ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р.Справа № 922/1024/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Шарко Л.В.

судді: Макаренко О.В. , Аюпова Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом ФОП ОСОБА_1, м. Харків
до ФОП ОСОБА_2, м. Харків
про за зустрічним позовом до про стягнення 105234,68 грн. ФОП ОСОБА_2, м. Харків ФОП ОСОБА_1 визнання договору недійсним,
за участю представників:

позивача (відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_3, довіреність від 12.07.15р.

відповідача (позивача за зустрічним позовом) - ОСОБА_4, довіреність № 1 від 20.03.15 р.

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.12р. та відшкодувати витрати на утримання нежитлового приміщення, з яких: 36000,00 грн. - основний борг; 404,38 грн. - 3% річних; 8252,13 грн. - інфляційні втрати; 5563,41 грн. - пеню. Судові витрати просить покласти на відповідача.

28.04.15р. представник відповідача надав зустрічний позов, який розглядається одночасно з первісним позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, строком оренди на 2 роки і 11 місяців від 01.11.2012 р. між ФОП ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_5

Ухвалою суду від 10.06.15р. за клопотанням представника позивача строк вирішення спору продовжено по 14 липня 2015 року.

10.06.15р. в судовому засіданні оголошувалась перерва до 14.07.15р. до 15:10.

13.04.15р. представник відповідача (за первісним позовом) надав клопотання про призначення по справі судової експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Суд, розглянувши дане клопотання, не вбачає підстав для його задоволення.

13.07.15р. представник відповідача (за первісним позовом) надав документи для долучення до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

14.07.15р. представник позивача (за первісним позовом) надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке задоволено судом.

14.07.15р. представник позивача (за первісним позовом) надав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача (за первісним позовом) 65052,68 грн., з яких: основний борг в сумі 36000,00 грн.; 3% річних в сумі 742,68 грн.; інфляційні втрати в сумі 16953,72 грн.; пеню в сумі 11356,28 грн.

Cуд, дослідивши уточнення до первісної позовної заяви, зазначає, що як вбачається зі змісту вказаної заяви дане уточнення стосується збільшення позовних вимог, у зв`язку з чим, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Приймаючи до уваги п.6 Інформаційного листа від 14.08.2007 року №01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року" на запитання, чи вправі позивач частково відмовитись від позову, не виключає можливості часткової відмови. Однак вона можлива лише у випадку, якщо позивачем заявлено дві чи більше вимог, і позивач відмовляється не від усіх цих вимог.

Відповідно до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18 передбачено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь - якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Враховуючи вищевикладене, суд приймає вищезазначену заяву до розгляду, оскільки вона відповідає нормам діючого законодавства та задовольняє її, подальший розгляд справи ведеться з урахуванням цієї заяви.

Представник позивача (відповідач за зустрічним позовом) в судовому засіданні 14.07.15р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити. Заперечував проти зустрічних позовних вимог.

Представник відповідача (позивач за зустрічним позовом) в судовому засіданні 14.07.15р. проти позову заперечував. Підтримав зустрічні позовні вимоги.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

01.11.12 року між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_5 (орендар) був укладений договір оренди нежилого приміщення (далі - Договір) загальною 209 м2, за адресою: розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за умовами якого, орендодавець зобов'язався передати орендарю, в строкове платне користування об'єкт оренди, а орендар зобов'язався прийняти об'єкт оренди та сплачувати орендодавцю орендну плату за користування ним (п. 1.1 договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що об'єкт оренди надається орендарю з метою розміщення піцерії-кофейні та ведення його статутної діяльності.

Об'єкт оренди надається в строкове платне користування з дати підписання сторонами акту приймання-передачі в строкове платне користування об'єкта оренди строком на 2 роки та 11 місяців, тобто до 01 жовтня 2015 (п. 3.1. договору).

На виконання умов Договору, майно, що є предметом договору оренди, передане позивачем відповідачеві за відповідним актом передачі від 01.11.2012, який підписаний обома сторонами без заперечень. Об'єкт оренди передано в нормальному технічному стані у повній відповідності до умов договору та згідно планів-схем об'єкта оренди.

Договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2012р. передбачені ціна, умови та порядок сплати грошових коштів за оренду приміщення. Зокрема, п. 4.1 цього. Договору щомісячна орендна плата за орендоване нежитлове приміщення становить в 12000,00 грн. (дванадцять тисяч грн). При цьому, Сторони домовились, що орендна плата за користування нежитловим приміщенням сплачується до 5 числа поточного місяця за наступний календарний місяць.

Згідно з п. 4.5. Договору "Всі затрати на електроенергію та комунальні послуги сплачує Орендар самостійно відповідно до показів лічильників та рахунків наданих комунальними службами".

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється Договором найму.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Під час розгляду справи, сторонами не було надано суду для огляду оригінал договору, який нібито укладено сторонами 01.11.2012 року щодо оренди нежилого приміщення загальною 209 м2, за адресою: АДРЕСА_1 строком на три роки.

В судових засіданнях 10.06.15р. та 14.07.15р. колегією суддів було здійснено огляд оригіналу договору від 01.11.2012 року укладеного між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) щодо оренди нежилого приміщення (далі - Договір) загальною 209 м2, за адресою: розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та який укладено сторонами на 2 роки 11 місяців.

В судових засіданнях сторони підтвердили факт припинення дії договору оренди 12.01.15р.

Як вбачається з копій розписок (а. с. №113-115) наданих ОСОБА_5, оригінал яких було надано колегії суддів для огляду в судовому засіданні, за договором оренди нежилого приміщення загальною 209 м2, за адресою: АДРЕСА_1 відповідачем було сплачено позивачу орендну плату на загальну суму 355400,00 грн.

Колегія суддів приймає до уваги те, що факт отримання грошових коштів не спростовується представником позивача по первісному позову в судових засіданнях, а отже розписки, оригінали яких надані до господарського суду, вважаються належними та допустимими доказами щодо сплати орендної плати в рахунок погашення заборгованості відповідача за первісним позовом за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2012р.

Таким чином, протягом строку дії договору, а саме з 01.11.12р. (дата укладення договору) по 12.01.15р. (дата припинення дії договору) відповідачем було сплачено позивачу орендну плату в повному обсязі та навіть з переплатою, що підтверджується розпискою від 24.08.14р. (а.с. №113).

Так, позивач просить стягнути з відповідача (за первісним позовом) заборгованість по орендній платі за листопад - грудень 2014р. та січень 2015р. в сумі 36000,00 грн.; а також 3% річних в сумі 742,68 грн.; інфляційні втрати в сумі 16953,72 грн.; пеню в сумі 11356,28 грн.

Як вбачається з тієї ж розписки від 24.08.14р. (а.с. № 113) про сплату відповідачем (за первісним позовом) орендної плати в сумі 331500,00 грн., дана сума повністю покриває сплачену наперед орендну плату, до дати припинення дії договору, а , отже, заборгованість по орендній платі за листопад - грудень 2014р. та січень 2015р. відсутня, що я к наслідок не тягне за собою нарахування та стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову в повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог, суд зазначає наступне.

Так, позивач (відповідач за первісним позовом) за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, строком оренди на 2 роки і 11 місяців від 01.11.2012 р. між ФОП ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_5, посилаючись на те, що позивачем (відповідач за первісним позовом) даний договір не підписувався та не відповідає вимогам чинного законодавства.

Враховуючи те, що ФОП ОСОБА_5 договір, копію якого ФОП ОСОБА_1 надав до суду 20.04.2015 р., не підписував, а сторінку з його підписом було взято з іншого договору, такий договір явно не відповідає вказаній вимозі законодавства. Та зазначив, що оскільки ФОП ОСОБА_5 ознайомився зі змістом тексту договору, штучно виготовленого та наданого ФОП ОСОБА_1 до судового засідання 20.04.2015 р., лише після зміни позовних вимог, авжеж, вказаний правочин не містить і не може містити його вільного та свідомого волевиявлення на укладення подібного договору. Оскільки виготовлення такого договору і подання його до суду ФОП ОСОБА_1 мало на меті штучне створення основного доказу у судовій справі та подальше незаконне оволодіння грошовими коштами ФОП ОСОБА_5 у сумі в 50 219,92 грн., такий правочин, відповідно до вказаної норми, порушує публічний порядок.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 Постанови ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановленим Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно - правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Положеннями пунктів 2.1., 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11 передбачено, що загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Як вже зазначалось раніше, відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) було надано для огляду в судовому засіданні оригіналу договору від 01.11.2012 року укладеного між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) щодо оренди нежилого приміщення (далі - Договір) загальною 209 м2, за адресою: розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та який укладено сторонами на 2 роки 11 місяців.

Договір, на який посилається позивач (відповідач за первісним позовом) від 01.11.2012 року укладеного між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) щодо оренди нежилого приміщення (далі - Договір) загальною 209 м2, за адресою: розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та який укладено сторонами на 3 роки, оригінал якого для огляду в судовому засіданні надано не було.

Зважаючи на вищенаведене, позивач за зустрічним позовом не довів суду наявність обставин, з якими закон пов'язує недійсність договору оренди від 01.11.2012 року укладеного між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) щодо оренди нежилого приміщення (далі - Договір) загальною 209 м2, за адресою: розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та який укладено сторонами на 2 роки 11 місяців.

Дослідивши оспорюваний договір, суд прийшов до висновку, що умови договору повністю відповідають положенням чинного законодавства та основним засадам цивільного законодавства, в тому числі принципу свободи договору, вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, сторонами договору дотримані, а тому не вбачає законних підстав для задоволення заявлених зустрічних позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати залишаються за позивачами за первісним та зустрічним позовами.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 203, 215-216, 228, 230, 232, 234, 235, 627 Цивільного кодексу України; ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.07.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Л.В. Шарко Р.М. Аюпова О.В. Макаренко