РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015Справа №910/9487/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції», м.Київ,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур», м.Київ,

за участю третьої особи 1 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Фонду державного майна України, м.Київ,

за участю третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Дочірнього підприємства «Київоблтурист», м.Київ,

про стягнення 2 505 000 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Бабич О.М. - по дов.

від відповідача: Конограй Н.В. - по дов.

від третьої особи 1: Федоровський В.Г. - по дов.

від третьої особи 2: Конограй Н.В. - по дов.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції», м.Київ звернулось до господарського суду м.Києва з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур», м.Київ про стягнення збитків в сумі 2 505 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням від 04.11.2011р. господарського суду м.Києва по справі №62/84 було визнано недійсним з моменту укладення підписаний 24.11.2004р. між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіям «Укрпрофтур» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» договір купівлі-продажу майнового комплексу загальною площею 2115,6 кв.м, розташований за адресою: м.Київ, пр.Перемоги, 150. Отже, на думу заявника, грошові кошти, сплачені Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» на виконання умов вказаного правочину, підлягають поверненню позивачу.

19.05.2015р. позивачем подано до суду заяву №34 від 19.05.2015р., в якій позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 2 505 000 грн. з посиланням на приписи ст.1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві без номеру та дати, що надійшов до господарського суду 18.05.2015р., проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на те, що станом на теперішній час право власності на майновий комплекс загальною площею 2115,6 кв.м, розташований за адресою: м.Київ, пр.Перемоги, 150, зареєстроване за позивачем, а отже, на думку відповідача, у заявника відсутні підстави для повернення грошових коштів.

Ухвалою від 06.05.2015р. господарського суду міста Києва залучено Фонд державного майна України та Дочірнє підприємство «Київоблтурист» до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Третя особа 1 під час розгляду спору у судовому засіданні 10.06.2015р. проти задоволення позовних заперечень не надала. У судовому засіданні 10.06.2015р. представник Фонду державного майна України зазначив про те, що майновий комплекс загальною площею 2115,6 кв.м, розташований за адресою: м.Київ, пр.Перемоги, 150, було повернуто позивачем, проте, реєстрацію права власності на наведений об'єкт за третьою особою 1 на теперішній час не проведено через відсутність у Фонду державного майна України грошових коштів для проведення відповідних реєстраційних дій.

Третя особа 2 у судовому засіданні 10.06.2015р. наголосила на необґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції», підтримавши позицію відповідача.

Щодо клопотання відповідача, яке заявлене у судовому засіданні 10.06.2015р., про відкладення розгляду справи з метою надання можливості для ознайомлення з матеріалами справи, витребування документів щодо перерахування позивачем грошових коштів та для укладання мирової угоди господарський суд зазначає наступне.

За змістом ст.22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Суд зазначає, жодних належних та допустимих у розмінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів ведення переговорів з метою укладання мирової угоди відповідачем до матеріалів справи не представлено. З боку позивача факт можливості вирішення спору мирним шляхом в судовому засіданні 10.06.2015р. було заперечено.

Одночасно, клопотання про витребування доказів, що відповідало б приписам ст.38 Господарського процесуального кодексу України, Приватним акціонерним товариством «Укрпрофтур» заявлено не було.

Крім того, суд зазначає, що ухвалу від 16.04.2015р. про порушення провадження по справі відповідачем було отримано 20.04.2015р., що підтверджується поштовим повідомленням №135, отже, за висновками суду, з означеного моменту у Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» було більш ніж достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи.

При цьому, судом враховано, що представники відповідача приймали участь у судовому засіданні, висловлювали свої доводи та міркування стосовно предмету спору.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Як зазначено вище, господарський суд має право відкласти розгляд справи лише у межах строків, передбачених ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Суд наголошує, що двомісячний строк вирішення спору фактично сплив, а отже у суду відсутня можливість відкладення розгляду спору на іншу дату.

Наразі, суд зазначає, що розгляд справи №910/9787/15 здійснюється з 14.04.2015р., а отже подальше відкладення може призвести до порушення приписів господарського процесуального законодавства України та вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків судового розгляду спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого наведене клопотання відповідача підлягає залишенню без задоволення, а справа - розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 10.06.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 24.11.2004р. між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу майнового комплексу.

З п.1.1 статуту відповідача вбачається, що Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» було перейменоване на Приватне акціонерне товариство «Укрпрофтур».

Пунктом 1.1 договору від 24.11.2004р. передбачено, що продавець продає (передає у власність), а покупець купує (приймає у власність) майновий компелкс, розташований за адресою: м.Київ, пр.Перемоги, 150, загальною площею 2115,6 кв.м, що складається з перелічених вище об'єктів.

За змістом п.2.1 договору від 24.11.2004р. продаж об'єкту здійснюється по договірній ціні, що складає 2087500 грн. Покупець також сплачує податок на додану варість - 20% в сумі 417500 грн. Загальна вартість об'єкту з урахуванням податку на додану вартість становить 2505000 грн.

Покупець у п.2.4 договору зобов'язався сплатити кошти, що зазначені в п.2.1, протягом десяти банківських днів, починаючи з дня підписання правочину. Перерахування покупцем ціни об'єкта здійснюється на поточний рахунок Дочірнього підприємства «Київоблтурист» Українського закритого акціонерного товариства туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» (п.2.5 договору від 24.11.2004р.).

У п.3.1 договору від 24.11.2004р. встановлено, що продавець зобов'язується протягом п'яти календарних днів з моменту повної сплати ціни продажу об'єкта та компенсаційних витрат, зазначених у п.2.3 цього договору, передати майно покупцю за актом приймання-передачі, а також надати йому документи, що є у продавця.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов вказаного договору покупцем було перераховано на рахунок, що визначений у п.2.5 правочину, грошові кошти на зазагльну суму 2505000 грн., про що свідчать представлені позивачем до матеріалів справи копії платіжних доручень №121 від 06.12.2004р., №118 від 01.12.2004р., №117 від 26.11.2004р. №87 від 29.10.2004р.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи судом ухвалою від 16.04.2015р. було зобов'язано, в тому числі, Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» та Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» надати банківські виписки з відтиском печатки банку щодо розрахунків між Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» () та Дочірнім підприємством «Київоблтурист» () Закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» () за договором б/н від 24.11.2004р. купівлі-продажу майнового комплексу за період з 24.11.2004р. по 24.04.2015р.

На виконання вимог суду, Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» разом з супровідним листом №4032/4/07-2-6БТ від 28.04.2015р. було представлено до матеріалів справи платіжні дорученя №121 від 06.12.2004р., №118 від 01.12.2004р., №117 від 26.11.2004р. №87 від 29.10.2004р.

Наразі, господарський приймає до уваги перелічені вище розрахункові документи як належні докази проведення позивачем оплати за об'єкт продажу у межах договору від 24.11.2004р. При цьому, суд виходить з наступного.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Відповідно до п.3.1 Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої Постановою №22 від 21.01.2004р. правління Національного банку України, платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Згідно додатку 2, 8 зазначеної Інструкції для заповнення реквізиту №50 (дата надходження) зазначаються число, місяць та рік отримання банком платника розрахункового документа: цифрами у форматі ДД/ММ/РРРР або число зазначається цифрами ДД, місяць - словом і рік - цифрами РРРР, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.

Наразі, представлені до матеріалів справи Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» платіжні доручення відповідають вимогам Інструкції «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті».

Одночасно, на виконання вимог суду Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» було надано довідку №10.301-113257 від 06.05.2015р., зі змісту якої вбачається, що на поточний рахунок третьої особи 2 за договором від 24.11.2004р. надходили грошові кошти за платіжними дорученнями №117 від 26.11.2004р., №118 від 02.12.2004р. та №06.12.2004р. Судом прийнято до уваги, що фактично не зазначення у вказаній довідці відомостей щодо проведення зарахування грошових коштів за платіжним дорученням №87 від 29.10.2004р. обумовлене тим, що у вказаному розрахунковому документі відсутнє посилання на договір від 24.11.2004р. При цьому, протягом розгляду спору у судових засіданнях відповідачем та третьою особою 2 факт перерахування позивачем повної суми оплати за договором від 24.11.2004р. не спростований не був.

Оцінюючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» свої обов'язки зі сплати продавцю ціни нерухомого майна за договором від 24.11.2004р. було виконано в повному обсязі.

За приписами ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як свідчать матеріали справи, у провадженні господарського суду м.Києва знаходилась справа №62/84 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідача 1, Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» до відповідача 2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити певні дії.

Рішенням від 01.11.2011р. господарського суду м.Києва по справі №62/84 визнано недійсним з моменту укладення підписаний 24.11.2004р. між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіям «Укрпрофтур» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» договір купівлі-продажу майнового комплексу загальною площею 2115,6 кв.м, розташований за адресою: м.Київ, пр.Перемоги, 150; визнано за державою в особі Фонду державного майна України, м.Київ право власності на майновий комплекс загальною площею 2115,6 кв.м, розташований за адресою: м.Київ, пр.Перемоги, 150; витребувано у власність держави в особі Фонду державного майна України, м.Київ з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції», м.Київ майновий комплекс загальною площею 2115,6 кв.м, розташований за адресою: м.Київ, пр.Перемоги, 150.

Постановою від 18.11.2013р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 20.05.2014р. Вищого господарського суду України рішення від 01.11.2011р. господарського суду м.Києва по справі №62/84 залишено без змін. Постановою від 28.10.2014р. відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» про перегляд Верховним Судом України постанови від 20.05.2014р. Вищого господарського суду України.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, рішення від 01.11.2011р. господарського суду м.Києва по справі №62/84, яке залишено в силі постановою від 18.11.2013р. Київського апеляційного господарського суду та постановою від 20.05.2014р. Вищого господарського суду України, має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти, зокрема, щодо недійсності підписаного 24.11.2004р. між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіям «Укрпрофтур» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» договору купівлі-продажу майнового комплексу загальною площею 2115,6 кв.м повторного доведення не потребують.

Як свідчать матеріли справи, а саме акт б/н від 14.05.2015р. державного виконавця та постанова від 18.05.2015р. головного державного виконавця органу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції Козиревої Т.І., майновий комплекс загальною площею 2115,6 кв.м, розташований за адресою: м.Київ, пр.Перемоги, 150, було повернуто у власність держави та закрито виконавче провадження №44502387 у зв'язку з фактичним виконанням рішення від 01.11.2011р. господарського суду м.Києва по справі №62/84.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту прав визначений у ст.16 вказаного нормативно-правового акту та ст.20 Господарського кодексу України. При цьому, ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ч.ч.1, 5 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до позиції, викладеної у листі від 24.11.2008р. Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст.16 Цивільного кодексу України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Згідно з ст.1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, в силу частини 2 даної статті, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Пунктом 1 ч.3 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст.509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Тобто, з огляду на наведене вище, господарський суд зазначає, що у разі визнання судом відповідного договору недійсним, то все майно, в тому числі, грошові кошти, набуте сторонами на підставі умов такого правочину є безпідставно набутим, а отже, підлягає поверненню контрагентам.

Аналогічну правову позицію щодо застосування приписів ст.1212 Цивільного кодексу України наведено у постанові від 02.10.2013р. Верховного Суду України по справі №6-88цс13.

При цьому, суд наголошує, що за приписами ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи докази визнання недійсним з моменту укладення підписаного 24.11.2004р. між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіям «Укрпрофтур» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» договору купівлі-продажу майнового комплексу загальною площею 2115,6 кв.м, розташованого за адресою: м.Київ, пр.Перемоги, 150, господарський суд зазначає, що у Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур», як продавця за договором, відсутня правова підстава для отримання від Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції», як покупця, ціни товару.

Відповідно до п.2.15 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, тому на особу, яка не брала участі в правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. Аналогічну позицію наведено постанові від 28.04.2014р. Вищого господарського суду України про справі № 910/12073/13.

Наразі, господарський суд зауважує, що фактичне виконання покупцем за договором, підписаним 24.11.2004р. між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіям «Укрпрофтур» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції», свого обов'язку з оплати майна шляхом перерахування грошових коштів не безпосередньо на рахунок продавця, а на визначений у п.2.5 правочину рахунок Дочірнього підприємства «Київоблтурист» Українського закритого акціонерного товариства туризму та екскурсіях «Укрпрофтур», не нівелює факту належного виконання позивачем свого обов'язку за договром та фактичного приймання такого виконання саме відповідачем.

При цьому, слід звернути увагу, що у ст.627 Цивільного кодексу України зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Як вказувалось вище, договір від 24.11.2004р. було підписано обома контрагентами та скріплено печатками суб'єктів господарювання, що фактично вказує на те, що визначення у правочині такого порядку оплати покупцем продавцю вартості майна, як перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок, що належить іншій особі, відповідає внутрішній волі контрагентів.

Крім того, слід наголосити, що перерахування позивачем грошових коштів на рахунок Дочірнього підприємства «Київоблтурист» Українського закритого акціонерного товариства туризму та екскурсіях «Укрпрофтур» в повному обсязі відповідає погодженим сторонами умовам договору та вказує на належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» своїх обов'язків перед Приватним акціонерним товариством «Укрпрофтур», як продавцем за договором, а отже, саме у останнього, у зв'язку з визнанням договору недійсним, і виникає обов'язок повернути грошові кошти покупцю.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, з огляду на всі фактичні обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» до Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» про стягнення 2 505 000 грн. є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Стосовно заяви без номеру та дати, що надійшла до суду 09.06.2015р., Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунки Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» в межах суми позову суд зазначає таке.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві та забороною на вчинення певних дій.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

Одночасно, господарський суд зауважує, що накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене. Аналогічну позицію наведено у п.7.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову».

З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача позбавлене будь-якого доказового обґрунтування, останнє залишене судом без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за звернення до господарського суду з вимогами майнового характеру покладається на відповідача.

Одночасно, при розподіленні судових витрат, судом встановлено, що всупереч приписам ст.4 Закону України «Про судовий збір» позивачем судовий збір в сумі 1827 грн. (1,5 розмірів мінімальної заробітної плати) за подання заяви про забезпечення позову сплачено не було.

У відповідності до п.2.22 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» господарським процесуальним законодавством не передбачено можливості повернення господарським судом заяви у зв'язку з неподанням доказів сплати суми судового збору (наприклад, заяви про забезпечення позову), внаслідок чого суд повинен розглянути зазначену заяву й за відсутності таких доказів, а розподіл відповідних сум судового збору здійснити між сторонами згідно із ст.49 названого Кодексу у залежності від результатів розгляду відповідної заяви; про такий розподіл може бути зазначено і в рішенні (постанові) господарського суду, прийнятому(-ій) за результатами розгляду справи, або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

З огляду на висновки суду стосовно відсутності підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» про забезпечення позову, господарський суд зазначає, що судовий збір в розмірі 1827 грн. підлягає стягненню з позивача на користь Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні заяви без номеру та дати, що надійшла до суду 09.06.2015р., Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» про забезпечення позову.

Задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур», м.Київ про стягнення 2 505 000 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» (02002, м.Київ, Дніпровський район, вул.Раїси Окіпної, буд.2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» (04050, м.Київ, Шевченківський район, вул.Глибочицька, буд.33-37, ) грошові кошти в розмірі 2 505 000 грн. та судовий збір в сумі 50100 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітальні інвестиції» (04050, м.Київ, Шевченківський район, вул.Глибочицька, буд.33-37, ) судовий збір в сумі 1827 грн. на користь Державного бюджету України.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 10.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 15.06.2015р.

Суддя Любченко М.О.