ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Справа № 922/599/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М. , суддя Гончар Т. В.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

Прокуроар: Лях Г.В. , службове посвідчення № 029436 від 02.10.2014.

Позивача: ОСОБА_2, за довіреністю № 07-07/2011 р.

1-го Відповідача: ОСОБА_3, за довіреністю б/н від 10.02.2015.

2-го Відповідача: ОСОБА_4, за довіреністю № 03 від 12.01.2015.

3-ї особи, на стороні позивача: ОСОБА_5, за довіреністю № 02-21/670 від 10.02.2015.

3-ї особи, на стороні відповідачів: ОСОБА_6, за довіреністю б/н від 25.03.2015.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод" (вх. №2648 Х/3-12), Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (вх. №2704 Х/3-12) та ФО ОСОБА_1 (вх. № Х 2819/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 14 квітня 2015 року по справі №922/599/15

за позовом Управління Пенсійного фонду України в Дергачівському районі Харківської області, м. Дергачі Харківської області

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача - Управління праці та соціального захисту населення Дергачівської районної державної адміністрації, м. Дергачі Харківської області

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод", м. Дергачі Харківської області

2. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1, АДРЕСА_1за участю прокурора Дергачівського району Харківської області, м. Дергачі Харківської області,

про визнання недійсним договору купівлі - продажу, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.04.2015 по справі №922/599/15 (суддя Яризько В.О.) позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір № 1287 від 06.04.2010 купівлі-продажу об'єкту малої приватизації (група А) - цілісного майнового комплексу колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" за адресою: Харківська область, Дергачівський район, АДРЕСА_2, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод". Зобов'язано Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області розглянути питання щодо закріплення за Управлінням пенсійного Фонду України в Дергачівському районі Харківської області займаних ним приміщень в нежитловій будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області на користь державного бюджету України 1218,00 грн. судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод" на користь державного бюджету України 1218,00 грн. судового збору.

ТОВ "Дергачівський моторобудівний завод", з даним рішенням господарського суду першої інстанції не погодилося, подало апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням додаткових пояснень від 12.06.2015 за вх. №9251, просить його скасувати та прийняти у справі нове рішення, яким у позові відмовити.

Крім того, до Харківського апеляційного господарського суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області було направлена апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням додаткових пояснень (вх. №9839 від 24.06.2015) просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.04.2015 по справі № 922/599/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

З рішенням господарського суду Харківської області від 14.04.2015 по справі №922/599/15 не погодився і ФО ОСОБА_1 та подав до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи те, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод", Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області та ФО ОСОБА_1 стосуються однієї і тієї ж справи, між тими ж сторонами, предметом оскарження є рішення господарського суду Харківської області від 14.04.2015 по справі №922/599/15, колегія суддів вважає доцільним об`єднати зазначені скарги в одне апеляційне провадження.

Управління Пенсійного фонду України в Дергачівському районі Харківської області через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду надало заперечення на апеляційні скарги (вх.7628 від 15.05.2015), в якому проти доводів викладених в апеляційних скаргах заперечує, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права та всебічним дослідженням обставин справи, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Від ТОВ "Дергачівський моторобудівний завод" на адресу суду було скеровано пояснення по справі (від 18.05.2015 вх.№7766), в яких останній підтримує доводи викладену у апеляційній скарзі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області.

Управління праці та соціального захисту населення Дергачівської районної державної адміністрації у відзиві (вх.7922 від 20.05.2015) на апеляційну скаргу зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відсутні підстави для його скасування. Просить рішення господарського суду Харківської області від 14.04.2015 по справі №922/599/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення прокурора, уповноважених представників учасників судового процесу, дослідивши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 29.08.2001 між Дергачівським державним моторобудівним заводом (орендодавець-відповідач-1 у справі) та Управлінням Пенсійного фонду України в Дергачівському районі Харківської області (орендар - позивач у справі) був укладений договір оренди № 2/30, відповідно до умов якого (пункт 1.1) орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення в адміністративно-побутовому корпусі загальною площею 585,17 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2, що знаходилися на балансі Дергачівського державного моторобудівного заводу.

У відповідності до пункт 10.1 договір укладено на 10 років та діє з 29.08.2001 до 29.08.2011 включно.

31.05.2002 між Дергачівським державним моторобудівним заводом (орендодавець - відповідач-1 у справі) та Управлінням Пенсійного фонду України в Дергачівському районі Харківської області (орендар - позивач у справі) було укладено договір оренди № 4/18, відповідно до умов якого (пункт 1.1) орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення адміністративно-побутового корпусу загальною площею 162,0 кв.м., що знаходилися на балансі Дергачівського державного моторобудівного заводу, строком на 10 років з 31.05.2002 по 31.05.2012 року (п.1.1, 10.1 договору).

28.12.2006 було створене Товариство з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод" та проведено відповідну державну реєстрацію змін до установчих документів підприємства-відповідача.

28.04.2007 Товариством з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод" (орендар - відповідач-1) та РВ ФДМУ по Харківській області (орендодавець - відповідач-2) було укладено договір оренди цілісного майнового комплексу Дергачівського державного моторобудівного заводу № 449-ЦМК, відповідно до умов якого орендодавець передав у строкове платне користування цілісний майновий комплекс Дергачівського державного моторобудівного заводу, розташованого за адресою: Харківська область, Дергачівський район, АДРЕСА_2. З моменту вступу цього договору в дію орендар виступає правонаступником прав та обов`язків державного підприємства, при цьому власником підприємства залишається держава (пункти 1.1.,1.7, 2.2 договору).

Згідно з пунктами 10.1, 10.7 цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців та чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, приватизації орендованого майна за участю орендаря.

17.05.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод" (орендар-відповідач-1) та Управлінням Пенсійного фонду України в Дергачівському районі Харківської області (суборендар - позивач у справі) було укладено договір суборенди нерухомого майна №49, відповідно до пункту 1.1 якого орендар передав, а суборендар прийняв в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення №№ 1, 2, 3, 4, 5, 12, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, коридор, сходинко вий марш, розмішені на 2-му поверсі, на нежитлові приміщення на цокольному поверсі 6-поверхового адміністративно-побутового корпусу (літ. А-6), загальною площею 702,00 кв.м, розташованого за адресою: Харківська область, Дергачівський район, АДРЕСА_2.

Вартість майна, що передається в суборенду визначена згідно з залишковою вартістю станом на 01.07.2007 становить 226680,36 грн. Майно передається в суборенду з метою розміщення Управління Пенсійного Фонду України в Дергачівському районі Харківської області.

Строк чинності договору складає 2 роки 11 місяців, що діє з 17.05.2007 до 16.07.2010 включно. Договір може бути пролонгованим лише шляхом укладення нового договору (пункт 10.1 договору).

До договору суборенди нерухомого майна №49 від 17.05.2007, зобов'язаними сторонами було укладено ряд додаткових угод, згідно яких був змінений строк надання майна в суборенду та обумовлено, що строк надання майна в суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди №449-ЦМК від 28.04.2007.

Зокрема, додатковою угодою №6/56 від 31.12.2010 дія договору суборенди нерухомого майна від 17.05.2007 пролонгується на термін з 01.01.2011 по 28.02.2011 року.

Укладеним договором суборенди нерухомого майна №49 від 17.05.2007 були припинені попередні договори оренди №2/30 від 29.08.2001 та №4/18 від 31.05.2002.

06.04.2010 між ТОВ "Дергачівський моторобудівний завод" (покупець-відповідач-1 у справі) та РВ ФДМУ по Харківській області (продавець - відповідач-2) було укладено договір № 1287 купівлі-продажу об'єкту малої приватизації (група-А) цілісного майнового комплексу колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" за виключенням інтелектуальної власності держави та залізничної платформи, за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до умов вказаного договору, продавець зобов'язується передати у власність покупцю державне майно колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" за виключенням інтелектуальної власності держави та залізничної платформи, за адресою: АДРЕСА_2, що приватизовано шляхом викупу, а покупець зобов'язується сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, прийнявши вказаний об'єкт приватизації, та здійснивши реєстрацію нерухомого майна в комунальному підприємстві технічної інвентаризації «Інвенрос» Дергачівського району Харківської області.

Цілісний майновий комплекс колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" включає в себе всі його активи і пасиви, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з матеріалами інвентаризації станом на 30.11.2009, за виключенням інтелектуальної власності держави та залізничної платформи "Моторна". Перелік нерухомого майна, яке передається у власність покупцю наведено в додатку, що є невід'ємною частиною цього договору (пункт 1.1 договору).

Сторонами погоджено у пункті 1.2 договору, що право власності (володіння, користування і розпоряджання) на об'єкт приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації.

Згідно з переліком нерухомого майна, який передається у власність покупцю та який наведений в додатку до договору, що є невід`ємною частиною вказаного договору, у власність відповідача-1 було передано адміністративно-побутовий корпус загальною площею 6813,4 кв. м., до якого входять приміщення орендовані позивачем.

20.10.2010 цілісний майновий комплекс колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" було передано за актом приймання-передачі № 977 із власності держави у власність відповідача-1.

Позивач, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об'єкту малої приватизації (група-А) цілісного майнового комплексу колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" за виключенням інтелектуальної власності держави та залізничної платформи "Моторна", за адресо: АДРЕСА_2, оскільки вважає, що спірний договір було укладено з порушенням норм діючого законодавства, зазначаючи, при цьому, що позивач та третя особа на стороні позивача знаходяться та зареєстровані у будівлі, яка є предметом спірного договору, на правах відповідно до договорів оренди, укладених з відповідачем-1 та не були повідомлені про вчинення вищевказаного правочинну.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості.

За своєю правовою природою укладений між сторонами оспорюваний договір є договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Правові позиції втілені у статті 638 Цивільного кодексу України визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони узгодили предмет договору та визначили ціну, а також погодили строк початку його дії (момент переходу права власності від покупця до продавця).

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та стаття 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Як передбачено в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України .

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Згідно позовних вимог у якості підстави визнання договору недійсним позивач посилається на статтю 228 Цивільного кодексу України, та зазначає, що оспорюваний правочин суперечить інтересам держави.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Разом з цим, частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Виходячи зі змісту статті 228 Цивільного кодексу України, пункту 11 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 №02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними", пункту 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин, який вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, тобто якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Крім цього, абзац 3 пункту 11 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 №02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" зазначає, що для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу.

Проте, а ні в матеріалах справи, а ні в позовній заяві не містяться будь-які належні докази, з яких вбачається, в чому саме полягає невідповідність спірного договору купівлі-продажу об'єкту малої приватизації (група-А) цілісного майнового комплексу колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" за виключенням інтелектуальної власності держави та залізничної платформи "Моторна", за адресо: АДРЕСА_2 від 06.04.2010 інтересам держави і суспільства, що було б підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України.

Крім зазначеного, позивач не надав до суду жодних доказів того, що у відповідача-1 та відповідача-2 під час укладення договору купівлі-продажу об'єкту малої приватизації (група-А) цілісного майнового комплексу колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" за виключенням інтелектуальної власності держави та залізничної платформи "Моторна", за адресою: АДРЕСА_2 був умисел сторін або однієї сторони на укладення спірного договору, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Як зазначається у абзаці 4 пункту 11 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 №02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними", наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладається, суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Аналогічні положення містяться у частині 3 пункту 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", в яких зазначається, що при визнанні правочину таким, що порушує публічний порядок (в тому числі й суперечить інтересам держави) має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Таким чином, а ні з доказів позивача, які містяться у матеріалах справи, а ні з доводів позовної заяви не вбачається, що договору купівлі-продажу об'єкту малої приватизації (група-А) цілісного майнового комплексу колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" за виключенням інтелектуальної власності держави та залізничної платформи "Моторна", за адресо: АДРЕСА_2 від 06.04.2010 не відповідає інтересам держави і суспільства, що будь-хто із відповідачів мав на те умисел, а також, що зазначений договір завідомо укладався з метою порушення таких інтересів, що у свою чергу унеможливлює визнання цього договору недійсним з цих підстав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов не правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог, оскільки для висновку про те, що правочин є таким, що порушує публічний порядок, необхідна наявність, окрім іншого, доказів, що хоча б одна з осіб, які уклали такий правочин діяла умисно з метою, яка викладена в статті 228 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що ним у встановленому договором порядку реалізовано своє переважне право на продовження договору оренди спірних приміщень, відповідно до статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", з огляду на наступне.

Статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" унормовано, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди упродовж одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Аналогічні положення містять також в Цивільному кодексі України, зокрема, відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Вказана стаття може бути застосована тільки до договорів найму з визначеним строком користування майном. ЦК України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача.

При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця.

Таким чином, строк звернення з заявою про припинення або зміну умов договору оренди не обмежений місяцем саме після закінчення дії договору, а заінтересована сторона може подати заяву і до закінчення строку дії договору оренди, оскільки такі дії не суперечать вказаному закону та узгоджується з іншими нормативно-правовими актами (правова позиція викладена в постанові ВГСУ від 27.01.2009 у справі № 51/17).

У разі закінчення строку, на який було укладено договір оренди, за відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Частиною другою статті 17 Закону встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку. Таку заяву заінтересована сторона може також подати і до закінчення строку дії договору оренди (пункт 12 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 25.05.2000 № 02-5/237 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про оренду державного та комунального майна", із змінами і доповненнями, внесеними роз'ясненням президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 № 04-5/609).

Відповідно до статті 777 Цивільного кодексу України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

При цьому необхідно звернути увагу на те, що вказані положення Цивільного кодексу України пов'язаним із продовженням договору оренди, потрібно застосовувати лише у взаємозв'язку з чинним законодавством про власність, а саме статтею 319 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Законом України від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі Конвенція) та Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності.

Зважаючи на вище наведене, а також те, що в додатковій угоді № 6/56 від 31.12.2010 сторони погодили строк дії договору суборенди №49 від 17.05.2007 до 28.02.2011 із зазначенням, що він не може перевищувати строку дії договору оренди №449-ЦМК від 28.04.2007 і після спливу цього строку, сторони новий строк не встановили, колегія суддів дійшла до висновку про припинення дії договору суборенди №49 від 17.05.2007.

Колегія суддів наголошує, на тому, що спірний договір купівлі-продажу був укладений за результатами приватизації об'єкта малої приватизації шляхом викупу, та відповідає вимогам Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Закону України "Про приватизацію державного майна".

Згідно статті 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" відповідно до цього Закону можуть приватизуватися підприємства, якщо вони відповідають вимогам частини 1 статті 2 цього Закону.

Колегія суддів відзначає, що приватизація цілісного майнового комплексу колишнього підприємства «Дергачівського державного моторобудівного заводу» за виключенням інтелектуальної власності держави та залізничної платформи "Моторна", за адресою: АДРЕСА_2 не оскаржена та не визнана недійсною.

У відповідності до частини 1 статті 2 вказаного Закону об'єктом малої приватизації, зокрема, є окреме індивідуально визначене майно.

Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" встановлено обов'язковий порядок підготовки об'єкта до приватизації та безпосередньо його продажу.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" Фонд державного майна України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, місцеві Ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об'єктів, які перебувають відповідно у державній власності, власності Автономної Республіки Крим та комунальній власності і підлягають: продажу на аукціоні, за конкурсом; викупу.

Включення об'єктів малої приватизації до переліків, зазначених у частині першій цієї статті, здійснюється відповідно до Державної та місцевих програм приватизації чи з ініціативи відповідних органів приватизації або покупців.

Згідно частини 1 статті 8 вказаного Закону з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об'єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: визначають ціну продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову вартість продажу об'єкта на аукціоні, за конкурсом; готують та публікують інформацію про об'єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації; проводять у разі необхідності реорганізацію або ліквідацію державного підприємства; замовляють у разі потреби проведення екологічного аудиту.

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачено, що ціна продажу об'єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, визначається шляхом проведення незалежної оцінки.

Відповідно до частини 1 статті 22 статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" право володіння, користування і розпорядження об'єктом приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкта приватизації.

Згідно вимог статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Отже, з моменту здійснення повної сплати вартості придбаного об'єкта приватизації, і здійснення передачі майна у власність цілісного майнового комплексу, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод" стало повноправним власником приватизованого майна.

В матеріалах справи міститься ксерокопія газети "Відомості приватизації", яка є додатком до Державного інформаційного бюлетеня про приватизацію №14 (607), зі змісту якої вбачається, що інформація про приватизацію шляхом викупу цілісного майнового комплексу колишнього підприємства "Дергачівський державний моторобудівний завод" за виключенням інтелектуальної власності держави та залізничної платформи «Моторна», була офіційно опублікована.

За таких умов, інформація про приватизацію вважається такою, що доведена до відома зацікавлених осіб.

Отже, доводи позивача про те, що він не був обізнаний про факт здійснення приватизації спірного майна є помилковим, та таким що спростовується матеріалами справи.

Колегія суддів критично ставиться до висновку суду першої інстанції про те, що спірні приміщення за адресою: АДРЕСА_2 повинні бути закріплені за Управлінням Пенсійного фонду України в Дергачівському районі Харківської області на праві повного господарського відання, оперативного управління або на договірних засадах, виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 5 пункту 5 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого актом Президента України від 06.04.2011 № 384/2011, Пенсійний фонд України з метою організації своєї діяльності виконує у межах повноважень функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Статтею 5 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" від 21.09.2006 № 185-// визначені повноваження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності, серед яких є такі повноваження, як здійснення управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави, що належать до сфери його управління; формування переліку та проведення корпоратизації державних підприємств, що належать до сфери його управління; погодження відчуження, передачу в оренду (користування), заставу (іпотеку), списання майна державних підприємств, що належать до сфери його управління, передачу в оренду, заставу цілісних майнових комплексів державних підприємств, що належать до сфери його управління; виконує інші передбачені законом функції з управління об'єктами державної власності.

У даному випадку, ані колишнє Державне підприємство Дергачівський державний моторобудівний завод, до прийняття рішення щодо його приватизацію, ані нежитлові приміщення, займані позивачем, не перебували в сфері управління органів Пенсійного фонду України, а тому закріплення за позивачем нерухомого майна на праві повного господарського відання, оперативного управління чи на договірних засадах й не могло бути здійснено вказаними органами в силу вимог чинного законодавства України.

Крім того, управління Пенсійного фонду України в Дергачівському районі Харківської області не зверталось ані до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, ані до Харківської обласної державної адміністрації, ані до Дергачівської районної адміністрації щодо закріпленні за ним будь-якого нерухомого майна на праві повного господарського відання, оперативного управління чи на договірних засадах.

Таким чином, при відчуженні цілісного майнового комплексу ДП Дергачівський державний моторобудівний завод, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області не було порушено встановленого законодавством порядку приватизації та прав позивача, а тому суд першої інстанції дійшов неправильних висновків щодо задоволення позовних вимог, чим порушив норми ст. 5 і Закону України "Про управління об'єктами державної власності", ч. 4 ст. 2, ст. 5 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

На підставі вищевикладеного, приписів статей 203, 215, 317, 328 Цивільного Кодексу України, а також того, що між позивачем та відповідачем-1 відсутні будь-які правовідносини оренди нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2, та неоспорена приватизація цілісного майнового комплексу за вказаною адресою, колегія суддів вважає, що оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу від 06.04.2011 не порушує прав та законних інтересів позивача, не суперечить інтересам держави і суспільства, а отже відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України прийняте без всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності. Доводи апеляційних скарг спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 14.04.2015 по справі №922/599/15 прийняте при не належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування, та відповідно - задоволення апеляційних скарг.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 2, 4 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дергачівський моторобудівний завод" задовольнити.

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області задовольнити.

Апеляційну скаргу ФО ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 14 квітня 2015 року по справі №922/599/15 скасувати, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 21 липня 2015 року.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Гончар Т. В.