ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2015 р.Справа № 922/2675/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Лобову Р.М.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків, Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, м. Харків; 2. Фізична особа-підприєемць ОСОБА_4, м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 1105573,97 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_5, дов. від 16.05.2014р.;

Представник відповідача - не з'явився;

Перша третя особа - не з'явився;

Друга третя особа - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Харків, звернувся з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків, про стягнення заборгованості за Договором про проведення взаєморозрахунків між сторонами по Договору оренди нерухомого майна №2 від 10.10.2011р. в розмірі 1105573,97 грн., з яких: 528840,00 грн. - сума основного боргу, з урахуванням індексу інфляції, 13238,63 грн. - 3% річних, 113495,34 грн. - пеня, 450000,00 грн. - неустойка. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 30.04.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.06.2015р. о 12:45 год.

Ухвалою господарського суду від 23.06.2015р. залучено до участі у справі Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3, м. Харків та Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4, м. Харків. Продовжено строк розгляду даного спору за межами двомісячного строку до 13.07.2015р.

У судовому засіданні 09.07.2015р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Через канцелярію суду надав додаткові пояснення по справі (вх. № 27841), які судом долучені до матеріалів справи.

Представники відповідача та третіх осіб у судове засідання не з'явились, про причину неявки суд не повідомили, додаткових доказів по справі - суду не надали. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін, під час судового розгляду, судом встановлено наступне:

01.01.2008 р. між позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) був укладений договір оренди нерухомого майна №2 (надалі - договір оренди), за яким орендодавець зобов'язався передати, а орендар прийняти в строкове платне користування нежитлові приміщення 1-го поверху № 39-53 загальною площею 243,8 кв.м., що знаходяться в будівлі літ. "А-9" за адресою: АДРЕСА_3, які належать орендодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Котляровою О.М., зареєстрованого у реєстрі за №1933 та зареєстрованого 05.12.2006 р. в Комунальному підприємстві "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за реєстраційним номером 17014241, номер запису 5341 у книзі 1, для використання його орендарем з метою здійснення торгової діяльності.

Об'єкт оренди передається орендодавцем (позивачем) орендарю (відповідачу) на підставі акту приймання - передачі на протязі трьох календарних днів з моменту підписання цього договору (п. 2.1 договору оренди).

Згідно з п. 2.3 договору оренди по закінченню строку оренди або у випадку дострокового розірвання цього договору, орендар зобов'язаний на протязі 14 календарних днів з моменту закінчення строку дії договору або з дати його дострокового розірвання повернути орендодавцю (позивачу) об'єкт оренди за актом приймання - передачі в належному стані.

Пунктом 4.1 вищенаведеного договору оренди сторони погодили, що розмір орендної плати складає 20000,00 грн. в місяць.

Орендна плата сплачується орендарем до 5-го числа кожного поточного місяця авансом в готівковій або в безготівковій (шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок) формі.

Вартість орендної плати та порядок її внесення можуть бути змінені за письмовим узгодженням сторін (п.п. 4.2 - 4.3 договору оренди).

Відповідно до п. 4.6 договору оренди, по закінченню кожного звітного місяця, між сторонами підписується акт виконаних робіт, в якому серед іншого вказується вартість спожитих орендарем комунальних послуг. Орендар компенсує орендодавцю вартість спожитих ним комунальних послуг, за які перед комунальними службами орендодавець здійснює розрахунок, до 20-го числа місяця, наступного за звітним в готівковій або безготівковій формі.

Пунктом 6.1 договору оренди сторони погодили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2008 р.

Пролонгація договору здійснюється у відповідності з вимогами діючого законодавства України (п. 6.2 Договору).

01.01.2008р. сторонами був підписаний акт прийому-передачі нерухомого майна відповідно до умов договору оренди від орендодавця орендарю.

25.12.2009р. сторонами була укладена додаткова угода №3 до договору оренди, якою сторони продовжили строк дії договору оренди до 31.12.2010р. та внесли зміни до пунктів 4.1 та 4.6 договору, виклавши їх у наступній редакції:

" 4.1. Розмір орендної плати становить 7125,00 грн. в місяць.

4.6. Між сторонами підписується акт виконаних робіт у останній день кожного кварталу.".

25.12.2010р. сторонами була укладена додаткова угода №4 до договору оренди, якою сторони продовжили строк дії договору оренди до 31.12.2011р.

31.08.2011р. сторони уклали додаткову угоду №5 до договору оренди, якою сторони внесли зміни до п. 4.1 договору оренди, збільшивши розмір орендної плати до 15000,00 грн. в місяць.

01.10.2011р. сторонами була укладена додаткова угода №6 до договору оренди, якою сторони продовжили строк дії договору оренди до 01.12.2012 р.

Як зазначає позивач, в період з 01.12.2012р. по 25.02.2014р. відповідач в користувався орендованим приміщенням та не сплачував орендну плату, в зв'язку з чим, на його адресу було направлено вимогу про сплату заборгованості за договором №2 від 01.01.2008р. в сумі 1336894,11 грн.

Відповіді на зазначену претензію позивач не отримав, сума заборгованості відповідачем сплачена у добровільному порядку сплачена не була, що і стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду із вимогою про стягнення на свою користь 1105573,97 грн., з яких: 390000,00 грн. - сума основного боргу, 138840,00 грн. - індекс інфляції, 13238,63 грн. - 3% річних, 113495,34 грн. - пеня, 450000,00 грн. - неустойка, в порядку ст. 785 ЦК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності зі ст. 204 ЦК України договори (оренди) та суборенди укладені між його сторонами, як цивільно-правові правочини, є правомірними на час розгляду справи, оскільки їх недійсність прямо не встановлено законом, та вони не визнані судом недійсними, тому зобов'язання за цими договорами мають виконуватися належним чином.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму (оренди), згідно якого та в силу ст. 759 ЦК України, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні правові норми встановлені ч.1 ст.283 ГК України.

Згідно п.6 названої статті, до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статті 284 ГК України орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Пунктом 1 статті 286 ГК кодексу України встановлено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Відповідно до пункту 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, а відповідно до ч. 5 зазначеної правової норми, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлений частиною 3 статті 285 ГК України.

Даний договір оренди є підставою для виникнення у його сторін прав та обов'язків, визначених цим договором.

Статтею 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Пунктом 6.1 договору оренди сторони погодили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2008 р.

Пролонгація договору здійснюється у відповідності з вимогами діючого законодавства України (п. 6.2 Договору).

Додатковими угодами до договору оренди №3,№4,№6 дія договору була продовжена до 31.12.10р.,31.12.11р., 01.12.12р.

Відповідно до п. 2.3. Договору, після закінчення строку оренди або у разі дострокового розірвання даного договору, орендар зобов'язаний протягом 14 календарних днів з моменту закінчення строку дії договору або з дати його дострокового розірвання, повернути орендодавцю об'єкт оренди за актом приймання-передачі в належному стані, не гіршому, ніж при передачі в оренду, з урахуванням показників природного фізичного зносу.

Як свідчать матеріали справи, в період з 01.12.2012р. по 25.02.2014р. відповідач користувався орендованим приміщенням.

Даний факт підтверджується поясненнями, наданими в процесі розгляду даного спору, третьою особою - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (вх. № 27297), з яких вбачається про існування суборендних правовідносин між нею та ФОП ОСОБА_2 в період з червня 2010 року до 31.03.2014р. стосовно нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_3, які належали позивачу у справі на праві приватної власності та передані у користування відповідачу у справі за договором оренди.

Останній договір суборенди № 9х/13 від 17.04.2013р. був укладений на тимчасове платне користування нежитловими приміщеннями площею 220 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 строком до 31 грудня 2014 року. В подальшому, цей договір був припинений за погодженням сторін з 31 березня 2014 року на підставі ухвали Господарського суду Харківської області по справі № 922/2793/14 від 23.09.2014 року, якою затверджено мирову угоду між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору суборенди № 9х/13 від 17.04.2013 року з 31.03.2014 року.

Згідно ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутністю заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, якій був раніше встановлений договором.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 ГК України, договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 ГК України.

Частиною 1 статті 188 ГК України та ст. 525 ЦК кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

З огляду на викладене та враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази припинення дії договору, у встановленому договором та діючим законодавством порядку та доказів передачі орендованого майна, зокрема акту прийому - передачі орендованого майна, суд вважає, договір оренди діяв до 25.02.14р., тобто, до моменту фактичної згоди сторін про його припинення.

Додатковою угоду №5 до договору оренди від 31.08.2011р., сторони погодили, здійснивши внесення змін до п. 4.1 договору оренди, розмір орендної плати - 15000,00 грн. в місяць.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 614 ЦК України встановлено, що особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

В обґрунтовування позову позивач посилається на встановлення всіх цих фактів порушення умов договору оренди та просив стягнути на свою користь суму основного боргу (орендної плати) за період з 01.01.2012р. по 25.02.2014р. в розмірі 390000,00 грн.

В подальшому, в процесі розгляду даного спору, позивач в наданих до суду письмових пояснення (вх. № 27673), з огляду на подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, із урахуванням встановлених строків загальної позовної давності, просив стягнути на свою користь суму основного боргу в розмірі 330000,00 грн., за період з 01.05.2012р. по 25.02.2014р.

Отже, суд вважає, що відповідач прострочив виконання зобов'язання щодо сплати орендної плати за період з 01.05.2012р. по 25.02.2014р.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би спростовував позовні вимоги, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача орендної плати за період з 01.05.2012р. по 25.02.2014р.,правомірна та обґрунтована, така що підтверджена матеріалами справи та не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню,, натомість, судом зроблено власний розрахунок суми основного боргу за зазначений період, з урахуванням якого на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу (орендної плати) у розмірі 328392,86 грн.

Розглянувши вимогу позивача про стягнення з відповідача на свою користь суми пені в розмірі 113495,34 грн. та заяву відповідача про застосування строків позовної давності, в порядку ст. 267 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В силу ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок розірвання договору.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Відповідно до частини першої статті 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відтак, частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

У відповідності до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи зазначені правові норми та те, що матеріали справи містять заяву відповідача про застосування позовної давності, суд вважає, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення пені в розмірі 13238,63 грн. після спливу встановленого Законом строку позовної давності в один рік, що в силу ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Розглянувши вимогу позивача про стягнення на свою користь інфляційних втрат в розмірі 138840,00 грн. та 3% річних в розмірі 13238,63 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Судом зроблено перерахунок суми інфляційних втрат, нарахованих позивачем відповідачу, який є відмінним від розрахунку позивача. Однак, враховуючи, що власний розрахунок суду є більшим, ніж заявлено позивачем, суд приймає розрахунок позивача та вважає за необхідне стягнути з відповідача суму інфляційних втрат в розмірі 138840,00 грн.

Розрахунок суми 3% річних, зроблений позивачем, виходячи з загальної простроченої суми основного боргу за період з 26.02.2014р. по 14.04.2015р. та який, на його думку, становить 13238,63 грн. Натомість, судом було здійснено перерахунок зазначеної суми, з якого вбачається, що розрахунок 3% річних за зазначений позивачем період на суму заборгованості з орендної плати із розрахунку 328392,86 грн., становить 11147,36 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь суми неустойки в порядку ст. 785 ЦК України в розмірі 450000,00 грн., нарахованої за неповернення приміщення за актом приймання-передачі, за період з 01.12.2012р. по 25.02.2014р., суд відмовляє в її задоволені з огляду на зазначене.

Ст. 785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму, наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Матеріали справи свідчать про те, що в зазначений період договір оренди не припинив свою дію та діяв . Даний факт не спростований сторонами судового процесу, а отже у суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 450000,00 грн за період - з 01.12.2012р. по 25.02.2014р., в зв'язку з неповерненням орендарем приміщення, після припинення дії договору оренди.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з чим судові витрати в даній справі покладаються на відповідача, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 22, 27, 32, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61171, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61022, АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_2) суму основного боргу за договором оренди від 01.01.2008р. в розмірі 328392,86 грн., інфляційні втрати в розмірі 138840,00 грн., 3% річних в розмірі 11147,36 грн., суму судового збору в розмірі 9567,60 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14.07.2015 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2675/15