КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2015 р. Справа№ 910/5467/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: Черниш О.В., довіреність № 2402 від 29.12.2014,

відповідача: Ковригін О.В., довіреність № 5-У від 26.12.2014.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду м. Києва

від 21.05.2015 р.

у справі № 910/5467/15-г ( суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 41746,31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 41 746,31 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 21.05.2015 року у справі №910/5467/15-г позов задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, будинок 2, ідентифікаційний код 36265925) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, будинок 9/1, ідентифікаційний код 30019801) заборгованість у розмірі 32472 (тридцять дві тисячі чотириста сімдесят дві) грн. 17 коп., 3 % річних у розмірі 1780 (одна тисяча сімсот вісімдесят) грн. 19 коп. та судовий збір у розмірі 1499 (одна тисяча чотириста дев'яносто дев'ять) грн. 03 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ДП "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" подало апеляційну скаргу в якій просило суд скасувати рішення господарського суду м. Києва від 21.05.2015 року у справі №910/5467/15-г про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" про стягнення з Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості щодо оплати отриманої продукції згідно договору купівлі-продажу від 30.09.10 №262-Х/Х-1111-46. Прийняти нове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству "УКРТРАНСГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у задоволенні позовних вимог про стягнення з Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості за договором купівлі-продажу від 30.09.10 №262-Х/Х-1111-46 у сумі 32 427,17 грн., пені у розмірі 2 927,83 грн., штрафу у розмірі 2 273,05 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 927,83 грн. та інфляційні витрати у розмірі 1 591,14 грн. в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу просив суд відмовити Дочірньому підприємству "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у задоволенні апеляційної №1172-09.2 від 29.05.2015 на рішення господарського суду м. Києва від 21.05.2015 року по справі №910/5467/15-г в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2015 року апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.07.2015 року.

В судове засідання, яке відбулось 09.07.2015 року з'явились представники позивача та відповідача. Присутні представники надали суду усні пояснення щодо апеляційної скарги.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню у зв'язку з таким.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2010 року між Дочірньою компанією "УКРТРАНСГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" (далі Постачальник) та Дочірнім підприємством "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі Покупець) було укладено договір поставки №262-Х/Х-1111-46 (далі Договір).

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України "Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" від 13.06.2012 № 360-р та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України "Про реорганізацію Дочірньої компанії "Укртрансгаз "Нафтогаз України" від 18.07.2012 №530 було припинено діяльність Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", внаслідок реорганізації шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ".

Відповідно до розділу першого Договору (предмет договору), Постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передати у власність (повне господарське володіння) Покупцеві запчастини до компресорів автомобільних газонаповнювальних компресорних станцій (АГНКС) надалі - продукцію, згідно з специфікацій, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами, а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити Продукцію. Постачальник підтверджує, що Продукція належить йому на праві власності, і в інших осіб немає прав на зазначену продукцію.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що назва, кількість та асортимент Продукції зазначені у специфікаціях, як є невід'ємною частиною до даного договору.

Відповідно ціна продукції зазначена у специфікаціях, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами. За домовленістю Сторін ціна Продукції та загальна сума даного договору можуть бути змінені, про що сторони складають додаткову угоду. Загальна суму цього Договору визначається за сумою всіх специфікацій до нього і складає 32 472,17 грн., в тому числі ПДВ 5412,03 грн. Покупець оплачує Постачальнику 100% вартості Продукції по факту поставки зазначеної Продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника до закінчення терміну дії договору (п.п. 3.1., 3.2., 3.3. та 3.4. Договору).

Розділом четвертим Договору передбачено умови поставки продукції, а саме Постачальник здійснює поставку продукції Покупцю за власний рахунок протягом 30 днів з моменту підписання цього Договору. В порядку та на умовах, визначених цим Договором Постачальник передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає та оплачує Продукцію загальна кількість,асортимент, номенклатура, одиниця виміру, ціна на одиницю виміру та загальна вартість якого визначена Сторонами у специфікаціях та видаткових накладних. Продукція вважається поставленою Постачальником та переданими у власність Покупця з моменту підписання Покупцем відповідних товаросупровідних документів.

Відповідно до п. п. 9.1., 9.2. Договору, строк дії цього договору починає свій перебіг з моменту його підписання та діє до 31.12.2010.

Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Як вбачаться з матеріалів справи, 30.09.2010 року між Сторонами була підписана Специфікація №1 до Договору, яка підписана та скріплена печатками сторін. Дана специфікація була підписана на загальну суму разом з ПДВ 32 472,17 грн. ( 27 060,14 грн., ПДВ 5412,03 грн.).

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог та оскаржуючи постановлене судом першої інстанції рішення, обґрунтовує це тим, що ним до суду першої інстанції подавалася заява про застосування позовної давності до вимог позивача за договором від 30.09.2010.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається із наявних матеріалів справи, позивачем, на виконання умов договору зі свого боку було здійснено поставку продукції на загальну суму 32 472,17 грн.

Отже, між Постачальником та Покупцем 30.09.2010 року було підписано видаткова накладна №540 на суму разом з ПДВ 32 472,17 грн. ( 27 060,14 грн., ПДВ 5412,03 грн.).

Дана видаткова накладна підписана вповноваженими представника сторін та скріплена відповідними печатками товариств.

Позивач не надавав відповідачу окремо рахунок-фактуру, оскільки вся інформація, яка підлягала відображенню в такому рахунку-фактурі, вказана у самій видатковій накладній №540 від 30.09.2010 року та Договорі.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст.212 Цивільного кодексу України, відповідно до ч.1 якої особи, що вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина) та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 вказаного нормативно-правового акту, яка передбачає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Аналогічну позицію наведено у постанові від 29.09.2009 Верховного суду України по справі №37/405 та постанові від 18.06.2013 Вищого господарського суду України по справі №923/38/13-г.

Таким чином, обов'язок відповідача здійснити оплату товару виник саме з моменту прийняття товару та підписання позивачем і відповідачем видаткової накладної №540 від 30.09.2010 року - до 31.12.2010 року (відповідно до п. 3.4 Договору).

Факт здійснення поставки позивачем та прийняття відповідачем продукції не оспорювалося представником відповідача ані в суді першої ані в суді апеляційної інстанції.

Проте, в порушення умов договору відповідачем оплата отриманої продукції від позивача, здійснена не була.

Між сторонами були підписані акти взаєморозрахунків 30.09.2013, 30.06.2012, 31.12.2013, яким підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем в тому числі і за спірним Договором на суму 32 472,17 грн.

Вказані акти підписані вповноваженими представника сторін та скріплені печатками товариств.

У відповідності до ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Дійсно, як вбачається із відбитка штемпеля канцелярії господарського суду міста Києва позивач із позовом до відповідача звернувся 06.03.2015, в той час як відповідач, за умовами договору повинен був сплатити вартість поставленої продукції в період з 30.09.2010 по 31.12.2010.

З огляду на те, що сторонами 30.06.2012, 30.09.2013 та 31.12.2013 (тобто в межах строку позовної давності), складено акти звірки взаєморозрахунків станом на 30.06.2012, 30.09.2013, 31.12.2013 на загальну суму 479693,76 грн., який включає борг за договором поставки продукції №262-х/х-1111-46 від 30.09.2010 в сумі 32472,17 грн., враховуючи положення ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності для захисту позивачем своїх порушених прав розпочався заново з 01.01.2014 та спливає 01.01.2017.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У відповідності до п. 4.4 Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" - правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Суду слід встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, що свідчать про визнання боргу, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Заперечення відповідача, викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що акти взаєморозрахунків зі сторони відповідача підписаний головним бухгалтером, тобто не вповноваженою особою, як того вимагає чинне законодавство України, а отже не можуть підтверджувати факт визнання відповідачем боргу за спірним договором, не приймаються до уваги колегією суддів, з урахуванням наступного.

Згідно положень ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" (ч.ч. 4, 7) для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації:

- введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером;

- користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи;

- ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або аудиторською фірмою;

- самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. Ця форма організації бухгалтерського обліку не може застосовуватися на підприємствах, звітність яких повинна оприлюднюватися, та в бюджетних установах.

Ведення бухгалтерського обліку підприємства покладається на головного бухгалтера або іншої відповідальної особи на підприємстві.

Зі змісту вказаних законодавчих положень вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис акту звірки взаєморозрахунків.

Водночас, даний акт звірки, що підписаний з боку відповідача заступником головного бухгалтера - Вовк Ж.М. свідчить про визнання відповідачем свого боргу, а тому є підставою для переривання 3-річного строку позовної давності для звернення з позовом про стягнення заявленої позивачем заборгованості відповідно до ст.264 ЦК України з огляду на наступне.

Заступник головного бухгалтера Вовк Ж.М., як представник відповідача був на момент підписання акту звірки уповноваженої на вчинення відповідних дій особою, що визначено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема ч. 7 ст. 8 визначено, що головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі - бухгалтер), організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій. Акт звірки взаємних розрахунків скріплений печатками підприємств.

Крім того, відповідачем по справі не було надано ані суду першої ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що статутні документи відповідача мають певні обмеження щодо дій головного бухгалтера з підписання актів звірки взаємних розрахунків з контрагентами по господарських договорах.

Підпис головного бухгалтера, що міститься на спірних актах звірки взаєморозрахунків, скріплений відповідною печаткою відповідача, відтиск якої не оспорювався відповідачем, до того вповноваженим представником не було заявлено та підтверджено відповідними доказами про те, що печатка підприємства із володіння уповноважених осіб підприємства вибувала чи викрадалася.

Отже, положення Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" свідчать про наявність достатніх правових підстав у заступника головного бухгалтера позивача та головного бухгалтера відповідача на підписання актів звірок взаємних розрахунків з відповідачем в силу покладених функціональних обов'язків.

Тому, акти звірок взаємних розрахунків станом на 30.06.2012, 30.09.2013 та 31.12.2013 підписані повноважними посадовими особами сторін, та свідчить про визнання відповідачем основної суми боргу, в тому числі за договором № 262-Х від 30.09.2010 в розмірі 32 472,17 грн.

Таким чином, відповідачем вчинено дії, які перериває строк позовної давності, та підтверджує відсутність факту в даному випадку пропуску позовної давності.

Аналогічної правової позиції дотримується у своїй постанові від 05.06.2014 № 913/2988/13 колегія суддів Вищого господарського суду України.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

За таких обставин, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення основної заборгованості судом відхиляється, а вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 32472,17 грн. підлягають задоволенню.

За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 2482,12 грн. (нараховану за період прострочення з 01.11.2011 по 29.06.2011), штраф у розмірі 2273,05 грн., 3% річних у розмірі 2927,83 грн. (за період з 01.01.2011 по 01.01.2014) та інфляційні втрати у розмірі 1591,14 грн. (за період з 01.01.2011 по 01.01.2014).

Пунктом 5.3. Договору сторонами погоджено, що за кожен день несвоєчасної оплати вартості продукції на умовах, вказаних у договорі, покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки оплати продукції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

У відповідності до норм ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України); пенею є неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

До вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України).

Відповідно судом було встановлено, що перебіг строку позовної давності щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені, яка передбачена п.5.3. договору розпочався з 01.01.2011 та закінчився 31.12.2011, а оскільки, позов до суду подано позивачем 06.03.2015, то суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені, у зв'язку з чим вказані позовні вимоги не підлягають судом задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 7% штрафу у розмірі 2273,05 грн., то суд зазначає наступне.

В обґрунтування заявленої вимоги щодо стягнення штрафу (7 %) позивач посилається на те, що ПАТ "Укртрансгаз" належить до державного сектору економіки, у зв'язку з чим за порушення відповідачем взятого на себе зобов'язання останній має відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України сплатити позивачу штраф у розмірі 7 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Зі змісту ч. 2 статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що дані пеня та штраф є видом відповідальності за порушення зобов'язань з передачі товарів, виконання робіт та надання послуг, які закуповуються за кошти державного бюджету, а не за порушення державною установою-відповідачем зобов'язання щодо оплати за поставлений товар. (Даний висновок підтверджується також зазначеним у постанові Верховного Суду України від 28.02.2011 у справі № 23/225, відповідно до якої зазначено, що обґрунтованими є також висновки господарських судів попередніх інстанцій про відмову в позові в частині стягнення з відповідача штрафу на підставі ст. 231 ГК України, оскільки за змістом частини 2 зазначеної статті, вказані санкції застосовуються у випадках прострочення виконання робіт, надання послуг, поставки продукції, а не за порушення грошового зобов'язання).

У відповідності до частини 2 статті 22 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

Згідно з ч. ч. 2 - 10 ст. 22 ГК України, суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів; повноваження суб'єктів управління у державному секторі економіки - Кабінету Міністрів України, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб'єктів господарювання визначаються законом; законом можуть бути визначені види господарської діяльності, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям; держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління; правовий статус окремого суб'єкта господарювання у державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб'єктами господарювання у випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах; держава застосовує до суб'єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб'єктів; законом встановлюються особливості здійснення антимонопольно-конкурентної політики та розвитку змагальності у державному секторі економіки, які повинні враховуватися при формуванні відповідних державних програм; процедура визнання банкрутом застосовується щодо державних підприємств з урахуванням вимог, зазначених у главі 23 цього Кодексу; органам управління, які здійснюють організаційно-господарські повноваження стосовно суб'єктів господарювання державного сектора економіки, забороняється делегувати іншим суб'єктам повноваження щодо розпорядження державною власністю і повноваження щодо управління діяльністю суб'єктів господарювання, за винятком делегування названих повноважень відповідно до закону органам місцевого самоврядування та інших випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

У відповідності до додатку № 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.03.05 р. № 64-р, ПАТ "Укртрансгаз" є суб'єктом господарювання державного сектора економіки.

Враховуючи положення вищезазначених норм, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом;

- якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

При цьому, судом встановлено, що відповідачем допущено прострочення виконання саме грошового зобов'язання (тобто одна з умов застосування санкції порушена), а тому заявлена позивачем вимога про стягнення 7 % штрафу на підставі ч. 2 ст. 231 ГК України у розмірі 2 273,05 грн. правомірно та обґрунтовано судом першої інстанції була відмовлена до задоволення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 23/225 від 28.02.11 р. та постанові Вищого господарського суду України від 05.09.13 р. у справі № 911/1696/13 р.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2927,83 грн. (за період з 01.01.2011 по 01.01.2014) та інфляційних втрат у розмірі 1591,14 грн. (за період з 01.01.2011 по 01.01.2014) суд відзначає таке.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо його обґрунтованості. Однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд здійснивши перерахунок трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, з урахуванням умов Договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов'язання, порядку розрахунків погодженого сторонами, з урахуванням строків позовної давності, дати подачі позову та заяви позивача про застосування позовної давності, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 1780,19 грн. за період прострочення з 06.03.2012 (в межах трьох років від дати подачі позову) по 01.01.2014 (дата, яка визначена позивачем у розрахунку до позовної заяви), а позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки за вказаний період інфляційне збільшення суми боргу не відбулось. Тому суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 1780,19 грн.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 21.05.2015 р. у справі №910/5467/15-г, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, рішення господарського суду міста Києва від 21.05.2015 р. у справі №910/5467/15-г відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 104 ГПК України для його скасування або зміни, відсутні. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 21.05.2015 р. у справі №910/5467/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - без задоволення.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран