ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р.Справа № 922/205/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Лаврова Л.С.

судді: Аюпова Р.М. , Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Омельченко К.А.

розглянувши справу

за позовом Харківська міська рада, м. Харків 3-я особа- Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Харківській області
до СПДФО ОСОБА_2, с. Васищеве
про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 544899,43 грн.
за участю сторін:

позивача - ОСОБА_3

відповідача - Москаленко І.Б.

третя особа - не з*явилась

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась Харківська міська рада ( надалі - позивач) та просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( надалі - відповідача) збитки у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу) у розмірі 544899,34 грн. згідно з розрахунком величини пайового внеску виконаного за показниками опосередкованої вартості будівництва.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності " та порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова.

Відповідач проти заявлених вимог заперечує та просить суд відмовити в задоволені позовних вимог з посиланням на ті обставини, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли 2007 році, в момент надання земельної ділянки під реконструкцію , тобто дія закону України "Про регулювання містобудівної діяльності " від 12.02.2011 року не поширюється на дані правовідносини ( а.с.29-31).

Третя особа в судове засідання не з*явилась.

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У відповідності до ст. 3 Закону України ""Про регулювання містобудівної діяльності " відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, цим Законом, законами України "Про Генеральну схему планування території України", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду", "Про землеустрій", іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст. 40 Закону України ""Про регулювання містобудівної діяльності " Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Так, матеріалами справи встановлено, що 21.07.2007 року відповідач придбав у відповідності до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі нежитлову будівлю літ "С-1" загальною площею 397,3 кв.м. що розташована в АДРЕСА_1.( а.с.32-33).

25.12.2007 року Харківська міська рада рішенням за № 283/07 затвердила проекти відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам та перевела земельну ділянку загальною площею 0,2058 га по АДРЕСА_1 з земель сільськогосподарського призначення до земель промисловості . Надала відповідачу в оренду земельну ділянку для реконструкції нежитлової будівлі літ "С-1" під адміністративно - складські приміщення до 31.12.2010 року ( а.с.40-41).

20.10.2008 року відповідач виготовив в Харківському міському бюро технічної інвентаризації технічний паспорт на громадський будинок ( адміністративно складські приміщення) .

Господарський суд Харківської області рішенням у справі за № 11/138-09 від 03.08.2009 року визнав право власності за фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) на нежитлову будівлю літ. „С-1" загальною площею 539,2 кв. м. - адміністративно-складські приміщення (нежитлові приміщення першого поверху: № 1, № 2, № 5, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10; нежитлові приміщення другого поверху: № 11, № 12, № 13, № 14, № 15, № 16, № 17, № 18), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.( а.с.38- 39).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.05.2013 р. № 319 внесено зміни в Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затверджений рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 р. № 804 ( а.с.54-57).

Згідно п. 1.3, 1.4 цього Порядку, участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова здійснюється шляхом укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова з Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради та є обов'язковою для замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки в м. Харкові, крім випадків, передбачених чинним законодавством України та цим порядком.

В частині 5 Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова визначений обов'язок Департаменту економіки та комунального майна надіслати замовнику лист-повідомлення про необхідність укладення відповідного договору, у випадку встановлення факту будівництва та введення об'єкта до експлуатації без укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова.

На виконання вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 р. № 804 (із змінами, внесеними рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.05.2013 р. № 319) Управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради направило відповідачу пропозицію про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, додавши до листа 2 примірника відповідного договору з розрахунком величини пайової участі, в якому зазначено розмір пайової участі в сумі 544 899,34 грн. ( а. с.16-20).

Однак відповідач відповіді на вказаний лист не надав, договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова не підписав.

У даному порядку вживаються наступні терміни, які стосуються даного спору, а саме : будівництво - нове будівництво, реконструкція , реабілітація, капітальний ремонт та технічне переоснащення об*єктів будівництва.

В даному випадку, відповідачем здійснена реконструкція громадського будинку літ "С-1" з набудовую "С-2" ( адміністративно - складська будівля) по АДРЕСА_1.

Тобто, реконструкція має розповсюджуватись та зачіпати не лише існуючу забудову, а також певну територію. Вказане узгоджується з нормами Закону, який має ціль забезпечити сталий розвиток саме території (інфраструктури населеного пункту), у випадках вчинення дій (забудов), які в подальшому позначаться на інфраструктурі населеного пункту.

Згідно ч. 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Частиною 6 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань для нежитлових будівель та споруд не може перевищувати 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта.

Згідно п. 2.9. Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, істотними умовами договору про пайову участь є: розмір пайової участі (внеску), строк (графік) сплати пайової участі, відповідальність сторін.

Розрахунок величини пайової участі замовника у створенні інфраструктури м. Харкова є невід'ємною частиною договору (п. 2.8 Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова).

Відповідно до п. 3.1, 3.2 вищезазначеного Порядку, розмір пайової участі визначається в договорі з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами та складає 10% загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд.

Як вбачається з розрахунку величини пайової участі ФОП ОСОБА_2 при реконструкції громадського будинку літ "С-1" з набудовою літ "С-2" (який є додатком до спірного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова та його невід'ємною частиною), позивачем розмір пайової участі зазначено в сумі 544899,34 грн. При цьому загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта визначена з урахування опосередкованої вартості будівництва 1 кв.м. загальної площі адміністративних будинків станом на 01.04.2013 р., визначеної згідно з додатком до листа Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 17.07.2012 р. № 7/15-11715 (т. 1 а.с. 21).

Проте, як вбачається з Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яку зареєстровано в Інспекції Державної архітектурно-будівельної комісії у Харківській області 21.10.2013 р. за № ХК 69, кошторисна вартість будівництва (реконструкції громадського будинку літ. «С з надбудовою літ "С-2"» по АДРЕСА_1) складає 80,00 тис. грн. ( а.с.23-24).

У відповідності до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 614 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Тобто, ця норма зобов'язує кредитора своєчасно отримувати докази щодо здійснення конкретних заходів для забезпечення отримання доходів. Це положення орієнтує потерпілу сторону на необхідність доведення фактів, які б підтверджували, що потерпілий кредитор дійсно планував отримати відповідні доходи, все зробив для їх отримання, мав для цього всі можливості і неодмінно отримав би такий доход, якби договір був виконаний належним чином.

При визначенні розміру упущеної вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобов'язання було виконане боржником належним чином, її розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами.

Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Таким чином, незважаючи на те що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання потерпілою стороною відповідних доходів у разі, якби друга сторона виконала свої зобов'язання належним чином.

Позивач у позові, обґрунтовуючи правове регулювання правовідносин у сфері пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту, посилається на ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зазначаючи, що замовник об'єкта будівництва зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (окрім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) та укласти договір про пайову участь з органом місцевого самоврядування.

Натомість, ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" чітко визначено обов'язок лише замовника, який мас намір щодо забудови земельної ділянки.

Таким чином, законом визначено вичерпний перелік замовників об'єктів будівництва, як учасників зобов'язальних відносин, на яких покладено певний цивільно-правовий обов'язок.

Виходячи з викладеного у позові, якщо замовник об'єкта будівництва здійснив забудову території та прийняв пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, а потім виконав будівельні роботи з реконструкції окремих приміщень створеного об'єкту або здійснив капітальний ремонт, такий замовник кожен раз повинен приймати пайову участь, не створюючи при цьому об'єктів будівництва.

Отже, законодавець визначив конкретні ознаки учасників зобов'язальних відносин у сфері пайової участі, а саме замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач не підпадає під дію Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки, згідно з наявними документами, відповідач лише здійснив реконструкцію нежитлових приміщень, а ч.2 ст.40 Закону передбачає, що участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної і соціальної інфраструктури населеного пункту має приймати замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки.

Крім того, позивач посилається на те, що неукладання відповідачем відповідного договору пайової участі до прийняття об'єкту містобудування до експлуатації та несплата коштів пайового внеску до місцевого бюджету спричинили Харківській міській раді збитки у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу), оскільки за умови виконання відповідачем правових норм, передбачених ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", бюджет м. Харкова міг би реально отримати вказану суму.

Проте, суд не погоджується з вищевикладеними висновками позивача, з наступних підстав.

В силу приписів статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає (постанова Верховного Суду України від 22 січня 2013 у справі № 3-72 гс 12).

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до висновку про відсутність в діях (бездіяльності) відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення, з наступних підстав.

Позивачем у позові зазначено, що об'єкт будівництва введено в експлуатацію, згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації 21.10.2013 року.

Правила визначення вартості будівництва встановлені ДБН Д. 1.1 -1 -2000,

З урахуванням того, що декларації про готовність об'єкта до експлуатації в жовтні 2013 року містить данні щодо кошторисної вартості будівництва за затвердженою проектною документацією, суд вважає визначення розміру пайової участі на підставі опосередкованої вартості будівництва безпідставною.

Так, позивач зазначає, що неукладення відповідачем договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова сталося саме з вини відповідача. Проте, суд не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно з п. 5.1 Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх складу та змісту, у разі встановлення факту будівництва та введення об'єкта до експлуатації, без укладення договору про пайову участь забудовника у розвитку інфраструктури м. Харкова, Департамент економіки та комунального майна у десятиденний термін з дня встановлення такого факту, надсилає замовнику будівництва рекомендованим поштовим відправленням лист-повідомлення про необхідність укладення відповідного договору.

У листі-повідомленні Департамент економіки та комунального майна повідомляє про порядок укладення договору про пайову участь, про строк, у який замовник має вжити передбачених Порядком заходів щодо добровільного укладення договору, та про передбачену цим Порядком та чинним законодавством України відповідальність за ухилення від укладання такого договору (п. 5.2 Порядку).

Таким чином, обов'язок звернення за укладенням договору про пайову участь покладено саме на Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Згідно з 5.3 Порядку, у разі ухилення замовника від виконання вимог, вказаних у листі-повідомленні щодо укладання договору пайової участі у розвитку інфраструктури м. Харкова у добровільному порядку, Департамент економіки та комунального майна вчиняє наступні дії:

- на підставі наявної інформації та у відповідності до цього Порядку проводить розрахунок величини пайової участі замовника у розвитку інфраструктури;

- готує два примірники договору пайової участі у розвитку інфраструктури з додатками;

- надсилає підписані два примірники договору з додатками замовнику будівництва рекомендованим поштовим відправленням.

Відповідно до п. 5.5 Порядку, у разі не укладання замовником договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова до введення об'єкта в експлуатацію розмір пайової участі, розрахований у відповідності до п. 5.4. цього Порядку, збільшується на 10 %.

Отже, посилання позивача на неможливість укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова після введення об'єкта в експлуатацію не відповідає дійсності та спростовується вищевикладеними положеннями Порядку.

Крім того, в п. 5.10 Порядку закріплено, що спори, пов'язані з укладенням договору пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури м. Харкова, обов'язковість укладення яких встановлена законом, в тому числі при ухиленні від укладення договору однієї або обох сторін, вирішуються в судовому порядку. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше (п. 5.11 Порядку).

Таким чином, Порядком передбачена можливість укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, у разі ухилення замовника від його укладення, за рішенням суду на вимогу позивача. Крім того, з вищезазначених положень вбачається, що в рішенні суду може бути зазначена інша дата укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, що також спростовує позицію позивача щодо неможливості укладення договору в судовому порядку після введення об'єкта в експлуатацію.

Відповідно до ч.4 ст.623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

З матеріалів справи вбачається та не спростовується учасниками судового процесу, що позивачем не вжито заходів щодо укладення з відповідачем відповідного договору про пайову участь у судовому порядку. Також позивачем не надано доказів, на підтвердження вжитих позивачем заходів, спрямованих на уникнення збитків.

Отже, твердження позивача про те, що неотримання місцевим бюджетом доходів від неукладення відповідачем договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, сталося саме з вини відповідача, не відповідають дійсності та спростовуються вищевикладеним.

Крім того, важливим елементом доказування наявності шкоди - є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Але зобов'язання щодо відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди особою, яка здійснила реконструкцію об'єкта, ані законом, ані іншим нормативним актом не передбачена.

Позивач посилається на те, що місцевому бюджету м. Харкова в особі Харківської міської ради було заподіяно збитки в сумі 544899,341 грн., як неодержаний прибуток (упущена вигода), на який позивач мав право розраховувати у тому разі, якби відповідач своєчасно уклав договір пайової участі у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова.

Втім, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, в разі використання зазначених приміщень.

Позивач в своїх додаткових поясненнях зазначив, що Бюджетним кодексом України передбачені надходження бюджету розвитку місцевих бюджетів, які включають кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до частини 1 статті 63 БК України, місцевий бюджет відповідно до цього Кодексу, містить надходження і витрати на виконання повноважень органів влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Ці надходження і витрати становлять єдиний баланс відповідного бюджету.

Дійсно, однією зі складових місцевого бюджету - є бюджет розвитку, надходження якого, згідно з пунктом 4-1 частини 1 статті 71 БК України, включають кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

В той же час, суд звертає увагу, що, відповідно до частини 2 статті 76 БК України, рішенням про місцевий бюджет визначаються, зокрема:

- загальна сума доходів видатків та кредитування місцевого бюджету (з розподілом на загальний та спеціальний фонди);

- доходи місцевого бюджету за бюджетною класифікацією (у додатку до рішення).

Таким чином, вихідним при визначенні неодержаного доходу (втраченої вигоди) міського бюджету міста Харкова є планування таких доходів і відповідне їх відображення в рішеннях про місцевий бюджет.

Разом із тим, представником позивача не було надано доказів того, що одержання доходів безпосередньо від ФОП ОСОБА_2 та у визначеному позивачем розмірі було заплановане в бюджеті міста Харкова на 2013 або 2014 роки, отже, твердження позивача про отримання збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) - є необґрунтованим та не підтверджується жодними доказами.

Отже, позивачем не доведено, що він міг і повинен був отримати визначені доходи від відповідача в сумі 544899,34 грн., і тільки дії (бездіяльність) відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати вказаний прибуток.

Таким чином, сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку в результаті випадкового збігу обставин.

За таких обставин, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку, ще не є підставою для його стягнення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність усіх елементів складу цивільного правопорушення в діях (бездіяльності) відповідача, отже, цивільна відповідальність відповідача у вигляді відшкодування збитків, в даному випадку, не може настати.

За таких підстав, вимоги позивача - є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст. 49 ГПК України, сплачені позивачем судові витрати, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 15.07.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Л.С. Лаврова Р.М. Аюпова С.Ч. Жельне