ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Справа № 910/431/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого суддіОвечкіна В.Е.,
суддівЧернова Є.В.,
Цвігун В.Л.,
розглянув касаційну скаргу
ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"
на постановувід 20.05.2015 р. Київського апеляційного господарського суду
у справі№910/431/15-г господарського суду м. Києва
за позовомВАТ Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"
доПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"
простягнення 3839,13 грн.
за участю представників:

позивача: Дудуц О.В., дов. від 20.05.2015 б/н;

відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.02.2015 (суддя Л. Шкурдова) в задоволенні позову про стягнення 3839,13 грн. відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015 (судді Б. Ткаченко, В. Зеленін, О. Синиця) рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 скасовано, прийнято нове, яким позов задоволено. Стягнуто з ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь ВАТ НАСК "Оранта" 3 839,13 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Не погоджуючись із прийнятою у справі постановою, ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" - відповідач у справі, - звернулася із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015, а рішення господарського суду міста Києва від 18.02.2015 залишити без змін. Вважає, що апеляційним судом неправильно застосовано ст.27 ЗУ "Про страхування", ст.ст.256,257,993 ЦК України. Апеляційним судом неправильно визначено строк позовної давності та безпідставно задоволено позов.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередніми судовими інстанціями належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст.1115 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно ст.1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

17.06.2011 року між Відкритим акціонерним товариством Національною акціонерною страховою компанією "Оранта" (далі - позивач, страховик) та Добровольським Олександром Анатолійовичем (далі - страхувальник) було укладено Договір 100-37 № 133 добровільного страхування транспортного засобу (далі - Договір), яким позивач застрахував автомобіль страхувальника марки ВАЗ-21124, д.р.н. АІ 9440 ВО.

29.11.2011 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась в с. Ходосіївка Обухівського шосе № 16, автомобіль марки ВАЗ-321124, д.р.н. АІ 9440 ВО отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою № 8919740 відділу ДАІ з обслуговування Києво-Святошинського району УДІА ГУМВС України в Київській області.

Згідно постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.12.2011 року у справі №3-5973/2011 ДТП сталася внаслідок порушення водієм автомобіля марки Mercedes, д.р.н. АС 5546 АР Садовим Валерієм Віталійовичем вимог Правил дорожнього руху України (а.с. 15).

05.12.2011 року страхувальник звернувся до позивача із заявою щодо виплати страхового відшкодування, в зв'язку із дорожньо-транспортною пригодою.

Звітом № АІ9440ВО_12.12-4 від 12.12.2011 року про оцінку автомобіля марки ВАЗ 21124, д.р.н. АІ 9440 ВО, встановлено вартість матеріального збитку, завданого власнику вказаного автомобіля, яка склала 5 355,27 грн.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" встановлено, що при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

На підставі страхового акту № СТО-11-23600/1 від 26.01.2012 року позивач, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 4 339,13 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № 23133 від 06.04.2012 року (а.с. 31-32).

Згідно статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 1191 ЦК України, ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Цивільно-правова відповідальність Садового В.В. за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації ним транспортного засобу автомобіля марки Mercedes, д.р.н. АС 5546 АР згідно із полісом № АА/4358613 була застрахована Приватним акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (далі - відповідач).

Ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну, згідно вказаного полісу становить 50 000 грн., що не перевищує суму завданих збитків, а франшиза - 500,00 грн.

Статтею 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Таким чином, позивач набув право регресної вимоги до відповідача на суму страхового відшкодування виплаченого позивачем за вирахуванням франшизи (4 339,13 грн. - 500,00 грн. = 3 839,13 грн.).

Відповідно до абз. 3 п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України та ч. 17 ст. 9 Закону України "Про страхування" страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. А згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Вимогою від 29.10.2014 року позивач звернувся до відповідача із регресною вимогою вих. № 09-06-06/20396 про сплату 4 339,13 грн. (а.с. 34-35).

05.12.2014 року позивач отримав від відповідача лист від 01.12.2014 року № 7801 про відмову у виплаті страхового відшкодування в порядку регресу, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

З огляду на вказане, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення 3 839,13 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

За встановлених обставин суди попередніх інстанцій дійшли протилежних висновків.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в стягненні 3 839,13 грн. у зв'язку із застосуванням строку позовної давності, оскільки від дня страхового випадку, який стався 29.11.2011 року, на момент звернення позивача з позовом до суду 13.01.2015 року, трирічний строк позовної давності сплив, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

При цьому, судом було зазначено, що строк позовної давності повинен відраховуватися від дати страхового випадку, а не від дати виплати страхового відшкодування.

Натомість, апеляційним судом було зауважено, що позивач, в силу положень ст. 27 Закону України "Про страхування", ст.ст. 993,1191 ЦК України, ст. 38 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" після виплати страхового відшкодування набув права зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Крім того, згідно зі ст.ст. 256,257,261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг строку позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, а саме з дня виплати страхового відшкодування.

29.11.2011 року сталася ДТП, 06.04.2012 року позивачем було виплачено страхове відшкодування.

Апеляційний суд дійшов висновку, що строк позовної давності на подання позовної заяви закінчується 06.04.2015 року, а не 29.11.2014 року, як встановив суд першої інстанції.

Оскільки, позов було подано, згідно відтиску печатки поштового відділення 24.12.2014 року, то позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Переглядаючи постанову у касаційному порядку колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 3 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Ця норма кореспондується з положенням ст. 27 ЗУ "Про страхування".

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Статтею 38 Закону (у редакції, чинній на момент виплати страхового відшкодування) передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (постанови Верховного Суду України від 07.11.2011 у справі №48/562, від 30.01.2012 у справі №23/106, від 12.03.2012 у справі №53/128, від 27.03.2012 у справі №58/168, від 28.08.2012 у справі №23/279, від 28.08.2012 у справі №5023/4833/11, від 26.09.2012 у справі №4/17-3520-2011).

При цьому, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

В силу вимог ч.6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що за регресними зобов'язаннями перебіг строку позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, а саме з дня виплати страхового відшкодування (постанова Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі №910/177/14).

Оскільки апеляційним судом встановлено, що 06.04.2012 року позивачем було виплачено страхове відшкодування, то строк позовної давності на подання позовної заяви закінчується 06.04.2015 року, а не 29.11.2014 року, як помилково встановив суд першої інстанції.

Висновок апеляційного суду про те, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності є обґрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана постанова винесена з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням вимог процесуального права. Юридична оцінка обставин справи апеляційним судом відповідає дійсним обставинам справи. Апеляційний суд повно дослідив обставини справи, ним правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, зокрема ст. 27 Закону України "Про страхування", ст.ст. 256,257,261,993,1191 ЦК України, ст. 38 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Доводи скаржника про те, що постанова не відповідає ст.27 ЗУ "Про страхування", ст.ст.256,257,993 ЦК України є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження. Судом правильно, з врахуванням практики судової палати у господарських справах Верховного Суду України визначено початок та кінець перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах.

Підстави для скасування постанови апеляційного суду відсутні.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, - Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2015 - без змін.

Головуючий, суддяВ. Овечкін

Судді:Є. Чернов

В. Цвігун