ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" липня 2015 р.Справа № 922/3844/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма "Юнітек", м. Харків
про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного прибутку) в розмірі 114 372,25 грн.
за участю представників сторін:

представник позивача - Шалак Я.О., довіреність № 08-11/670/2-15 від 13.02.2015 р.

представник відповідача - Олійник К.Ю., довіреність від 06.02.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Харківська міська рада, звернувся до господарського суду з позовною заявою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного прибутку) до відповідача - Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма "Юнітек", в якій просить суд:

- стягнути з відповідача до міського бюджету м. Харкова збитки у вигляді упущеної вигоди (неодержаного прибутку) у розмірі 114 372,25 грн., згідно з розрахунком величини пайового внеску виконаного за показниками опосередкованої вартості будівництва. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 06.07.2015 р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23.07.2015р. о 10:15 год.

23 липня 2015 року через канцелярію суду представником позивача були надані письмові пояснення по справі (вх. №29612), які досліджені та долучені судом до матеріалів справи.

23 липня 2015 року через канцелярію суду представником відповідача було надано відзив на позов про відшкодування збитків (вх. №29594). Наданий відзив судом досліджений та долучений до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

У судовому засіданні 23.07.2015 р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області від 31.10.2014 р. за №ХК 57, реконструкція нежитлових приміщень підвалу №XVI-XVIII, XVIIIа, XVIIIб, XX-XXII в літ. А-5 по пр. Московському, 202 в м. Харків під офісні приміщення з обладнанням окремого входу, прийнята в експлуатацію. Замовником реконструкції за даною декларацією є - Приватне підприємство "Науково-виробнича фірма "Юнітек".

Позивач, посилаючись на приписи Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", вказує на те, що відповідно до ст.40 цього Закону замовник об'єкта будівництва зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (окрім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) та укласти договір про пайову участь з органом місцевого самоврядування.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011р. № 804 затверджено Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова (далі - Порядок), який містить механізм залучення до пайової участі, порядок укладення договорів та розрахунку розміру величини пайового внеску.

За приписами п.1.5 Порядку, пайова участь замовника полягає у перерахуванні до бюджету міста Харкова коштів на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова.

Залучення замовників до пайової участі здійснюється шляхом укладення договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова з Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Для укладення такого договору замовник зобов'язаний звернутись із відповідною заявою до Департаменту не пізніше ніж за 30 календарних днів до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Листами управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна від 29.01.2015 №62/0/124-15 та від 26.02.2015 № 152/0/124-15 ПП "ВКФ "Юнітек" було повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено на підписання проект договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова.

Від відповідача - ПП "ВКФ "Юнітек", відповідей на вказані повідомлення не надійшло.

Вказане, за твердженнями позивача, є порушенням прав та законних інтересів територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради щодо отримання коштів від пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, які мають використовуватися для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова.

Неукладання відповідачем відповідного договору пайової участи та не виконання зобов'язань, що прямо встановлені Законом, спричинили, на думку позивача, Харківській міській раді збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу).

Відповідно до проведеного Департаментом економіки та комунального майна розрахунку кошторисна вартість реконструкції нежитлових приміщень підвалу №XVI-XVIII, XVIIIа, XVIIIб, XX-XXII в літ. А-5 по пр. Московському, 202 в м. Харків під офісні приміщення з обладнанням окремого входу, яка була прийнята до експлуатації на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 31.10.2014 р. за №ХК 57, становить 1 039 747,80 грн.

Розмір пайової участі, що підлягала б перерахуванню до місцевого бюджету, становить 10% від вищевказаного розміру кошторисної вартості будівництва, тобто 114 372,25 грн.

Позивач, посилаючись на приписи ст.ст. 224, 225 ГК України, ст.ст.22, 623 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на користь місцевого бюджету м. Харкова, згідно з розрахунком величини пайового внеску, виконаного за показниками опосередкованої вартості будівництва 556 015,61 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В статті 11 ЦК України закріплені законодавчі підстави виникнення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ч. 3 зазначеної статті, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Такою нормою цивільного законодавства, якою закріплені юридичні факти-події, що породжує права та обов'язки, зокрема, є ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності».

Так, ч. 2 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених, частиною четвертою цієї статті.

Частиною 3 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником, до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію, до відповідного місцевого бюджету коштів для створення: і розвитку зазначеної інфраструктури.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором (ч. 9 ст. 40 Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", замовник будівництва - є фізична або юридична особа, що має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала у встановленому порядку відповідну заяву.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", під забудовою територій слід розуміти діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, будівництво об'єктів, реконструкцію існуючої забудови та територій.

Отже, зазначеними нормами права визначено суб'єкт, на якого покладено певний цивільно-правовий обов'язок та об'єкт правовідносин, який визначає юридичний факт - подію, що виражений у намірі здійснити забудову території (однієї чи декількох земельних ділянок).

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що законодавством визначено різні способи будівництва, які відрізняються один від одного певними ознаками та, у свою чергу, можуть породжувати різні права та обов'язки для учасників правовідносин у сфері містобудування.

ДБН А.2.2-3-2012, який визначає склад та зміст проектної документації на будівництво, визначено:

- нове будівництво - будівництво будинків будівель, споруд, їх комплексів, що здійснюється з метою створення об'єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об'єктів інженерно-транспортної інфраструктури;

- реконструкція - перебудова об'єктів будівництва, яка передбачає удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміну основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри тощо);

- капітальний ремонт - сукупність робот, які передбачають втручання у несучі конструкції системи при заміні або відновленні конструкцій, інженерних систем: та обладнання введених в експлуатацію в установленому порядку об'єктів будівництва без зміни їх функціонального призначення та зовнішніх геометричних розмірів, у зв'язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також благоустрій території.

Згідно ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Таким чином, замовником будівництва, з наміром забудови земельної ділянки, може бути власник або користувач земельної ділянки, право на яке здобуто відповідно до вимог законодавства та підтверджується відповідними документами, передбаченими ЗК України.

Отже, з огляду на зазначені норми права, вбачаться, що законодавством передбачено обов'язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, шляхом перерахування коштів пайової участі, лише суб'єктам містобудування, яким притаманні певні ознаки (тобто суб'єкт з чітко визначеними ознакам, які мають суттєве юридичне значення), а саме - власник або користувач земельної ділянки, який, у свою чергу, має намір здійснити забудову території.

Порядок забудови території визначено ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", відповідно до якої, забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва.

Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень , під час проектування і будівництва об'єктів.

Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій, відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки, відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;

6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно ДБН А.2.2-3-2012, об'єкт будівництва - будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси лінійні об'єкти інженерної транспортної інфраструктури.

Статтею 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що основними складовими вихідних даних є:

1) містобудівні умови та обмеження;

2) технічні умови;

3) завдання на проектування.

Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року № 109 визначено Порядок надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст.

Зазначеним Порядком визначено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови - земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Таким чином, замовник, який має намір здійснити забудову території, в обов'язковому порядку повинен отримати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, на підставі яких розробляється проект будівництва.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 року № 109 затверджено Перелік об'єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються. Пунктом 25 Переліку визначено, що, під час реконструкції житлових та нежитлових приміщень, без зміни їх зовнішньої конфігурації, улаштування в існуючих житлових будинках, адміністративно-побутових будівлях підприємств та громадських будівлях вбудованих приміщень громадського призначення, містобудівні умови та обмеження не надаються.

Отже, з системного аналізу зазначених норм права, суд приходить до висновку, що реконструкція внутрішніх приміщень, які є складовою частиною об'єкта, без зміни зовнішньої конфігурації об'єкта по зовнішнім контурам фундаменту - не може вважатись забудовою земельної ділянки.

До того ж, ч. 4 ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", визначено, що реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт об'єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані, може бути проведено за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, суб'єкт містобудування, який здійснює будівництво без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів, може взагалі не бути власником, або користувачем земельної ділянки. Таким чином, такому суб'єкту містобудування не притаманні ознаки замовника будівництва, які зазначені у частині 2 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

З матеріалів справи вбачається, що ПП "НВФ "Юнітек" є власником нежитлових приміщень підвалу №XVI-XVIII, XVIIIа, XVIIIб, XX-XXII в літ. А-5 загальною площею 97,3 кв. м. розташоване по пр. Московському, 202 в м. Харків.

Відповідачем була здійснена лише реконструкція нежитлових приміщень підвалу №XVI-XVIII, XVIIIа, XVIIIб, XX-XXII в літ. А-5 під офісні приміщення з обладнанням окремого входу, що підтверджується декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованою інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області від 31.10.2014 р. за №ХК 57.

Тобто, реконструкція має розповсюджуватись та зачіпати не лише існуючу забудову, а також певну територію. Вказане узгоджується з нормами Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", який має ціль забезпечити сталий розвиток саме території (інфраструктури населеного пункту), у випадках вчинення дій (забудов), які в подальшому позначаться на інфраструктурі населеного пункту.

Отже, враховуючи те, що відповідачем було здійснено будівництво шляхом, реконструкції об'єкту в його внутрішніх розмірах, без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів, що у свою чергу виключає наміри забудови земельної ділянки, то у нього відсутній обов'язок, передбачений статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а саме брати участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахуванні коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Позивач у позові, обґрунтовуючи правове регулювання правовідносин у сфері пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту, посилається на ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зазначаючи, що замовник об'єкта будівництва зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (окрім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) та укласти договір про пайову участь з органом місцевого самоврядування.

Натомість, ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" чітко визначено обов'язок лише замовника, який мас намір щодо забудови земельної ділянки.

Таким чином, законом визначено вичерпний перелік замовників об'єктів будівництва, як учасників зобов'язальних відносин, на яких покладено певний цивільно-правовий обов'язок.

Виходячи з викладеного у позові, якщо замовник об'єкта будівництва здійснив забудову території та прийняв пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, а потім виконав будівельні роботи з реконструкції окремих приміщень створеного об'єкту або здійснив капітальний ремонт, такий замовник кожен раз повинен приймати пайову участь, не створюючи при цьому об'єктів будівництва.

Отже, законодавець визначив конкретні ознаки учасників зобов'язальних відносин у сфері пайової участі, а саме замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач не підпадає під дію Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки, згідно з наявними документами, відповідач лише здійснив реконструкцію нежитлових приміщень, а ч. 2 ст. 40 Закону передбачає, що участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту має приймати замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки.

В силу приписів статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною 1 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Так, в постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі №3-64гс11 визначено, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

Оскільки між Харківською міською радою та відповідачем договір про пайову участь у заявленій до стягнення сумі не укладався, відповідні зобов'язальні правовідносини не виникли, то відсутні підстави для кваліфікації цієї суми пайового внеску як упущеної вигоди позивача.

З матеріалів справи вбачається та не спростовується учасниками судового процесу, що позивачем не вжито заходів щодо укладення з відповідачем відповідного договору про пайову участь у судовому порядку. Також позивачем не надано доказів, на підтвердження вжитих позивачем заходів, спрямованих на уникнення збитків.

З встановлених судами обставин не вбачається, що позивач в повному обсязі довів наявність збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 114 372,25 грн., протиправність поведінки відповідача та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками, а також заходи, які ним вживались для отримання доходів на вказану суму.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність усіх елементів складу цивільного правопорушення в діях (бездіяльності) відповідача, отже, цивільна відповідальність відповідача у вигляді відшкодування збитків, в даному випадку, не може настати.

За таких підстав, вимоги позивача - є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 15, 16, 22 Цивільного кодексу України, статтями 224, 225 Господарського кодексу України, положеннями Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.07.2015 р.

Суддя Т.О. Пономаренко

справа № 922/3844/15