ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14 липня 2015 р. Справа № 918/642/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Бережнюк В.В. розглянувши справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Луцькавтодор - Сервіс"

до відповідача Служба автомобільних доріг у Рівненській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне агентство автомобільних доріг України

про стягнення інфляційних нарахувань та відсотків річних в сумі 327 634 грн. 09 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: Козак А.Ю.

від відповідача: Дворак Т.Б.

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Луцькавтодор-Сервіс" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Служби автомобільних доріг у Рівненській області про стягнення 327 634 грн. 09 коп., з яких 11 773 грн. 88 коп. - 3% річних та 315 860 грн. 21 коп. - інфляційні втрати. Свої вимоги обґрунтовує невиконанням відповідачем зобов'язань по оплаті вартості виконаних позивачем робіт на суму 712 681 грн. 00 коп. згідно укладеного між сторонами Договору №14 від 10.07.2012 р. Вказує, що рішенням господарського суду Рівненської області від 04.11.2014 р. у справі №918/1398/14 задоволено позов ТзОВ "Луцькавтодор-Сервіс" до Служби автомобільних доріг у Рівненській області, стягнуто 712 681 грн. 00 коп. основного боргу. Рішення набрало законної сили 21.11.2014 р. Однак, станом на 09.06.2015 р. останнє відповідачем не виконано, борг не погашено. Тому покликаючись на ст.625 ЦК України позивач звернувся до суду з даним позовом і просить стягнути з відповідача 11 773 грн. 88 коп. - 3% річних за період з 21.11.2014 р. по 09.06.2015 р., та 315 860 грн. 21 коп. - інфляційних втрат за період грудень 2014 р. - травень 2015 р., нарахованих на непогашену суму основного боргу 712 681 грн. 00 коп.

Ухвалою господарського суду від 14 липня 2015 року за клопотанням відповідача до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Державне агентство автомобільних доріг України (03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 9, ).

14.07.2015 р. через відділ канцелярії та документального забезпечення до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнає позов. Пояснює, що Служба автомобільних доріг у Рівненській області є державною неприбутковою організацією, що належить до сфери управління Державного агентства автомобільних доріг України. Оплата робіт за Договором №14 від 10.07.2012 р. має проводитись в межах фактичних бюджетних асигнувань, яких не було. Тому відповідач не мав змоги провести розрахунки з позивачем. Крім того наголошує, що Служба автомобільних доріг у Рівненській області не може сплачувати нараховані позивачем 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вважає, що не настав строк виконання грошових зобов'язань по Договору №14, та відповідачу не надійшли з державного бюджету кошти на погашення згаданої суми основного боргу. Просить в позові відмовити.

У судових засіданнях представник позивача надавав пояснення, які співпадають з позицією, що викладена у позові.

У свою чергу представник відповідача підтримав доводи, що висвітлені у письмовому відзиві. Просив у позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, повно та об'єктивно оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, господарський суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. При цьому суд виходив з такого.

Згідно ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням господарського суду Рівненської області від 04.11.2014 р. у справі №918/1398/14 встановлено, що 10 липня 2012 року між Позивачем (Підрядником) та Відповідачем (Замовником) було укладено договір № 14, за умовами якого Позивач зобов'язався у 2012 році надати послуги з поточного ремонту автомобільної дороги Деражне - Суськ - Клевань км. 0+000 - км. 3+600 (залишок робіт) за рахунок коштів державного бюджету відповідно до умов Договору, а Відповідач зобов'язався прийняти та оплатити такі послуги.

Згідно з п. 4.1 Договору розрахунки за надані послуги Замовник здійснює шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Підрядника в строк, що не перевищує 10 робочих днів з дня підписання Сторонами Довідки про вартість виконаних робіт (Ф-КБ-3) та Акту виконаних робіт (Ф-КБ-2в).

Також встановлено, що позивачем добросовісно, своєчасно та якісно було виконано передбачені Договором роботи, загальна вартість яких склала 3 325 286 грн. Однак, зазначені роботи були прийняті та оплачені Відповідачем частково. Неоплаченими залишилися роботи на суму 712 681, 00 грн.

Таким чином, за відповідачем перед позивачем рахується основний борг 712 681 грн. 00 коп.

За результатами розгляду даного спору рішенням від 04.11.2014 р. позов задоволено, стягнуто зі Служби автомобільних доріг у Рівненській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцькавтодор-Сервіс" 712 681 грн. 00 коп. заборгованості, а також 14 253 грн. 62 коп. судового збору.

Дане рішення не було оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Докази сплати відповідачем 712 681 грн. 00 коп. боргу у матеріалах справи №918/642/15 відсутні.

Судом встановлено, що на виконання рішення від 04.11.2014 р. боржником не здійснено жодних оплат в рахунок погашення боргу, що підтвердив представник відповідача у судовому засіданні 14.07.2015 р.

Відтак, сума основного боргу відповідача за Договором №14 від 10.07.2012 р., встановлена рішенням господарського суду Рівненської області від 04.11.2014 р. у справі №918/1398/14, погашена не була.

Оскільки має місце повне непогашення присудженої до стягнення згідно рішення від 10.07.2012 р. заборгованості у загальному розмірі 712 681 грн. 00 коп., тому позивач нарахував на цю суму 11 773 грн. 88 коп. - 3% річних за період з 21.11.2014 р. по 09.06.2015 р. та 315 860 грн. 21 коп. - інфляційних втрат за період грудень 2014 р. - травень 2015 р. Надані розрахунки судом перевірено та визнано правильними.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Абзацом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що грошовим зобов'язання є зобов'язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

З вищезазначених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника суми основного боргу фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Оскільки вищезазначена сума основного боргу станом на день розгляду даної справи відповідачем не була погашена повністю, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення зі Служби автомобільних доріг у Рівненській області 11 773 грн. 88 коп. - 3% річних за період з 21.11.2014 р. по 09.06.2015 р., та 315 860 грн. 21 коп. - інфляційних втрат за період грудень 2014 р. - травень 2015 р., нарахованих на суму основного боргу 712 681 грн. 00 коп.

Доводи відповідача стосовно того, що він не може оплачувати виконані позивачем роботи у зв'язку із відсутністю бюджетних фінансувань, судом відхиляються як необґрунтовані, так як наведені обставини не звільняють відповідача від договірних зобов'язань, оскільки така обставина не визначена законодавчо як така, що звільняє від виконання зобов'язання.

Зокрема, ч. 2 ст. 218 ГК України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 27.10.2011 р. у справі № 11/446.

Разом з тим, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (від 18.10.2005 року) та у справі "Бакалов проти України" (від 30.11.2004 року) зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є виправданням бездіяльності.

В силу статей 43, 47, 33, 38 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, коли кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд, оцінивши подані по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен прийняти рішення за результатами обговорення усіх цих обставин.

За наведеного даний позов необхідно задоволити повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України на відповідача покладаються судові витрати внаслідок його неправильних дій - доведення спору до господарського суду.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Служби автомобільних доріг у Рівненській області (33028, м. Рівне, вул. Пушкіна, 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцькавтодор-Сервіс" (43010, м. Луцьк, вул. Дубнівська, 66, ) - 11773 грн. 88 коп. - 3% річних, 315 860 грн. 21 коп. - інфляційних втрат, 6 552 грн. 68 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Повне рішення складено "16" липня 2015 року.

Суддя Бережнюк В.В.