РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2015Справа №924/763/15

За позовом Кам'янець-Подільського публічного акціонерного товариства «Гіпсовик»

до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

про зобов'язання провести оплату бюджетних зобов'язань по платіжних дорученнях позивача

Суддя Андреїшина І.О.

У судовому засіданні брали участь представники сторін:

від позивача: Тришневський Е.Ю. - довіреність № 1415 від 02.07.2015 р.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Кам'янець-Подільське публічне акціонерне товариство «Гіпсовик» звернулось до Господарського суду Хмельницької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 104 про зобов'язання провести оплату бюджетних зобов'язань по платіжних дорученнях позивача.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 19.05.2015 р. вказана позовна заява прийнята судом до розгляду, порушено провадження у справі № 924/763/15 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 03.06.2015 р.; зобов'язано сторін надати суду певні документи.

Представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» через відділ документообігу Господарського суду Хмельницької області подав клопотання, в якому вказав, що відділення № 104 Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», не є юридичною особою та згідно Положення про відділення № 104 Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», яке затверджено Спостережною радою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» протоколом б/н від 17.12.2013 р. не може виступати стороною у справі, в зв'язку з чим просив справу направити за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

03.06.2015 р. Господарським судом Хмельницької області винесено ухвалу про надіслання матеріалів справи № 924/763/15 за підсудністю до Господарського суд міста Києва.

У відповідності до автоматичного розподілу справ від 16.06.2015 р., справу № 924/763/15 передано на розгляд судді Гавриловській І.О.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.06.2015 р. (суддя Гавриловська І.О.) прийнято справу № 924/763/15 до провадження; розгляд справи призначено на 15.07.2015 р.; зобов'язано сторін надати суду певні документи.

Наказом Голови Господарського суду міста Києва № 240-К від 02.07.2015 у зв'язку зі зміною прізвища, судді Гавриловській І.О. було змінено запис у трудовій книжці про прізвище на Андреїшина.

В судовому засіданні 15.07.2015 р. господарський суд розглянув заяву позивача про зменшення позовних вимог (вих. № 1212 від 02.06.2015 р.), згідно з якою просить суд зобов'язати ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 104 здійснити оплату платіжного доручення № 154 від 19.05.2015 р. на суму 255 700,00 грн. з призначенням платежу: «*;101;22986119;341; Нарахування на фонд оплати праці (працівники) 38,28 % за травень 2015 р. Клас ризику 49;;;». Дану заяву суд прийняв з огляду на наступне.

У відповідності до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Під збільшенням чи зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких виражається позовна вимога (збільшення чи зменшення ціни позову, збільшення чи зменшення кількості товару тощо). Під зміною розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог додатково до викладених у позовній заяві - така дія кваліфікується як зміна предмета позову.

Згідно з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК.

Враховуючи наведене, оскільки позивачем у заяві про зменшення позовних вимог фактично змінено предмет позову, так як позивач просить зобов'язати відповідача виконати інше платіжне доручення на меншу суму, ніж було заявлено в позовній заяві, то господарський суд приймає дану заяву як зміну підстав позову та зменшення позовних вимог.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Представник позивача в судовому засіданні 15.07.2015 р. надав суду оригінали документів, доданих до позовної заяви, для огляду в судовому засіданні; надав додаткові документи, які залучено до матеріалів справи; надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 15.07.2015 р. не з'явився, вимоги ухвали Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 р. у справі № 924/763/15 не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Зокрема, відповідно до повідомлення відділення поштового зв'язку - 22.06.2015 р. уповноваженим представником відповідача було отримано ухвалу суду від 18.06.2015 р., про що свідчить підпис уповноваженого представника відповідача на даному повідомленні.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Місцезнаходження відповідача за адресою: 04050, м. Київ, вулиця Артема, 60, на яку було відправлено ухвалу суду, підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, матеріалами справи та вказано в позові.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання та про наслідки ненадання ними витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представників вищезазначених учасників судового процесу.

У судовому засіданні 15.07.2015 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.09.2006 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», яке було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», (надалі - банк) та Кам'янець-Подільським відкритим акціонерним товариством «Гіпсовик», яке було перейменовано на Кам'янець-Подільське публічне акціонерне товариство «Гіпсовик», (надалі - клієнт) було укладено договір на розрахунково-касове обслуговування № 16/74883 (надалі - договір), за умовами якого:

- банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті № 3980, та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку згідно тарифів банку на розрахунково-касове обслуговування рахунків в порядку та на умовах, визначених даним договором (пункт 1.1. договору);

- банк здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунків в операційний день банку у порядку і на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами (пункт 2.1. договору);

- списання банком грошових коштів з рахунків здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункт 2.2. договору);

- банк зобов'язується вести комплексно-касове обслуговування рахунку та виконувати за дорученням клієнта розрахункові, касові та інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду розрахунків чинним законодавством України та банківськими правилами (підпункт 3.3.2. пункту 3.3. договору);

- банк зобов'язується здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку у визначений час з 09:30 год. до 16:30 год., крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів (підпункт 3.3.3. пункту 3.3. договору);

- за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України (пункт 5.1. договору);

- договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками, і діє протягом невизначеного строку (пункт 8.1. договору).

05.04.2013 між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - банк) та Кам'янець-Подільським публічним акціонерним товариством «Гіпсовик» (надалі - клієнт) було підписано договір № 05042013/3 обслуговування банківського рахунку Системою FC BUSINESS, за умовами якого банк підключає клієнта до Системи FC BUSINESS для здійснення останнім дистанційного обслуговування своїх рахунків, відкритих у банку, а також обміну технологічною та іншою інформацією між сторонами за допомогою усіх можливих засобів вказаної системи.

Частинами першою-третьою статті 1066 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Згідно з частиною статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач пояснив суду, що 09.02.2015 р. ним до відповідача було подано на виконання платіжне доручення № 126 від 09.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 35 860,00 грн. (податок з доходів фізичних осіб); 11.02.2015 р. до відповідача було подано на виконання платіжне доручення № 132 від 11.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 35 000,00 грн. (38,28 % Єдиний соціальний внесок).

Однак, відповідачем вищевказані платіжні доручення проведені не були в зв'язку з усним проханням до позивача про розподілення їх на суми по 9 000,00 грн. або 10 000,00 грн. і не більше.

09.02.2015 р. на ім'я голови правління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Хливнюка В.Г. позивачем був направлений запит за № 318 з проханням роз'яснити ситуацію, що склалася з обіговими коштами на розрахунковому рахунку в банку.

Позивач задовольнив прохання відповідача та 25.02.2015 р. до відповідача були подані на виконання платіжні доручення: № 133 від 25.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 9 500,00 грн. (Податок з доходів ;:зичних осіб); № 134 від 25.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 9 500,00 грн. (Податок з доходів ;:зичних осіб); № 135 від 25.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 10 500,00 грн. (Податок з доходів фізичних осіб); № 136 від 25.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 6 360,00 грн. (Податок з доходів фізичних осіб).

Також 25.02.2015 р. до відповідача були подані на виконання наступні платіжні доручення: № 137 від 25.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 9 500,00 грн. (38,28 % Єдиний соціальний внесок); № 138 від 25.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 10 000,00 грн. (38,28 % Єдиний соціальний внесок); № 139 від 25.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 9 500,00 грн. (38,28 % Єдиний соціальний внесок); № 140 від 25.02.2015 р. на перерахування коштів в сумі 6 000,00 грн. (38,28 % Єдиний соціальний внесок).

Фактично станом на 02.03.2015 р., на момент пред'явлення претензії № 510 від 03.03.2015 р. до відповідача, вищевказані платіжні доручення не були виконані, що свідчить про прострочення відповідачем виконання обов'язків.

Тільки 06.03.2015 р. відповідачем були проведені два платіжні доручення № 136 від 25.02.2015 р. на суму 6 360,00 грн. та 12.03.2015 р. платіжне доручення № 140 від 25.02.2015 р. на суму 6 000,00 грн. Решта платіжних доручень залишилися непроведеними.

20.03.2015 р. позивачем повторно на ім'я голови правління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Хливнюка В.Г. був направлений запит за № 652 від 20.03.2015 р. щодо надання письмових пояснень про причини непроведення відповідачем платіжних доручень. Крім того, аналогічний запит за № 651 був направлений на ім'я директора Західного регіонального департаменту ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Плютинській Н.Б.

Відповіді на дані запити позивач не отримав.

24.03.2015 р. на претензію № 510 від 03.03.2015 р. на адресу позивача надійшла відповідь № 320000/966 від 19.03.2015 р. від Західного регіонального департаменту ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо готовності відповідача до подальшої співпраці з позивачем.

У відповідності до чинного законодавства України - «Платіжне доручення дійсне на протязі десяти календарних днів з дати його заповнення (не враховуючи день заповнення)».

Оскільки вищевказані платіжні доручення втратили чинність позивач 01.04.2015 р. на виконання подав до відповідача платіжні доручення № 147 від 01.04.2015 р. на перерахування коштів в сумі 256 000,00 грн. та № 146 від 01.04.2015 р. на перерахування коштів розмірі 29 500,00 грн. У зв'язку з їх непроведенням відповідачем, дані платіжні доручення також втратили чинність.

Позивач 14.04.2015 р. на виконання знову подав до відповідача платіжні доручення № 148 від 14.04.2015 р. на перерахування коштів в сумі 29 500,00 грн. та № 149 від 14.04.2015 р. на перерахування коштів в сумі 256 000,00 грн.

Однак, станом на 12.05.2015 р. зазначені вище платіжні доручення не виконані, що знову свідчить про прострочення відповідачем виконання обов'язків.

За таких обставин Кам'янець-Подільське публічне акціонерне товариство «Гіпсовик» звернулось до Господарського суду Хмельницької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 104 про зобов'язання провести оплату бюджетних зобов'язань по платіжних дорученнях позивача.

03.06.2015 р. позивач подав до господарського суду заяву про зменшення позовних вимог (вих. № 1212 від 02.06.2015 р.), згідно з якою просить суд зобов'язати ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 104 здійснити оплату платіжного доручення № 154 від 19.05.2015 р. на суму 255 700,00 грн. з призначенням платежу: «*;101;22986119;341; Нарахування на фонд оплати праці (працівники) 38,28 % за травень 2015 р. Клас ризику 49;;;», яку було прийнято Господарським судом м. Києва.

Заяву про зменшення позовних вимог позивач обґрунтував тим, що відповідач частково провів оплату бюджетних зобов'язань позивача, зокрема, 07.05.2015 р. за платіжним дорученням № 148 від 14.04.2015 р. перераховано 29 500,00 грн. та знято з позивача комісію на суму 30,50 грн.

При цьому, 19.05.2015 р. позивач для оплати надіслав відповідачу платіжне доручення № 154 від 19.05.2015 р. на суму 255 700,00 грн. з призначенням платежу: «*;101;22986119;341; Нарахування на фонд оплати праці (працівники) 38,28 % за травень 2015 р. Клас ризику 49;;;». Однак, дане платіжне доручення в порушення умов п. 3.3.2. та 3.3.3. договору на розрахунково-касове обслуговування № 16/74883 від 15.09.2006 р. банком виконано не було.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до пунктів 1.30, 1.35 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (надалі - Закон), платіжне доручення - це розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача; розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

Згідно з пунктом 8.1 статті 8 Закону, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

Пунктами 8.2, 8.3 статті 8 Закону передбачено, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку. Банки та їх клієнти мають право обумовлювати в договорах інші, ніж встановлені в цьому пункті, строки переказу готівки. За порушення строків, встановлених пунктами 8.1 та 8.2 цієї статті, банк, що обслуговує платника, несе відповідальність, передбачену цим Законом.

За приписами пункту 21.1 статті 21 та статті 22 Закону, ініціювання переказу проводиться, зокрема, шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа. Ініціювання переказу здійснюється за платіжним дорученням.

Відповідно до пунктів 22.4, 22.7, 22.9 статті 22 Закону, під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. У разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення. У разі недостатності на рахунку платника коштів для виконання у повному обсязі розрахункового документа стягувача на момент його надходження до банку платника цей банк здійснює часткове виконання цього розрахункового документа шляхом переказу суми коштів, що знаходиться на рахунку платника, на рахунок отримувача.

Статтею 30 Закону передбачено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов'язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки.

Згідно з пунктами 2.15, 2.16 Інструкції порядок повернення банком своїм клієнтам оформлених ними розрахункових документів та супровідних документів визначається в договорах банківського рахунку клієнтів. Банк, повертаючи розрахунковий документ у день його надходження, має зробити на його зворотному боці напис про причину повернення документа без виконання (з обов'язковим посиланням на статтю закону України, відповідно до якої розрахунковий документ не може бути виконано, або/та главу/пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено) та зазначити дату його повернення (це засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку).

Банк має право відмовитися від виконання платіжного доручення, якщо клієнт не надав документи і відомості, що потрібні для з'ясування суті діяльності, фінансового стану, або умисно подав неправдиві відомості про себе. Банк повертає клієнту платіжне доручення без виконання і на зворотному боці платіжного доручення проставляє напис про причину його повернення (із зазначенням дати повернення та посиланням на статтю 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та на цей пункт), який засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку.

Пунктом 2.19 Інструкції встановлено, що розрахункові документи, що надійшли до банку протягом операційного часу, банк виконує в день їх надходження. Розрахункові документи, що надійшли після операційного часу, банк виконує наступного операційного дня.

Позивач документально підтвердив невиконання відповідачем умов договору на розрахунково-касове обслуговування № 16/74883 від 15.09.2006 р. та договору № 05042013/3 обслуговування банківського рахунку Системою FC BUSINESS від 05.04.2013 р. у зв'язку з невиконанням платіжних доручень.

Відповідач жодних обґрунтованих доказів на спростування обставин, викладених у позові суду не надав.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, оцінивши всі надані докази та пояснення в їх сукупності, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо зобов'язання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 104 здійснити оплату платіжного доручення № 154 від 19.05.2015 р. на суму 255 700,00 грн. з призначенням платежу: «*;101;22986119;341; Нарахування на фонд оплати праці (працівники) 38,28 % за травень 2015 р. Клас ризику 49;;;», а відповідач в установленому законом порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та не довів суду належними та допустимими доказами належного виконання ним своїх зобов'язань, то позов Кам'янець-Подільського публічного акціонерного товариства «Гіпсовик» щодо зобов'язання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі відділення № 104 здійснити оплату платіжного доручення № 154 від 19.05.2015 р. на суму 255 700,00 грн. з призначенням платежу: «*;101;22986119;341; Нарахування на фонд оплати праці (працівники) 38,28 % за травень 2015 р. Клас ризику 49;;;», визнається судом таким, що підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до пункту 2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» (далі - Постанова № 7), якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК України або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Судом встановлено, що позивачем заявлено вимогу майнового характеру, проте судовий збір сплачено за подання вимоги немайнового характеру у сумі - 1 218 грн.

Вимога про виконання платіжного доручення на загальну суму 255 700,00 грн. має майновий характер і підлягає сплаті за подання позовної вимоги саме майнового характеру, з огляду на наступне.

Пунктом 2.2. пункту 2 Постанови № 7 визначено, що статтею 55 ГПК України передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошей і про витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за приписом підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону).

Позовні заяви немайнового характеру не підлягають вартісній оцінці, в зв'язку з чим. подання до господарського суду таких заяв оплачується судовим збором, згідно з підпунктом 2 пункту 2 частини другої статті 4 Закону.

Пунктом 2.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» визначено, що одним з реквізитів позовної заяви є ціна позову, яку зазначає позивач і з якої обчислюється судовий збір. Якщо позивачем зазначено в заяві ціну позову, але в ній не наведено обґрунтованого розрахунку такої ціни, або його не додано до позовної заяви, або позивачем не зазначена вартість спірного майна та/або не подано доказів в обґрунтування цієї вартості, то позовна заява підлягає поверненню на підставі пункту 3 частини першої статті 63 ГПК. У разі коли визначена (встановлена) позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, господарський суд з урахуванням припису абзацу першого частини другої статті 6 Закону і частин першої - четвертої статті 49 ГПК попередньо визначає розмір судового збору, виходячи з ціни позову, вказаної позивачем, а за результатами вирішення спору або достягує недоплачену суму судового збору з належної сторони, або повертає суму переплати цього збору.

Так, предметом поданого позову є зобов'язання відповідача, у відповідності до укладеного з ним договору, перерахувати певну суму грошових коштів згідно платіжних доручень.

Тобто фактично позивачем подано позов на захист його майнового інтересу, що полягає у відновленні порушеного права на вільне володіння та розпорядження належним позивачу майном, яким, у розумінні статей 177, 190 Цивільного кодексу України, є грошові кошти.

Наведене також підтверджується й тим, що відповідно до статей 32.2 та 32.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачається сплата банком пені у встановленому законом процентному співвідношенні за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, зазначеного в дорученні клієнта на переказ грошових коштів.

Тобто, в розумінні положень вказаного Закону вимога перерахувати грошові кошти за дорученням клієнта підлягає вартісній оцінці, оскільки саме від розміру такої вартісної оцінки (суми вимоги) обраховуватиметься пеня, яка за своєю правовою природою є майновою санкцією за порушення грошового зобов'язання.

У підпунктах 1.6 та 1.24 пункту 1 вказаного Закону також надано тлумачення, що документом на переказ є, зокрема, паперовий документ, що використовується суб'єктами переказу та їх клієнтами для передачі доручень на переказ коштів, а переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Отже із наведеного тлумачення також вбачається, що наслідком перерахування грошових коштів (виконання платіжного доручення) буде рух певної конкретної визначеної у дорученні суми грошових коштів, які відповідно можуть бути вартісно оцінці.

Відтак, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про зобов'язання виконати платіжне доручення направлені на захист майнового інтересу позивача та підлягають вартісній оцінці по відношенню до сум грошових коштів, які позивач просить перерахувати, та отже такі позовні вимоги є майновими вимогами, і тому судовий збір, відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання даного позову має справлятися у відсотковому співвідношенні до ціни позову, та згідно встановлених законом граничних розмірів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 910/9232/14 від 25.03.2015 р. та постанові Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15, рішення якого є обов'язковими для господарського суду в порядку статті 11128 ГПК України.

Частиною першою статті 4 Закону передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України від 28.12.2014 №80-VIIІ «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01.01.2015 мінімальна заробітна плата встановлена у розмірі 1 218,00 грн.

Позивачем не доплачено судовий збір у сумі 3 896,00 грн. (5 114,00 грн. (2 % від 255 700,00 грн.) - 1 218,00 грн.), а тому вказана сума підлягає стягненню в доход Державного бюджету України.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 22, 32,33, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ) в особі відділення № 104 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», м. Кам'янець-Подільський, здійснити оплату платіжного доручення Кам'янець-Подільського публічного акціонерного товариства «Гіпсовик» (32300, Хмельницька область, м. Кам'янець-Подільський, провулок Індустріальний, 1, ) № 154 від 19.05.2015 р. на суму 255 700 (двісті п'ятдесят п'ять тисяч сімсот) грн. 00 коп. з призначенням платежу: «*;101;22986119;341; Нарахування на фонд оплати праці (працівники) 38,28 % за травень 2015 р. Клас ризику 49;;;».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ) на користь Кам'янець-Подільського публічного акціонерного товариства «Гіпсовик» (32300, Хмельницька область, м. Кам'янець-Подільський, провулок Індустріальний, 1, ) 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (04050, м. Київ, вул. Артема, 60, ) в доход Державного бюджету України 3 896 (три тисячі вісімсот дев'яносто шість) грн. 00 коп. судового збору.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

6. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 20.07.2015 р.

Суддя І.О. Андреїшина