КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2015 р. Справа№ 910/1145/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Остапенко С.Г. - за дов.

від відповідача: Нетяцький А.С. - за дов.

Шендріков Д.О. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2015

у справі № 910/1145/15-г (суддя Селівон А.М.)

за позовом Міністерства оборони України

до Державної компанії з експорту та імпорту продукції та послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт»

про стягнення 6 486,12 грн.

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (далі, позивач або МОУ) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної компанії з експорту та імпорту продукції та послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (далі, відповідач) про стягнення неправомірно утриманих в якості комісійної плати 6 486,12 грн. за Договором комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку № 270/4/25-11ЗР від 28.02.2011.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно утримано в якості комісійної плати грошові кошти у розмірі 6 486,12 грн., які надійшли за реалізоване військове майно, проте не були перераховані до державного бюджету.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.04.2015 у справі № 910/1145/15-г у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач діяв у відповідності до умов Договору комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку № 270/4/25-11ЗР від 28.02.2011 та приписів чинного законодавства, а доводи позивача щодо неправомірного утримання відповідачем 6 486,12 грн. комісійної винагороди є необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються фактичними обставинами справи. Положення Методики визначення розміру комісійної плати, що сплачується уповноваженим підприємствам (організаціям), які реалізують військове майно, на яку посилається позивач, не підлягають застосуванню під час визначення розміру комісійної винагороди за Договором, оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли до моменту набрання чинності вказаною Методикою.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2015 у справі № 910/1145/15-г та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом безпідставно не було взято до уваги положення Методики визначення розміру комісійної плати, що сплачується уповноваженим підприємствам (організаціям), які реалізують військове майно, яка затверджена наказом Міністра оборони України № 616 від 24 листопада 2010 року, оскільки спірні правовідносини виникли під час утримання відповідачем комісійної плати за договором та перерахунку суми комісійної плати, тобто у час, коли Методика вже була чинною.

Також, апелянт наголосив на тому, що судом не взято до уваги положення другого речення пункту 5.1. Договору комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку № 270/4/25-11ЗР від 28.02.2011, у якому сторонами погоджено, що перерахунок суми комісійної плати здійснюється виходячи з документально підтверджених витрат сторін щодо виконання умов спірного договору та фактичної суми коштів, що надійшли від покупця за реалізовані спецвироби.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2015 апеляційну скаргу позивача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 09.07.2015.

07.07.2015 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги МОУ відмовити, рішення суду залишити без змін.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 28.02.2011 між Міністерством оборони України (комітент) та Державною компанією з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення «Укрспецекспорт» (комісіонер) було укладено Договір комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку № 270/4/25-11ЗР (далі, Договір) (том 1, а.с. 12-20).

Відповідно до пункту 1.1. Договору комітент доручає комісіонеру, а комісіонер бере на себе зобов'язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать цьому Договору та виконати від свого імені, в інтересах комітента та за рахунок останнього контракт з покупцем-нерезидентом (далі, Покупець) на експортну поставку на умовах FOB морський порт «Октябрськ» м. Миколаїв відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати «Інкотермс» у редакції 2000 року, виробів (далі, Спецвироби) згідно зі Специфікацією Спецвиробів, які передаються комітентом комісіонеру для реалізації (додаток № 1 до Договору). При цьому реалізація Спецвиробів проводить серед покупців, які згідно з національним законодавством країни реєстрації можуть набувати права власності на Спецвироби, що відповідно до законодавства вилучені чи обмежені в цивільному обороті.

Згідно з пунктом 1.3. Договору комісіонер укладає та виконує окремий договір з третіми особами (далі, Виконавець) для проведення передпродажної підготовки Спецвиробів, зазначених у Додатку 1 до Договору.

При цьому, роботи з передпродажної підготовки виконуються за граничними цінами, які не можуть бути перевищеними та підлягають коригуванню за фактом виконаних робіт. Різниця між граничною вартістю робіт та вартістю фактично виконаних робіт перераховується на рахунок Комітента. За результатами виконаних робіт укладається відповідний Акт виконаних робіт, який направляється Комітенту.

У відповідності до пункту 12.1. Договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2011 року.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором комісії.

Відповідно до статті 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

У відповідності до частини 3 статті 1012 Цивільного кодексу України істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Частиною 1 статті 1013 Цивільного кодексу України визначено, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Згідно статті 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

За умовами пункту 6.1. Договору комісіонер не пізніше, як за 20 календарних днів до спланованої дати проведення технічної прийомки (інспекції) Спецвиробів письмово повідомляє комітента про персональний склад представників (у тому числі представників Покупця), які будуть виконувати технічну та остаточну прийомку Спецвиробів, із зазначенням: прізвища, імя, по-батькові та відповідних даних паспорту або документи, що його замінює.

Згідно пунктів 6.4, 6.5 Договору прийом - передача Спецвиробів від комітента до комісіонера (за кількістю та номенклатурою) здійснюється уповноваженими представниками Сторін у пункті, визначеному умовами передачі відповідно до пункту 3.1. Договору з оформленням Актів прийому-передачі спецвиробів від комітента до комісіонера, зразок якого наведено у Додатку 4 до цього Договору. Акти прийому-передачі Спецвиробів підписуються у п'яти примірниках: чотири примірники для комітента, один примірник для комісіонера. У триденний строк після передачі Спецвиробів Покупцю комісіонер письмово інформує комітента про передачу Спецвиробів Покупцю та надає акти-прийому-передачі. У встановленому порядку укладені Акти прийому-передачі є підтвердженням повного виконання комітентом зобов'язань за цим Договором в частині, що стосується передачі Специвробів комісіонеру для їх безпосередньої реалізації Покупцю, якщо інше не буде письмово погоджено сторонами.

Відповідно до пункту 4.1. Договору загальна сума Договору, за якою комітент передає для реалізації комісіонеру Спецвироби, підтверджується додатками до Договору, встановлюється Сторонами в розмірі 292 2200,00 грн. без ПДВ і включає залишкову вартість Спецвиробів (мінімальну вартість на умовах «франко-склад» згідно з Відомістю визначення залишкової вартості військового майна (Додаток 2 до Договору).

29.08.2011 відповідач отримав від покупця 1 508 400,34 грн. (еквівалент 188 975,00 дол. США) в якості передплати за 1260 одиниць спецвиробів, що підтверджується наявними матеріалах справи копіями повідомлення № 28145 від 29.08.2011 Укрексімбанку м. Київ та меморіального ордеру № 38238 від 02.09.2011 (том 1, а.с. 25-27).

Як вбачається із матеріалів справи, реалізація Спецвиробів була проведена в обсязі 1260 шт. Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи копіями підписаних сторонами Звіту про хід реалізації військового майна по Договору за грудень 2011 року та Акту (звіту комісіонера) про виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків по Договору.

Таким чином, за вказаним Договором відповідач надав позивачу посередницькі послуги, а тому мав право на їх оплату у визначених умовами договору порядку та розмірі.

Згідно пункту 1.6. Договору відшкодування витрат комісіонера на організацію реалізації Спецвиробів Покупцю за цим Договором, зазначених у Додатку 3 до цього Договору, сплата податків та обов'язкових платежів до бюджету, які безпосередньо пов'язані з реалізацією спецвиробів, а також нарахування суми комісійної плати здійснюється за рахунок коштів, які надійдуть на рахунок комісіонера від покупця спецвиробів.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що за виконання доручення за даним Договором комісіонер, з коштів, що перераховані Покупцем, отримує комісійну плату, що складає 5,43% (в тому числі ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих комісіонером від Покупця за контрактом за реалізовані Спецвироби (пункт 4 Додатку № 3 до Договору). Перерахунок суми комісійної плати здійснюється виходячи з документально підтверджених витрат сторін щодо виконання умов Договору та фактичної суми коштів, що надійшли від покупця за реалізовані Спецвироби.

Згідно з пунктом 5.2. Договору моментом відрахування (нарахування) комісійної плати є дата перерахування відповідачем позивачу коштів, що належать останньому.

Відповідно до пункту 5.3. Договору відповідач не має права утримати кошти (частину коштів) з тих, що перераховані йому покупцем за спецвироби в рахунок відшкодування своїх витрат, якщо ці витрати: не визначені договором та додатками до нього, не підтверджені відповідними фінансовими документами, не погоджені з позивачем, або понад розміри, що погоджені позивачем.

За умовами пункту 5.5. Договору кошти, які отримані комісіонером за реалізовані покупцю спецвироби, за виключенням комісійної плати та документально підтверджених сум витрат, понесених комісіонером при організації реалізації покупцю спецвиробів за даним Договором (у розмірах, погоджених з комітентом) протягом 5 днів з дати зарахування коштів на рахунок комісіонера перераховуються у гривнях на реєстраційний рахунок комітента у Держказначействі України.

У випадках, коли від Покупця на рахунок комісіонера надходить попередня оплата за спецвироби, кошти, які підлягають перерахуванню на рахунок комітента, комісіонер перераховує протягом 5 банківських днів з дати підписання Акту прийому - передачі спецвиробів від комісіонера до покупця.

Згідно пункту 5.6. Договору дату зарахування коштів на рахунок комісіонера комісіонер підтверджує довідкою банку. До п'ятого числа місяця, що слідує звітним, незалежно від обсягів комісіонер незалежно від обсягів фінансових операцій, пов'язаних з реалізацією, надсилає комітенту звіт про хід реалізації військового майна (Додаток № 5 до Договору).

У відповідності до статті 1020 Цивільного кодексу України комісіонер має право відраховувати належні йому за договором суми з усіх грошових коштів, що надійшли до нього для комітента, якщо інші кредитори комітента не мають переважного перед ним права на задоволення своїх вимог із грошових коштів, що належать комітентові.

Враховуючи вимоги пункту 5.1. Договору та пункту 4 зведеної відомості запланованих надходжень та витрат (Додаток № 3 до Договору) відповідачем було відраховано належну йому комісійну плату разом з нарахованим ПДВ в розмірі 81 906,14 грн., що становить 5,43% від отриманої від покупця суми коштів.

Позивач, посилаючись на наказ Міністра оборони України від 24.11.2010 № 616, яким затверджена Методика визначення розміру комісійної плати, що сплачується уповноваженим підприємствам (організаціям), які реалізують військове майно, зазначає, що розмір комісійної винагороди має становити 75 420,02 грн., тобто комісійна винагорода у розмірі 6 486,12 грн. (81 906,14 грн. - 75 420,02 грн.) утримана відповідачем неправомірно та має бути стягнута на користь позивача.

Зазначені твердження апелянта не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Порядок відчуження та реалізації військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил, встановлено Положенням про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 № 1919 (далі, Положення).

Згідно пункту 2 Положення реалізація військового майна - господарська операція, що здійснюється уповноваженим підприємством (організацією) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на військове майно іншим юридичним або фізичним особам на платній або компенсаційній основі.

Відповідно до абз. 5 пункту 12 цього Положення (в редакції, чинній на дату укладення Договору) розмір комісійної плати, що сплачується уповноваженим підприємствам (організаціям), які реалізують військове майно, визначається Міноборони за методикою, затвердженою Міноборони та погодженою з Мінекономрозвитку і Мінфіном.

Наказом Міністра оборони України № 616 від 24.11.2010 затверджено Методику визначення розміру комісійної плати, що сплачується уповноваженим підприємствам (організаціям), які реалізують військове майно (далі, Методика) та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.03.2011 за № 276/19014. Вказаний наказ Міністра оборони України від 24.11.2010 № 616, яким затверджено Методику, набрав чинності 21 березня 2011 року.

Згідно пункту 2.5. Методики під час укладання договорів комісії щодо відчуження та реалізації рухомого військового майна розмір комісійної плати встановлюється виходячи з розрахунків за цією Методикою, але не більше 5 відсотків від ціни реалізації військового майна.

Розмір комісійної винагороди, розрахований позивачем на підставі вказаного пункту Методики, виходячи з документально підтверджених витрат сторін щодо виконання умов Договору та суми коштів, які фактично надійшли від покупця, становить 75 420,02 грн.

Колегія судів зазначає, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку № 270/4/25-11ЗР від 28.02.2011, тобто до моменту набрання чинності вказаною Методикою.

Таким чином, посилання скаржника на необхідність застосування до правовідносин, що склались, норм Методики є безпідставними, оскільки остання набрала чинності лише 21.03.2011.

Також, колегія суддів зазначає, що згідно статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, укладаючи Договір комісії про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку № 270/4/25-11ЗР від 28.02.2011, сторонами було погоджено усі його істотні умови - предмет договору та його ціну, права та обов'язки сторін, строки виконання зобов'язань, умови прийому - передачі спецвиробів, відповідальність сторін, розмір комісійної плати, інші умови, що свідчить про те, що вказаний договір відповідає правовій природі договору комісії.

Частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України та статтею 188 Господарського кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено вчинення зміни або розірвання договору в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Умовами пункту 13.2. Договору сторони визначили, що будь - які зміни та доповнення до договору Дійсні, якщо вони оформлені у формі додаткових угод, підписані уповноваженими представниками сторін та засвідчені печатками сторін Договору.

У матеріалах справи відсутні докази внесення сторонами у відповідності до пункту 13.2. Договору будь - яких змін до умов Договору, зокрема, до пункту 5.1. вказаного Договору щодо розміру комісійної винагороди та визначення її у відповідності до Методики.

При цьому, доказів визнання недійсним чи розірвання Договору або окремих його положень суду також не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем у відповідності до пунктів 1.6., 5.1., 5.2., 5.5. Договору, погоджених сторонами, та вимог статей 1013 та 1020 Цивільного кодексу України було правомірно відраховано належну йому комісійну плату разом з нарахованим ПДВ в розмірі 81 906,14 грн., що становить 5,43% від отриманої від покупця суми коштів.

Доводи позивача щодо неправомірного утримання відповідачем 6 486,12 грн. комісійної винагороди є необґрунтованими, оскільки до спірних правовідносин положення Методики у даному випадку застосуванню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Міністерства оборони України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2015 у справі № 910/1145/15-г залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.04.2015 у справі № 910/1145/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/1145/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко