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 27.04.2011 року по справі № 34/617.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобов'язань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про правомірність нарахування пені в сумі 7791,74 грн. та 20% штрафу в сумі 54888,73 грн., у зв'язку з чим суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в цій частині.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати у даній справі слід покласти на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 509, 526, 530, 546, 548, 549, Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агросет» (64251, Харківська область, Балаклійський район, село Шебелинка, вул.. Центральна, буд. 57, ) на користь Приватного підприємства «Марго» (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул.. Шевченка, 158, ) 274443,65 грн. заборгованості, 7791,74 грн. пені, 54888,73 грн. 20% штрафу та 6742,48 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.07.2015 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/3419/15