КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. справа№ 910/11187/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - не з'явились

відповідача - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

на рішення Господарського суду м. Києва від 19.05.2015 р.

у справі № 910/11187/15 (суддя - Лиськов М.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

про стягнення 5 553,37 грн

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» (далі - позивач) звернулось з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (далі - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку зворотної вимоги, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 5 553,37 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 р. у справі № 910/11187/15 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/11187/15 від 19.05.2015 р., Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що єдиним доказом розміру оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, є висновок суб'єкта оціночної діяльності, зокрема, звіт про оцінку транспортного засобу № 13/10/828/590599, а не рахунок СТО. Також скаржник зазначає, що сума завданого збитку, яка визначена у звіті про оцінку транспортного засобу, визначена з урахуванням податку на додану вартість, а тому виникає необхідність зменшити суму страхового відшкодування на суму вказаного податку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2015 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/11187/15, а розгляд справи призначено на 14.07.2015 р.

В засідання суду, призначене на 14.07.2015 р., представники сторін не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначених представників суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначених представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

20.07.2012 р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі - страховик) та Кошином Борисом Олексійовичем (далі - страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № -01-01 (далі - договір страхування).

За умовами договору страхування позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу «Фіат», державний реєстраційний номер АН 2672 ІА.

16.05.2013 р. у м. Донецьк відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого ТЗ, під керуванням Кошина Бориса Олексійовича та транспортного засобу «ЗАЗ», державний реєстраційний номер АН 1719 ЕВ під керуванням Сівака Тоні Юрійовича.

Дорожньо-транспортна пригода відбулася з вини водія автомобіля «ЗАЗ», державний реєстраційний номер АН 1719 ЕВ, під керуванням Сівака Тоні Юрійовича, що підтверджується постановою Куйбишевського районного суду міста Донецька від 23.07.2013 р. № 259/4801/13-п.

Згідно з рахунками № СФ-0000377 від 03.05.2013 р. та № 1/30 від 30.05.2013 р. вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Фіат», державний реєстраційний номер АН 2672 АІ, складає 57 401,15 грн.

Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу № 13/10/828/590599 від 31.10.2013 р. вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу пошкодженого автомобіля становить 50 174,38 грн.

На підставі договору добровільного страхування наземного транспорту № -01-01 від 20.07.2012 р., заяви страхувальника від 19.08.2013 р., страхового акту № 2723-02 від 25.06.2013 р. та додатку до нього від 24.09.2013 р. ПрАТ «СК «ВУСО» виплатило ремонтній організації страхове відшкодування в розмірі 56 096,15 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 7347 від 25.06.2013 р., № 7348 від 25.06.2013 р., № 11581 від 24.09.2013 р.

Встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ЗАЗ», державний реєстраційний номер АН 1719 ЕВ, за шкоду, завдану майну третіх осіб під час ДТП, згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АВ № 7328448 була застрахована ПрАТ «СК «Провідна», що підтверджується витягом з бази даних Моторного (транспортного) бюро України станом на момент виникнення ДТП.

06.11.2013 р. позивач звернувся до відповідача із регресною вимогою № 5537 про відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 56 096,15 грн.

02.12.2013 р. ПрАТ «СК «Провідна» надіслало на адресу позивача листа та повідомило останнього про те, що страхова виплата буде здійснена у сумі 44 446,63 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, здійснив виплату суми страхового відшкодування частково, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у сумі 5 553,37 грн.

Як передбачено ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Положеннями ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Як передбачено п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції станом на момент скоєння ДТП), при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за цими вимогами.

Такою особою є водій автомобіля «ЗАЗ», державний реєстраційний номер АН 1719 ЕВ - Сівак Тоні Юрійович, однак, оскільки його цивільно-правова відповідальність перед третіми особами застрахована у ПрАТ «СК «Провідна», тому останній стає відповідальною особою, адже, внаслідок укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик в межах страхової суми несе відповідальність за шкоду, завдану застрахованою ним особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Судом враховано умови полісу добровільного страхування серії АВ № 7328448, відповідно до якого встановлено ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну у розмірі 50 000,00 грн та франшизу у розмірі 0,00 грн.

За таких обставин, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо виникнення у позивача права вимоги до відповідача, а відтак, є правомірним задоволення позову щодо стягнення 5 553,37 грн (50 000,00 грн ліміт відповідальності - 44 446,63 грн, що були сплачені відповідачем).

Стосовно доводів скаржника про те, що єдиним доказом розміру оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, є висновок суб'єкта оціночної діяльності, зокрема, звіт про оцінку транспортного засобу № 13/10/828/590599, а не рахунок СТО, колегія зазначає наступне.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизі пошкодженого майна.

Згідно з листом Верховного Суду України від 19.07.2011 р. «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування», визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення розміру заподіяної шкоди, як правило, виходять із фактичної (реальної) суми, встановленої висновком судової автотоварозначної експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, ні нормами законодавства про страхування, ні договором страхування, укладеним між позивачем та страхувальником, не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням виключно звіту суб'єкта оціночної діяльності, а тому, правомірним є визначення позивачем розміру страхового відшкодування на підставі рахунків-фактур № СФ-0000377 від 03.05.2013 р. та № 1/30 від 30.05.2013 р.

Наведене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постановах від 21.01.2014 р. у справі № 910/11450/13, від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 15.01.2013 р. у справі № 5011-72/9778-2012, від 30.01.2013 р. у справі № 5011-35/11156-2012, від 13.05.2013 р. у справі № 5011-50/17051-2012, від 30.07.2013 р. у справі № 910/3655/13.

Крім того, жодних заперечень чи скарг від Кошина Бориса Олексійовича стосовно розміру страхового відшкодування не надходило, отже сума, визначена ПрАТ «СК «ВУСО», була прийнята та погоджена страхувальником.

З положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що під оціненою шкодою в ньому розуміється шкода, оцінена насамперед страховою компанією. Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, як страховиком за договором добровільного страхування наземного транспорту, виплачено страхове відшкодування особі (виконавцю послуг), що здійснювала відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу, в розмірі, визначеному відповідно до виставленого нею рахунку.

Наведене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постанові від 26.02.2015 р. у справі № 910/21328/14.

Доводи скаржника про те, що сума завданого збитку, яка визначена у звіті про оцінку транспортного засобу визначена з урахуванням податку на додану вартість, а тому виникає необхідність зменшити суму страхового відшкодування на суму вказаного податку, колегія вважає необгрунтованими та безпідставними, враховуючи наступне.

Встановлено, що сума страхового відшкодування була перерахована позивачем на рахунок ФОП Трофимова А.В. та на рахунок Карлова В.І.

Обидва Суб'єкти підприємницької діяльності у своїх рахунках не нараховували податок на додану вартість, що підтверджується рахунком-фактурою № СФ0000377 від 31.05.2013 р. та рахунком-фактурою № 1/30 від 30.05.2013 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків.

Таким чином, збитки у вигляді ПДВ виникають виключно при ремонті автомобіля у платника зазначеного податку. При ремонті транспортного засобу у особи, що не є платником ПДВ, такий збиток не виникає і тому не може автоматично включатися до складу витрат, пов'язаних із відновлювальним ремонтом.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 р. у справі № 910/11187/15 - без змін.

2. Матеріали справи №№ 910/11187/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран