ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015 р. Справа№ 5015/4055/11

За позовом: виконуючого обов`язки прокурора Франківського району м. Львова в інтересах держави в особі, м. Київ,
позивача 1:Федерації професійних спілок України, м. Київ,
позивача 2:Фонду державного майна України, м. Київ;
до відповідача 1:Приватного акціонерного товариства "Львівтурист", м. Львів,
до відповідача 2:Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, м. Львів,
до відповідача 3:Львівського міського управління юстиції, м. Львів,
третя особа 1:Приватне акціонерне товариство "Укрпрофтур", м. Київ,
третя особа 2:Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", м. Львів,
про: визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1072 від 19.10.1999 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності Львівського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист" від 20.10.1999 року на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця,103 у м. Львові; визнання за державою Україна в особі Фонду державного майна України права власності на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця,103, у м. Львові; витребування з незаконного володіння Львівського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист" будівлі готелю "Турист", що по вул. Коновальця, 103, у м. Львові на користь держави.

Головуючий суддя Матвіїв Р.І.
суддя Петрашко М.М.
суддя Мазовіта А.Б.

За участю представників:
прокуратури:Куцик В.Б. - прокурор,
позивача 1: не з'явився,
позивача 2: Жуган І.О. - довіреність від 30.12.2014 р.,
відповідача 1:Мишограй О.І. - довіреність від 10.03.2015 р.,
відповідача 2:не з'явився,
відповідача 3:не з'явився,
третьої особи 1:не з'явився,
третьої особи 2:не з'явився.
На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов виконуючого обов`язки прокурора Франківського району м. Львова в інтересах держави в особі Федерації професійних спілок України та Фонду державного майна України до Львівського товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист", Франківської районної адміністрації міста Львова та Львівського міського управління юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур", третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1072 від 19.10.1999 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності Львівського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист" від 20.10.1999 року на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця,103 у м. Львові; визнання за державою Україна в особі Фонду державного майна України права власності на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103, у м. Львові; витребування з незаконного володіння Львівського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист" будівлі готелю "Турист", що по вул. Коновальця, 103, у м. Львові на користь держави.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 21.07.2011 р. позовну заяву повернуто без розгляду. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.08.2011 р. скасовано ухвалу від 21.07.2011 р., справу передано на розгляду місцевого суду. Постановою Вищого господарського суду України від 29.11.2011 р. залишено без змін постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.08.2011 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.09.2011 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, справу призначено до судового розгляду на 04.10.2011 р. (суддя Довга О.І.). Рух справи відображено в попередніх ухвалах суду.

Ухвалою суду від 04.10.2011 р. зупинено провадження у справі до повернення матеріалів справи з Вищого господарського суду України.

Ухвалою від 29.12.2011 р. поновлено провадження у справі за результатами розгляду касаційної скарги на ухвалу господарського суду Львівської області від 21.07.2011 р. про повернення позовної заяви без розгляду.

ПрАТ "Львівтурист" подано клопотання (вх. №1916/12 від 30.01.2012 р.) про залучення до участі у справі Франківську районну адміністрацію міста Львова та ПАТ "Укрпрофтур". Ухвалою господарського суду Львівської області від 28.02.2012 р. залучено до участі у справі відповідачем 2 - Франківську районну адміністрацію Львівської міської ради.

ПрАТ "Укрпрофтур" подано заяву (вх. №5024/12 від 06.03.2012 р.) про вступ у справу товариства в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 13.03.2012 року залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - приватне акціонерне товариство "Укрпрофтур".

Ухвалою господарського суду від 08.05.2012 р. призначено колегіальний розгляд справи. За допомогою автоматизованої системи документообігу суду до складу колегії суддів включено суддів Довгу О.І., Деркача Ю.Б., Король М.Б. Ухвалою господарського суду Львівської області від 14.05.2012 р. справу призначено до колегіального розгляду на 24.05.2012 р.

13.06.2012 р. справу передано для подальшого розгляду судді Матвіїву Р. в зв'язку із призначенням судді Довгої О.І. суддею адміністративного апеляційного суду.

За допомогою автоматизованої системи документообігу суду змінено склад колегії суддів у зв'язку з відпусткою судді М. Король. До складу колегії суддів включено суддю С. Коссака.

У зв'язку з відпусткою судді Ю. Деркача автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю Ю. Сухович. У зв'язку з відпусткою судді С. Коссака автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю Т. Фартушка. У зв'язку з відпусткою судді Ю. Сухович автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю О. Бортник. У зв'язку з перебуванням судді О. Бортник на навчанні автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю Ю. Деркача. У зв'язку з відпусткою судді Ю. Деркача автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю В. Пазичева. У зв'язку з відпусткою судді Т. Фартушка автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю Т. Рима. У зв'язку з відпусткою судді В. Пазичева автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю М. Петрашка. У зв'язку з відпусткою судді Т. Рима автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю О. Бортник. У зв'язку з перебуванням судді О. Бортник на навчанні автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю В. Пазичева. У зв'язку з відпусткою судді В. Пазичева автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю П. Манюка. У зв'язку з відпусткою судді П. Манюка автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю Іванчук С.В. У зв'язку з відпусткою судді С. Іванчук автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю М. Король. У зв'язку з відпусткою судді М. Король автоматизовано системою документообігу суду здійснено заміну члена колегії суддів на суддю А. Мазовіту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Львівське товариство по туризму та екскурсіях "Львівтурист" незаконно набуло у власність будівлю готелю "Турист" на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1072 від 19.10.1999 р. Незаконність набуття цього майна обґрунтовано тим, що майно санаторіїв належало до державної власності, а держава не надавала згоди на його відчуження. Передача майна у відання не є передачею майна у власність, отже, відповідач 1 неправомірно набув право власності на спірне приміщення. З огляду на зазначене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, поданої через канцелярію суду 24.12.2014 р. (вх. №56242/14) , прокурор заявив такі позовні вимоги:

1) до відповідача 1 - Приватного акціонерного товариства "Львівтурист":

- визнати недійсним свідоцтво про право власності Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" від 20.10.1999 р. на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові;

- визнати за державою в особі ФДМ України право власності на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові;

- витребувати з незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" на користь держави в особі Фонду державного майна України будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові.

2) до відповідача 2 - Франківської районної адміністрації міста Львова:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1072 від 19.10.1999 р.

Крім того, прокурор просить поновити строк позовної давності, оскільки йому стало відомо про незаконне відчуження майна лише при виконанні завдань прокуратури м. Львова щодо проведення перевірок додержання законодавства під час відчуження майна професійних спілок від 10.06.2011 р.

Позивач 1 (Федерація професійних спілок України) позовні вимоги не підтримує, вважає, що прокурором пропущено строк позовної давності і не надано доказів поважності його пропущення. Крім того, подав клопотання про застосування строків позовної давності та залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з відсутністю у прокурора Франківського району міста Львова права подавати позов в інтересах Федерації профспілок України, яка не є органом державної влади чи місцевого самоврядування.

Суд відхиляє подане позивачем 1 клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки в матеріалах справи є достатньо доказів для вирішення спору по суті.

Позивач 2 у поданих поясненнях підтримав позовні вимоги з наступних підстав. Засновник Львівського ЗАТ по туризму та екскурсіях "Львівтурист" не мав і не міг мати правовстановлюючих документів на спірне майно, відтак відсутні законні підстави для реєстрації права власності на відповідне майно за відповідачем 1.

Відповідач 1 у поданому відзиві зазначив, що право власності було правомірно закріплено рішенням органу місцевого самоврядування та належним чином зареєстровано бюро технічної інвентаризації, яке реалізує делеговані повноваження. Прокурором не наведено конкретних правових норм або обставин, жодних доказів, якими б спростовувалось право власності саме Федерації профспілок України на майно, розташоване на території України, і яке за законодавством України , що діяло до моменту проголошення незалежності України, належало профспілкам. Таким чином, в силу положень статті 12 Закону України "Про господарські товариства" товариство є власником майна, переданого йому у власність засновниками.

Крім того, відповідачем 1 до суду подано заяву про застосування позовної давності. Фонд державного майна України міг дізнатися про порушене право після передання спірного майна до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофтур", в ході судового процесу у справі №138/7 за позовом Фонду державного майна України до Федерації професійних спілок України, Фонду соціального страхування України та Акціонерного товариства "Укрпрофтур" про визнання недійсними установчих документів останнього. Тому прокурором заявлено позов за межами позовної давності та поважність причин пропуску не доведена. Поважність причин пропуску позовної давності повинен був обґрунтувати Фонд державного майна України, натомість обгрунутвання пропуску позовної давності стосується лише дати проведення прокурорської перевірки у червні 2011 року. Проте прокурорську перевірку Генеральна прокуратура України здійснювала також у 2000 році.

Львівське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Львівтурист" (ідентифікаційний код 02594021) змінило своє найменування на Приватне акціонерне товариство "Львівтурист" (ідентифікаційний код 02594021) у зв'язку з приведенням діяльності у відповідність до вимог Закону України "Про акціонерні товариства", про що вказано у статуті Приватного акціонерного товариства "Львівтурист", затвердженому рішенням загальних зборів акціонерів від 07.04.2011 р. (протокол №23/8). Аналогічна інформація убачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, виданого 28.11.2014 р. державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції.

Відповідач 2 повністю заперечив проти позовних вимог, про що зазначив у клопотанні (вх. №6445/12 від 26.03.2012 р., №9252/12 від 27.04.2012 р., №11409/12 від 24.05.2012 р.). Обгрунтування власних заперечень та додаткових доказів не надав.

Відповідач 3 в судові засідання не з'являвся, причин неприбуття не повідомив, хоч був належно повідомлений про час та місце розгляду справи судом, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, долученими до матеріалів справи. Проте відповідач 3 проти позову в установленому порядку не заперечив. За таких обставин відповідачу було створено усі можливості для висловлення власної позиції з приводу предмета спору та подання доказів на свій захист. Суд, керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності пояснень (заперечень) відповідача щодо заявлених позовних вимог та представника відповідача у судовому засіданні, за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті. При цьому суд враховує ту обставину, що відповідачу 3 було створено всі належні умови для реалізації власного права на захист, однак відповідач 3 таким правом не скористався, своїх заперечень суду не надав ні в письмовому вигляді, ні шляхом скерування повноважного представника в судове засідання.

Третя особа 1 у поданому поясненні вказує на те, що спір в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності підвідомчий адміністративному суду, прокурором не наведено поважних причин пропуску позовної давності та неправильно застосовано норми законодавства в частині переходу права власності на користь держави. Крім того, третьою особою 1 заявлено про застосування позовної давності.

Суд не бере до уваги, вказану заяву про застосування позовної давності третьої особи 1, оскільки заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб (пункт 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 р. №10).

Вислухавши представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

Постановою ЦВК СРСР від 17.04.1936 р. "Про ліквідацію Всесоюзного товариства пролетарського туризму та екскурсій" на ВЦРПС та його організації покладено керівництво роботою в галузі туризму, що стало підставою для створення мережі туристсько-екскурсійних закладів профспілок, які на території Української РСР перебували в складі Української республіканської ради по туризму і екскурсіях, підпорядкованої Українській республіканській раді професійних спілок згідно з постановою президії ВЦРПС від 27.11.1959 р. "Про поліпшення керівництва розвитком туризму у профспілках".

Пунктом 4 Постанови Всесоюзної центральної ради професійних спілок, протокол № 25 від 27.11.1959 р., передбачено: створити з 01.01.1960 р. в союзних республіках - республіканські, а по РРФСР - в окремих краях і областях - крайові, обласні туристсько-екскурсійні управління, у віданні яких мають перебувати туристичні господарства відповідних республік, країв і областей, структуру, штати і типове положення ТЕУ затверджено додатками № № 1, 2; зарплату працівникам ТЕУ встановити на рівні окладу працівників відділів відповідних рад профспілок; витрати з утримання туристично-екскурсійних управлінь відносити за рахунок прибутків і відрахувань від господарської діяльності підвідомчих організацій; республіканські, крайові та обласні ТЕУ всю роботу проводять під керівництвом рад профспілок і ЦТЕУ ВЦРПС в тісному контакті з комсомольськими організаціями, радами ДЗГ та радами Союзу спортивних громадських організацій і повинні надавати методичну та організаційну допомогу туристським і альпіністським секціям підприємств та установ у проведенні туристської і альпіністської роботи.

Додатком № 3 до постанови президії ВЦРПС від 27.11.1959 р. "Положенням про центральне туристсько-екскурсійне управління ВЦРПС" передбачено, що Центральне туристсько-екскурсійне управління, організоване Президією Всесоюзної Центральної Ради професійних спілок, здійснює практичне керівництво туристською роботою в профспілках.

Рішенням виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих від 22.01.1965 р. №35 відведено Львівській туристичній базі земельну ділянку під будівництво готелю для туристів по вул. Енгельса, площею 1,45 га.

Рішенням виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих №518 від 01.10.1971 р. затверджено акт №3867 державної прийомки до експлуатації новозбудованого 9-ти поверхового готелю "Турист" на 416 місць по вул. Енгельса, 103, з загальною оцінкою - "добре".

Згідно з постановою Секретаріату ВЦРПС №31-9 від 18.12.1987 р. та від 10.06.1988 р. №17-98, постановою колегії Центральної ради по туризму і екскурсіям ВЦРПС №12-2 від 18.07.1988 р. ліквідовано Львівську обласну раду по туризму і екскурсіям і створено на базі туристично-екскурсійний підприємств і організацій області Львівське обласне туристично-екскурсійне виробниче об'єднання "Львівтурист".

Як убачається із статуту Львівське обласне туристично-екскурсійне виробниче об'єднання "Львівтурист" (19.07.1988 р., протокол №8) останнє знаходиться у безпосередньому підпорядкуванні Української республіканської ради по туризму і екскурсіям. До складу Львівського обласного туристично-екскурсійне виробничого об'єднання "Львівтурист", зокрема, входить готель "Турист". Об'єднання здійснює свою діяльність на основі повного господарського розрахунку і самофінансування.

18 листопада 1990 року між Загальною конфедерацією профспілок Союзу РСР та Федерацією незалежних профспілок України укладено договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном, право власності на яке закріплено за Федерацією незалежних профспілок України, затверджений постановою Ради Загальної конфедерації профспілок Союзу РСР від 18 листопада 1990 року відповідно до Статуту Загальної конфедерації профспілок Союзу РСР «Про власність профспілок Союзу РСР». Відповідно до переліку об'єктів профспілкового майна, закріплених за Федерацією незалежних профспілок України на праві власності, що є додатком до договору від 18 листопада 1990 року, до таких об'єктів, належить також туристичний готель "Турист".

Президія Ради Федерації незалежних профспілок України постановою №П-7-7 від 23.08.1991 р. (із змінами та доповненнями постановою від 09.10.1991 р. №П-9-5г) прийняла рішення про створення на базі туристично-екскурсійних підприємств, об'єднань і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях в Українське акціонерне товариство "Укрпрофтур".

Між Федерацією незалежних профспілок України та Фондом соціального страхування України укладено засновницький договір від 04.10.1991 р. про створення на базі туристично-екскурісійних підприємств та організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіям акціонерного товариства "Укрпрофтур". Одночасно, 4 жовтня 1991 року, підписано статут Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур".

За змістом п. 1.1 зазначеного статуту Українське акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" створювалося з метою організації та надання громадянам, у тому числі іноземним, комплексних туристично-екскурсійних та інших послуг, ефективного використання матеріальної бази, будівництва нових і реконструкції існуючих туристичних об'єктів, прискорення формування нових економічних засад туризму та екскурсій. Згідно з п. 1.2, п. 2.1 статуту засновниками та учасниками новоствореної юридичної особи є рада Федерації незалежних профспілок України та Фонд соціального страхування України. При цьому п. 1.8 статуту передбачено, що новостворена юридична особа є правонаступником Української республіканської ради по туризму та екскурсіях.

Для забезпечення діяльності юридичної особи створюється фонд у розмірі 391 206 тис. рублів шляхом передання радою Федерації незалежних профспілок України у власність акціонерному товариству капіталу в розмірі вартості основних фондів та оборотних засобів туристично - екскурсійних підприємств, об'єднань та організацій профспілок України в сумі 381 206 тис. рублів. Одночасно внеском Фонду соціального страхування України є 10 млн рублів (п. 3.1 статуту). До статутного фонду Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" Федерацією незалежних профспілок України було передано, зокрема, готель "Турист", розташований за адресою: вулиця Енгельса, 103, місто Львів.

Рішенням Ради ФНП України та Фонду соціального страхування України від 17.01.1992 р. (протокол №1) постановлено створити разом з Радою Львівської обласної Федерації незалежних профспілок України акціонерного товариства "Львівтурист". Між українським акціонерним товариством по туризму та екскурісях "Укрпрофтур" і Радою Львівської обласної федерації незалежних профспілок України укладено угоду від 17.01.1992 р. про створення Львівського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист". До переліку основних фондів і обігових коштів, які увійшли до статутного капіталу Львівського акціонерного товариства "Львівтурист" включено, зокрема готель "Турист". Одночасно, 17.01.1992 р., підписано статут Львівського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист". Згідно з пунктами 1.1, 1.2, засновниками акціонерного товариства є Рада Львівської обласної федерації незалежних профспілок України та Українське акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур". Акціонерне товариство є правонаступником Львівського обласного туричтично-екскурсійного обєднання "Львівтурист".

Рішенням Вищого арбітражного суду України у справі № 138/7 від 20.01.1997 р. відмовлено в позові Фонду державного майна України до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування України та Акціонерного товариства "Укрпрофтур" про визнання недійсними установчих документів АТ "Укрпрофтур" у зв'язку з тим, що майно туристсько-екскурсійних підприємств, установ та організацій профспілок України, яке передане Радою Федерації профспілок України до статутного фонду АТ "Укрпрофтур", належало загальносоюзному громадському об'єднанню, стало загальнодержавною власністю України і належить до сфери управління Фонду державного майна України.

Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 10.03.1998 р. видано Реєстраційне посвідчення, згідно з яким приміщення готелю "Турист", що по вул. Коновальця, 103 у м. Львові зареєстроване на праві колективної власності за Львівським ЗАТ по туризму та екскурсіях «Львівтурист» на підставі акту державної прийомки.

Між Українським акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" та Радою Львівської обласної Федерації незалежних профспілок України укладено установчий договір 1998 року. Згідно з пунктом 1.1 цього договору засновники уклали цей договір з метою створення Львівського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист" шляхом реорганізації Львівського обласного туристично-екскурсійного виробничого об'єднання "Львівтурист".

Відповідно до пункту 1.1 статуту Львівського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист" (зареєстровано 08.07.1998 р.) останнє створено шляхом виділення Українським акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" та Радою об'єднання профспілок Львівщини майнових внесків в розмірі вартості проіндексованих основних фондів та обігових коштів туристично-екскурсійних підприємств виробничого об'єднання "Львівтурист" у статутний фонд товариства капіталу і випуску на них акцій відповідно до установчого договору.

Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради розпорядженням №1072 від 19.10.1999 р. зобов'язано Відділ приватизації житла оформити свідоцтво про право власності Львівського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист" на будівлю готелю по вулиці Коновальця, 103.

Львівському закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях "Львівтурист" 20.10.1999 р. видано свідоцтво про право власності на будівлю готелю, яка розташована по вул. Коновальця, 103 у м. Львові.

Перший заступник прокурора України у листі від 13.09.2000 р. №07/2-1412-99 звернувся до Українського закритого акціонерного товариства "Укрпрофтур" про надання переліку майна, що перебуває у загальнодержавній власності та знаходиться в управлінні УЗАТ "Укрпрофтур".

У відповіді від 19.09.2000 р. №334 ЗАТ "Укрпрофтур" повідомило, що в управлінні не знаходиться майна, яке перебуває у загальнодержавній власності.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 4.3 Статуту Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" (затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів Львівського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист" №23/8 від 07.04.2011 р.) Львівське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Львівтурист" є повним правонаступником Львівського обласного туристично-екскурсійного виробничого об'єднання "Львівтурист". Львівське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Львівтурист"було створене шляхом реорганізації (перетворення) Львівського обласного туристично-екскурсійного виробничого об'єднання "Львівтурист" у вищеназване акціонерне товариство у зв'язку із приведенням діяльності у відповідність до вимог Закону України "Про акціонерні товариства". Засновниками товариства є Українське акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" (вартість вкладу - 9.757.550,00 грн.) та Об'єднання профспілок Львівщини (вартість вкладу - 98.550,00 грн.).

Як убачається із статуту Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" (затвердженого рішенням загальних зборів Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" №27-6 від 31.03.2011 р.), Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" є правонаступником Української республіканської ради по туризму та екскурсіях. Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" змінило найменування в зв'язку із приведенням діяльності у відповідність до вимог Закону України "Про акціонерні товариства". Засновниками товариства є Федерація професійних спілок України (частка в статутному капіталі 96%) та Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (частка в статутному капіталі 4%).

Із матеріалів інвентаризаційної справи на будівлю готелю "Львівтурист" по вулиці Коновальця 103 у місіт Львові вбачається, що станом на 17.08.2011 р. вартість цього майна становить 17.837.701,00 грн.

При ухваленні рішення суд керувався наступним.

Згідно ст.ст. 5, 9 Конституції Української РСР від 30.01.1937 р. власність розподіляється на соціалістичну та дрібну приватну. У свою чергу соціалістична власність має форму або державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань). Статтею 7 визначалось, що громадські підприємства в колгоспах і кооперативах з їх майном становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

Конституцією Української РСР в редакції 1978 року було встановлено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань є соціалістичною власністю. Соціалістична власність на засоби виробництва є у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності.

Цивільний кодекс Української РСР дублюючи положення Конституції, визначив, що власність профспілкових та інших громадських організацій є соціалістичною та передбачав можливість передачі профспілкам майна державних організацій (стаття 91). Профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень) (стаття 97).

Главою VI Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 р. визначено, що весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу.

Постановою Верховної Ради УРСР від 15.10.1990 р. "Про управління державним майном Української РСР" встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про Раду Міністрів Української РСР покласти на Раду Міністрів УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 р. №506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна, що діяла до затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підставі Постанови ВР №2164-XII від 04.03.1992 р.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 р. № 1452 "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави", Закону України від 10.09.1991 р. № 1540 "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, в зв'язку з чим, рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форми власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови ВРУ від 24.08.1991 р. "Про проголошення незалежності України" без узгодження з відповідними органами, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (конумальною власністю)" від 05.11.1991 р. №311, яка прийнята на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 р. "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", від 26.03.1991 р. "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність", затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 р. №2268-XII "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" визначено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено передати Фонду державного майна України.

Пунктами 1, 3 Постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 р. № 3943-ХП "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, це майно є загальнодержавною власністю.

З урахуванням постанови Верховної Ради України "Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності" (від 14.02.1992 р.) функція по управлінню державним майном була покладена на Кабінет Міністрів України, а після набрання чинності постановою Верховної Ради України "Про Тимчасове положення про Фонд державного майна України" від 07.07.1992 р. на Фонд державного майна України.

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази надання уповноваженим державним органом згоди на відчуження спірного майна шляхом його внесення до статутного капіталу АТ "Укрпрофтур", а тому згідно з статтею 128 Цивільного кодексу Української РСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України "Про власність" (чинних на момент створення АТ "Укрпрофтур") відсутні підстави вважати таке майно правомірно набутим АТ "Укрпрофтур".

Згідно ст. 1 Закону України "Про об'єднання громадян" від 16.08.1992 р. об'єднанням громадян є добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод; об'єднання громадян, незалежно від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд, спілка тощо) відповідно до цього Закону визнається політичною партією або громадською організацією.

Особливості правового регулювання діяльності профспілок врегулював Закон України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" №1045-XIV, який був прийнятий 15.09.1999 р.

Отже, до набуття чинності цим Законом діяльність професійних спілок України була врегульована положеннями Закону України "Про об'єднання громадян".

Відповідно до статті 21 "Про об'єднання громадян" об'єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності; об'єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.

Згідно з статтею 20 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 р. №697-ХІІ професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності.

Статтею 21 Закону України "Про власність" передбачені підстави виникнення права колективної власності. Однак, даною статтею не передбачено такої підстави виникнення права власності громадського об'єднання, як передача майна від союзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Відповідно до п. 13 статті 97 та 102 Конституції України (1978 року, яка діяла на дату прийняття вказаних вище постанов) до виключної компетенції Верховної Ради України було віднесено здійснення законодавчого врегулювання відносин власності, шляхом прийняття законів, постанов та інших актів.

За таких обставин, Фонд державного майна України уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України, в тому числі й спірним майном, яке залишалося у державній власності.

Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" було створено 04.10.1991 р. шляхом реорганізації (перетворення) Української республіканської ради по туризму та екскурсіях. Державна реєстрація його статуту здійснена 28.10.1991 р.

Засновниками Товариства виступили Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є Федерація профспілок України, та Фонд соціального страхування України. Відповідно до Статуту Федерації професійних спілок України вона є правонаступником майна та коштів Укрпрофради та Федерації незалежних профспілок України.

На час створення відповідача 1 Рада Федерації незалежних профспілок України всупереч змісту норм матеріального права, вказаних вище, передала до статутного фонду товариства основні фонди туристично-екскурсійних підприємств, об'єднань і організації профспілок України, які продовжували перебувати у державній власності в силу Закону.

При створенні Львівського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Львівтурист" засновником (акціонером) - Українським акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" в якості внеску до статутного фонду (капіталу) було передано майно (в тому числі спірне нерухоме майно), яке, відповідачу 1 не належало, а продовжувало перебувати в державній власності в силу Закону.

Як вбачається з переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24.09.1991 р. знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України загальносоюзної конференції профспілок (колишнього ВЦРПС), підписаного заступником голови Фонду Державного майна України, до вказаного переліку по Львівській області входив і туристичний готель "Турист", що знаходиться у м. Львів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що майно, передане, зокрема, профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання.

При цьому, передача майна у відання не є передачею майна у власність, з огляду на різне правове значення даних форм управління майном і на юридичні наслідки реалізації прав на це майно.

Відповідно до частини третьої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Враховуючи ту обставину, що Львівське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Львівтурист" є добросовісним набувачем спірного майна, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 388 Цивільного кодексу України.

Таким чином, оскільки спірне майно вибуло з володіння держави в особі Фонду державного майна України поза її волею (без її відома чи погодження) та безвідплатно, суд дійшов висновку про порушення прав позивача на розпорядження майном, яке перебуває в державній власності.

В частині позовних вимог про визнання незаконними розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1072 від 19.10.1999 р. "Про оформлення свідоцтва про право власності на будівлю готелю по вулиці Є. Коновальця, 103" суд враховує таке.

Так, згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом Закону України "Про приватизацію державного майна" відчуження майна, що перебуває у державній власності, можливе в порядку його приватизації, яка здійснюється на основі передбачених ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного майна" принципів, визначеними у ст. 7 Закону органами, у порядок і способи, які передбачені розділом ІІ Закону.

В даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна.

Відповідно до статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що видавши розпорядження №1072 від 19.10.1999 р. "Про оформлення свідоцтва про право власності на будівлю готелю по вулиці Є. Коновальця, 103", відповідач 2 вийшов за межі наданих йому законом повноважень, оскільки вирішення такого питання було віднесено до виключної компетенції позивача (Фонду державного майна України).

Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень пункту «б» підпункту 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, облік відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. З наведеного вбачається, що на виконавчий орган міської ради покладено повноваження із легалізації статусу майна у цивільному обороті за особою, яка є власником. Первинним та основним предметом спору у даній справі є визнання права власності та витребування майна, а вимога про визнання незаконним розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1072 від 19.10.1999 року є одним із спосіб захисту порушеного права, обраного позивачем, і про таке порушення права позивачеві стало відомо ще у 1997 році.

В частині вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності суд враховує, що питання про їх недійсність (незаконність) може вирішуватися із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, п. "ґ" ч. 3 ст. 152 ЗК України, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу (лист Верховного Суду України від 01.04.2014 р.).

За таких обставин, суд вважає позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва похідною від вимоги про визнання недійсним розпорядження, на підставі якого таке свідоцтво видане. Тому видачею свідоцтва від 20.10.1999 р. про право власності на будівлю готелю "Турист" по вул. Є. Коновальця, 103 у м. Львові, порушено право позивача.

Крім того, суд відхиляє як необґрунтовані заперечення відповідача 1 про обрання невірного способу захисту порушеного права та непідвідомчість вказаної вимоги.

Разом з тим, суд дійшов висновку про те, що позивачами було пропущено позовну давність через наведене нижче.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутись до з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобо позовна давність встановлює строк захисту цивільних прав. Відповідно до до статті 267 ЦК України сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові. Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні за змістом норми матеріального права містились і в Цивільному кодексі Української РСР (розділ 1 глава 5), за винятком положення про застосування позовної давності лише за заявою однієї зі сторін.

Відповідно до частини другої статті 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на зверення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України.

При зверненні до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України та Федерації профспілок України прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності. Разом з тим, судом встановлено, що з часу звернення прокурора до суду, ФДМ України набув статусу позивача і саме він повинен обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами поважність причин пропуску звернення за судовим захистом, про що зазначено у п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Судом встановлено, що Фонд державного майна України повинен був дізнатись про порушення свого права у 1996 році, складаючи Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС), до якого було включено і спірний туристичний готель "Турист", розташований у м. Львів.

Крім того, Фонд державного майна України у 1996 році звертався до суду із позовом про визнання недійсними установчих документів ЗАТ "Укрпрофтур" у зв'язку з тим, що до статутного фонду останнього було передане державне майно, яке не належало профспілкам.

В матеріалах судової справи № 138/7 за позовом Фонду державного майна України до Федерації професійних спілок України, Фонду соціального страхування України та Акціонерного товариства «Укрпрофтур» про визнання недійсними установчих документів останнього наявні докази про конкретне майно, зокрема і спірний об'єкт, який переданий Федерацією професійних спілок України до статутного капіталу ЗАТ «Укрпрофтур» в якості вкладу. Даний факт не спростований та не заперчувався сторонами та третіми особами у справі. За результатми розгляду справи прийнято рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 року № 138/7, яке набуло законної сили в день прийняття. В даному рішенні надана правова оцінка установчим документвам ЗАТ «Укрпрофтур» та встановлено підстави перебування майна у влансоті ЗАТ «Укрпрофтур».

Отже, Фонд державного майна України дізнався чи мав дізнатись про факт передачі Федерацією профспілок України до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофтур" спірного об'єкту не пізніше прийняття рішення Вищим арбітражним судом України у справі № 138/7 від 20.01.1997 р.

Через наведене суд прийшов до висновку про те, що позовна давність за вимогою про визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності сплила 21.01.2000 року в порядку статті 71 Цивільного кодексу УРСР.

Із клопотанням про поновлення пропущеної позовної давності Фонд державного майна України до суду не звертався. Інший позивач (Федерація професійних спілок України) з огляду на не підтримання ним повністю позовних вимог, заявлених в його інтересах прокурором, 16.02.2015 року заявив клопотання про застосування позовної давності та внаслідок цього просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до положень пункту 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 р. № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Перебіг позовної давності щодо позовної вимоги про визнання права власності розпочався від дня, коли Фонд державного майна України дізнався або міг дізнатись про порушення свого права - у 1996 році, складаючи Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС). Одночасно, у будь-якому випадку, за позовними вимогами перебіг позовної давності почався не пізніше прийняття рішенням Вищого арбітражного суду України у справі № 138/7 від 20.01.1997 р.

Враховуючи все наведене вище щодо позовної давності, суд дійшов висновку про сплив позовної давності за позовною вимогою про визнання права власності, що є підставою для відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги, враховуючи заяву відповідача 1 про застосування позовної давності. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суду України у постанові від 25.03.2015 р. у справі № 11/163/2011/5003 (акркуші 213-217 справи).

В силу положень сатті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України через сплив позовної давності, про що відповідачем 1 заявлено у встановленому порядку.

Позовні вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1072 від 19.10.1999 р.; про визнання недійсним свідоцтва про право власності Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" від 20.10.1999 р. на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові; та про витребуваня з незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" на користь держави в особі Фонду державного майна України будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові, також не підлягають до задоволення через наступне.

Суд зобов'язаний надати оцінку даним позовним вимогам у частині застосування до них позовної давності як підстави для відмови в позові відповідно до заяви відповідача 1 про застосування позовної давності.

На думку суду, дані позовні вимоги пов'язані із особою, яка на момент звернення до суду порушувала законні права та інтереси позивача, оскільки розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1072 від 19.10.1999 р. та свідоцтво про право власності Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" від 20.10.1999 р. на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові, видані на користь Приватного акціонерного товариства "Львівтурист", і саме до Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" заявлена позовна вимога про витребування майна як до володільця.

З матеріалів справи не вбачається, а прокурор, позивач та відповідачі не довели суду про час першої події (момент), з якого позивач дізнався чи міг дізнатися про порушення Приватним акціонерним товариством "Львівтурист" його права.

За таких обставин суд прийшов до наступного висновку. Оскільки про порушення права власності держави позивач дізнався чи міг дізнатися в 1997 році, то він був наділений обов'язками вчиняти всі дії, спрямовані на захист права власності держави у спосіб, передбачений законом, саме з цього часу (з 1997 року). Зокрема, його правовий статус надавав право отримувати необхідну інформацію із існуючих державних реєстрів прав власності нерухомого майна. Розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1072 було видане 19.10.1999 р., а свідоцтво про право власності Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" на будівлю готелю "Турист" було видане 20.10.1999 р. Внаслідок наведеного, позивач міг дізнатися про особу, котра порушує право державної власності, саме з 21.10.1999 року. Натомість, в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач протягом майже 10 років з цього часу вчиняв дії, спрямовані на отримання інформації про правивий режим спірного майна та про власника чи володільця цього майна, знаючи про вибуття його із володіння держави ще у 1997 році. Протягом майже 10 років позивач внаслідок цього не вчиняв дій щодо захисту права державної власності.

Тому суд прийшов до висновку про пропуск позивачем 21.10.2002 року позовної давності за позовними вимогами про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1072 від 19.10.1999 р.; про визнання недійсним свідоцтва про право власності Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" від 20.10.1999 р. на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові; та про витребуваня з незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" на користь держави в особі Фонду державного майна України будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1072 від 19.10.1999 р.; про визнання недійсним свідоцтва про право власності Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" від 20.10.1999 р. на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові; та про витребуваня з незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" на користь держави в особі Фонду державного майна України будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові через сплив позовної давності, про що відповідачем 1 заявлено у встановленому порядку.

Разом з тим, суд звертає увагу прокурора, що подана ним заява про поновлення позовної давності з підстав поважності її пропуску не підлягає до задоволеня через те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на зверення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у випадку даної справи в особі Фонду державного майна України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України (аналогічного висновку дійшов Верховний суду України у постанові від 25.03.2015 р. у сраві № 11/163/2011/5003 (акркуші 213-217 справи)).

Крім цього, дослідивши повно та всебічно матеріали справи та доводи сторін, суд встановив, що Перший заступник прокурора України у листі від 13.09.2000 р. №07/2-1412-99 звернувся до Українського закритого акціонерного товариства "Укрпрофтур" про надання переліку майна, що перебуває у загальнодержавній власності та знаходиться в управлінні УЗАТ "Укрпрофтур". Із листа ЗАТ "Укрпрофтур" від 19.09.2000 р. № 334 вбачається, що на вимогу прокуратури представлено перелік майна, що увійшло до статутного фонду товариства. Прокурор в судових засіданнях такого факту не заперечував. Отже, прокурору також було чи мало бути відомо про порушення права державної власності ще у 2000 році із Переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 р. знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС), до якого було включено і спірний туристичний готель "Турист", розташований у м. Львові.

Копотання прокурора про поновлення позовної давності не містить жодних обґрунтованих підстав для поновлення позовної давності, прокурор не наводить жодних обставин, через які він не мав змоги звертатись до суду за захистом інтересів держави в межах встановленої законом позовної давності. Тому, навіть у випадку здійснення судом обрахунку початку перебігу позовної давності саме для прокурора (що суперечить висновкам Верхоного судуУкраїни), суд вважає що ним пропущено позовну давність, а підстави для її поновлення відсутні.

Внаслідок наведеного суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання прокурора про поновлення позовної давності, заявленого прокурором у позовній заяві.

Дослідивши всі обставини справи в сукупності, суд прийшов до висновку про необхідність відмови повністю в задовленні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" від 20.10.1999 р. на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові; про визнання за державою в особі ФДМ України право власності на будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові; про витребуваня з незаконного володіння Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" на користь держави в особі Фонду державного майна України будівлю готелю "Турист", що знаходиться по вул. Коновальця, 103 у м. Львові; та про визнаня незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1072 від 19.10.1999 р.

В частині розподілу судових витрат суд враховує таке. Відповідно до положень пункту 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 р. №7 приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду. Станом на 01.01.2011 р. мінімальний розмір заробітноьої плати становив 941,00 грн.

Відповідно до положень пункту 2.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 р. №7 судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Як вбачається із матеріалів справи, прокурором в особі позивачів заявлено до Приватного акціонерного товариства "Львівтурист" (відповідач 1 у справі) вимогу майнового характеру про визнання права власності та витребування майна. Оскільки вартість готелю становить 17.837.701,00 грн., судовий збір у сумі 56.460,00 грн. покладається на позивачів. Крім того, за позовними вимогами про визнання незаконним розпорядження та скасування свідоцтва про право власності з позивачів підлягає стягненню 941,00 грн. судового збору (як за немайнові вимоги).

Враховуючи наведене, керуючись статтями 43, 33, 38, 49, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Стягнути з Фонду державного майна України (адреса: вулиця Кутузова, будинок 18/9, місто Київ, 01133; ідентифікаційний код 00032945) в доход державного бюджету України 28.700,50 грн. судового збору.

3. Стягнути з Федерації професійних спілок України (адреса: Майдан Незалежності, 2, місто Київ, 01012; ідентифікаційний код 00014479) в доход державного бюджету України 28.700,50 грн. судового збору.

4. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили, в порядку статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 - 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17.07.2015 р.

Головуючий суддя Матвіїв Р.І.

Суддя Мазовіта А. Б.

Суддя Петрашко М. М.