ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2015 р. Справа № 922/2493/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Івакіна В.О., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача - Мокрий О.М. - дов. б/н від 18.05.2015,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №3431 Х/1-9) на рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015 р. у справі № 922/2493/15,

за позовом Приватного підприємства "Галафрут", м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська обл.,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "С-Транс", м. Зміїв, Харківська обл.,

про стягнення 189 396,68 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року позивач, ПП "Галафрут", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу в розмірі 130 000,50 грн., збитки від інфляції в розмірі 41 306,79 грн., 3% річних в розмірі 887,07 грн., пеню в розмірі 17 202,32 грн. за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором поставки № 81 від 12.02.2015р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.06.2015 р. (суддя Лавренюк Т.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "С-Транс" на користь ПП "Галафрут" 130 000,50 грн. основного боргу, 17 202,32 грн. пені, 40 965,65 грн. збитків від інфляції, 887,07 грн. 3% річних, 3 781,11 грн. судового збору. Відмовлено у позові в частині стягнення збитків від інфляції в розмірі 341,14 грн.

Відповідач, ТОВ "С-Транс", з рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015р. та відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 17 202,32 грн. пені та 40 965,65 грн. збитків від інфляції, та відповідно до ст. 121 ГПК України розстрочити сплату боргу відповідно до поданого клопотання, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки Харківський апеляційний господарський суд не сповістив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 103).

Позивач, ПП "Галафрут", у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства. Також, позивач просить відмовити відповідачу в задоволенні клопотання про розстрочку сплати боргу.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі вищевказаної особи за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача та відзиві на неї доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.02.2015р. між Приватним підприємством "Галафрут" (продавець - позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "С-Транс" (покупець -відповідач у справі) укладено договір поставки № 81, відповідно до п. 1.1 якого позивач зобов'язався протягом всього строку дії договору передавати у власність відповідача, а відповідач приймати та оплачувати продукцію для харчової промисловості, виробником якої є позивач, на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 2.1 договору найменування, асортимент, загальна кількість, одиниця виміру товару визначаються в рахунку та видатковій накладній на кожну окрему партію товару, а також у специфікації до цього договору, яка є його невід'ємною частиною.

Поставка кожної партії товару здійснюється позивачем у строки, які додатково узгоджуються між сторонами після отримання замовлення, зазначеного у п.3.1 договору, але не пізніше 10 календарних днів з моменту отримання позивачем такого замовлення (п. 3.2 договору).

Пунктом 5.1 договору сторони погодили умови оплати товару, а саме: відповідач зобов'язався сплачувати в повному обсязі вартість кожної окремої партії товару протягом семи календарних днів з моменту її отримання.

Відповідно до підписаної сторонами специфікації № 2 від 17.02.2015р. сторони визначили найменування, кількість, розмір, одиницю виміру, ціну та загальну суму товару, що підлягає поставці, а також у п.4 специфікації зазначили, що після підписання сторонами цього додатку (специфікації) всі попередньо підписані сторонами специфікації щодо погодження найменування та вартості товару за договором поставки № 81 від 12.02.2015р. втрачають свою чинність.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як свідчать матеріали справи, позивач на виконання умов договору передав відповідачу товар на загальну суму 385 818,30 грн., що підтверджується наявними у справі видатковими накладними та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, які оформлені належним чином.

Суд першої інстанції правильно встановив, що видаткові накладні відповідають вимогам ст. 9 Закону України від 16.07.1999р. № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та є первинними документами, які фіксують здійснення господарської операції (поставка товару) та початок перебігу строку для оплати за поставлений товар.

Враховуючи викладене та те, що відповідач за поставлений позивачем товар розрахувався частково, у нього утворилась заборгованість в розмірі 130 000,50 грн., яка визнана відповідачем та не спростовується ним і в апеляційній скарзі.

Оскільки відповідач не надав суду доказів в підтвердження сплати ним заборгованості перед позивачем у сумі 130 000,50 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені в сумі 17 202,32 грн., то судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Пунктом 8.3 договору сторони погодили, що у разі порушення відповідачем вимог п. 5.1 цього договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені від суми заборгованості, за кожний день прострочення.

Судова колегія, перевіривши наданий розрахунок пені, вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені на загальну суму 17 202,32 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності розрахунку пені та невірного визначення періоду її нарахування є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 887,07 грн. 3 % річних, то судова колегія вважає розрахунок 3% річних вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а також погоджується з висновками суду першої інстанції про їх задоволення з урахуванням ст. 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом, або договором не встановлений інший розмір процентів.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення збитків від інфляції в розмірі 41 306,79 грн., суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 40 965,65 грн.

Так, відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.97р. № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" при застосуванні індексу інфляції, даний індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з врахуванням цього місяця, а з 16 по 31 число, розрахунок збитків від інфляції здійснюється з наступного.

Як правильно встановив суд першої інстанції, з наданого позивачем розрахунку збитків від інфляції вбачається, що позивач за видатковою накладною № а-00000037 від 19.02.2014р. та № а-00000045 від 24.02.2015р. здійснив їх нарахування на кожну дату місяця.

Судова колегія, перевіривши розрахунок збитків від інфляції, дійшов до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині частково в сумі 40 965,65 грн., оскільки за видатковою накладною № а-00000037 від 19.02.2015р. за березень 2015р. збитки від інфляції складають 5132,21 грн.; за видатковою накладною № а-00000045 від 24.02.2015р. за період березень-квітень 2015р. збитки від інфляції складають 12636,70 грн.; за видатковою накладною № а-00000049 від 26.02.2015р. за період березень-квітень 2015р. збитки від інфляції складають 14720,45 грн.; за видатковою накладною № а-00000057 від 05.03.2015р. за період березень-квітень 2015р. збитки від інфляції складають 8476,29 грн., всього - 40 965,65 грн.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі представник відповідача посилається на те, що платежі за видатковими накладними № а-00000045 від 24.02.2015р., № а-00000049 від 26.02.2015р. та № а-00000057 від 05.03.2015р. відповідач повинен був здійснити 02.03.2015р., 04.03.2015р. та 12.03.2015р., відповідно, тому вважає, що збитки від інфляції за цими накладними повинні розраховуватись лише за квітень місяць, а не за березень-квітень 2015р., як це зроблено позивачем.

Суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги такі посилання відповідача, оскільки відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.97р. № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" сума боргу, що існує в період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з врахуванням цього місяця, тому, позивач правомірно визначив період індексації боргу за видатковими накладними № а-00000045 від 24.02.2015р., № а-00000049 від 26.02.2015р. та № а-00000057 від 05.03.2015р. - з березня 2015р. по квітень 2015р.

Також, твердження відповідача щодо нарахування 3% річних, збитків від інфляції та пені по 12.05.2015р., а не по дату подання позову до суду, тобто до 06.04.2015р., суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованими з посиланням на те, що визначення кінцевої дати нарахування компенсаційних виплат за невиконання боржником існуючого грошового зобов'язання є виключно правом кредитора (позивача) та не обмежується датою подання ним позову до суду.

В апеляційній скарзі відповідач просить суд відповідно до ст. 121 ГПК України розстрочити сплату боргу відповідно до поданого клопотання.

Проте, дане клопотання відповідача не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Частиною 1 статті 121 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Таким чином, виходячи зі змісту частини 1 статті 121 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розстрочку виконання рішення суду може бути розглянуте лише на стадії виконання судового рішення та лише тим господарським судом, що видав виконавчий документ, яким у відповідності до статті 116 Господарського процесуального кодексу України є наказ, що видається після набрання рішенням законної сили.

Враховуючи апеляційне оскарження відповідачем рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015 р. у справі №922/2493/15 та не набрання ним законної сили, вказане клопотання відповідача не підлягає розгляду Харківським апеляційним господарським судом.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги відповідача не спростували зроблених судом першої інстанції висновків, в апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме судом першої інстанції неповно з'ясовані обставин, що мають значення для справи, та які висновки не відповідають обставинам справи, а також які норми матеріального та процесуального права були порушені судом першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду повністю погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015 р. у справі № 922/2493/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.06.2015 р. у справі № 922/2493/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 14.07.2015р.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Россолов В.В.