ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Справа № 922/5511/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю прокурора: Зливка К.О., службове посвідчення № 013773 від 06 грудня 2012 року;

представників:

2-го позивача - Білоконь Н.М., за довіреністю № 1.5/4173 від 28 травня 2015 року; Горбатенко І.М., за довіреністю № 1.5/1674 від 04 березня 2015 року;

відповідача - Кривоноса К.А. (директор), Фуженкової В.В., за довіреністю № 1959 від 07 травня 2015 року;

1-го позивача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №1899Х/1-6) на рішення господарського суду Харківської області від 16 лютого 2015 року у справі

за позовом Заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі: 1. Державної санітарно-епідеміологічної служби України, м. Київ;

2. Державної установи "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України", м. Харків

до Комунального підприємства "Санепідсервіс", м. Харків

про розірвання договору та повернення майна

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Держсанепідслужби України та ДУ "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив суд розірвати договір зберігання 08 січня 2014 року, зобов'язати КП "Санепідсервіс" повернути поклажедавцеві за договором зберігання державне окремо індивідуально визначене майно, перелік, кількість та вартість якого визначені у додатку №1 до договору у стані не гіршому, як на момент передачі у власність держави в особі балансоутримувача - ДУ "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України", про що скласти акт прийому-передачі.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16 лютого 2015 року у справі №922/5511/14 (суддя Лавренюк Т.А.) позов задоволено частково. Зобов'язано КП "Санепідсервіс" повернути ДУ "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" за договором зберігання від 08 січня 2014 року державне окремо індивідуально визначене майно, перелік, кількість та вартість якого визначені у додатку №1 до договору, у стані не гіршому, як на момент передачі у власність держави в особі балансоутримувача - ДУ "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України". Стягнуто з КП "Санепідсервіс" на користь держбюджету України судовий збір в розмірі 1218,00 грн.

В задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору зберігання, укладеного 08 січня 2014 року між ДУ "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" та КП "Санепідсервіс" - відмовлено.

Відповідач - КП "Санепідсервіс", з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального права. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, на думку відповідача, безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із наміром укласти мирову угоду для врегулювання існуючого спору сторін.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23 березня 2015 року прийнято апеляційну скаргу до провадження, справу призначено до розгляду на 16 квітня 2015 року.

Державна установа "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України надіслала відзив на апеляційну скаргу та письмові пояснення по справі № 922/5511/14, в яких повідомляє, що Державна установа "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" не має намірів укладати мирову угоду з відповідачем в процесі апеляційного провадження, а тому просить рішення Господарського суду Харківської області від 16 лютого 2015 року залишити без змін (вх. № 7895,7896 від 19.05.2015р.).

Відповідно до довідки Харківського апеляційного господарського суду від 20 травня 2015 року про автоматичний розподял справ між суддями (повторний розподіл), у зв'язку із перебуванням судді-доповідача у відпустці, для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., судя Камишева Л.М., суддя Хачатрян В.С.

Розгляд справи відкладався.

Розпорядженням секретаря першої судової палати Харківського апеляційного господарського суду від 22 червня 2015 року, у зв'язку із відпусткою судді Хачатрян В.С., для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М.

Державна санітарно-епідеміологічна служба України надіслала на адресу суду письмові пояснення по справі, в яких, зокрема, зазначила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства, враховуючи всі обставини справи, вірно застосовані, як норми матеріального, так і норми процесуального права, в повному обсязі з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи в їх сукупності (вх. №7993 від 21.05.15р.). Також просить розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника Державної санітарно-епідеоміологічної служби України.

23 червня 2015 року на адресу Харківського апеляційного господарського суду від прокуратури Харківської області надійшли додаткові письмові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу, в яких просить суд відмовити у задоволенні скарги КП "Санепідсервіс", оскільки її доводи не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення. Просить рішення Господарського суду Харківської області від 16 лютого 2015 року у справі № 922/5511/14 залишити без змін (вх. 9751).

В ході розгляду зазначеної апеляційної скарги, відповідачем було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі № 922/5511/14 до вирішення Господарським судом Харківської області справи № 922/2997/15 за позовом КП «Санепідсервіс» до Державної установи «Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», третя особа: Державна санітарно-епідеміологічна служба України» про спонукання укласти договір оренди окремого індивідуального визначеного майна (вх. №7808 від 19.05.15р.)

Колегія суддів вважає, що підстави для зупинення у даній справі відсутні, оскільки реалізація права сторони на звернення до суду з позовом про спонукання укласти договір оренди майна не є безумовною підставою для зупинення провадження у справі, а подання такого позову зводиться, насамперед, для затягування судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, розглянувши справу відповідно до вимог статті 101 Господарського процесуального кодексу України, вислухавши пояснення прокурора, представників другого позивача та відповідача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Місцевий господарський суд на підставі частини першої статті 953 Цивільного кодексу України задовольнив вимоги позивача щодо повернення зберігачем спірного майна поклажодавцю; щодо вимоги про розірвання договору зберігання, то суд відмовив у задоволенні такої вимоги, оскільки договір зберігання припинив свою дію.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 08 січня 2014 року між Державною установою "Харківський обласний лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України" (Поклажодавець) та Комунальним підприємством "Санепідсервіс" (Зберігач) укладено договір зберігання з метою схоронності державного окремо індивідуально визначеного майна, перелік та кількість якого визначені у додатку 1 до договору, який є невід'ємною частиною договору, в належному технічному стані, недопущення його псування та розграбування (т. 1 а.с. 30).

Предметом договору є безоплатне збереження відповідачем майна до моменту припинення дії договору (п.1.1. Договору).

Відповідно до п.2.1.1 договору прийом та передача майна оформлюються двостороннім актом приймання - передачі.

Відповідно до акту приймання-передачі обладнання від 13 січня 2014 року Поклажодавець (другий позивач) передав, а Зберігач (відповідач) прийняв на зберігання державне окремо індивідуально визначене майно у кількості 416,09 одиниць, зазначене в додатку № 1 до договору (т. 1 а.с. 31-37), на загальну суму 1 094 739,25 грн. (т. 1 а.с. 38-47).

У розділі 5 Договору сторони передбачили, що договір набирає чинності з дати його підписання.

Договір укладений строком на один рік з 08 лютого 2014 року по 07 січня 2015 рік.

11 серпня 2014 року другий позивач звернувся до відповідача з вимогою (вих. № 1.5/5191) протягом 30 робочих днів з моменту отримання даної вимоги повернути державне майно, перелік та кількість якого визначені у додатку № 1 до договору, що було передано відповідачу на зберігання за актом приймання-передачі від 13 січня 2014 року (т. 1 а.с. 57).

Дана вимога залишена відповідачем без задоволення.

22 вересня 2014 року Державна установа "Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України" знов звернулась до директора КП «Санепідсервіс» з листом (вих. № 1.5/6292) про передачу майна, в якому пропонувалось відповідачу підготувати майно для передачі його комісії ДУ «Харківський ОЛЦ ДСЕСУ», у зв'язку із закінченням строку вимоги про повернення державного майна переданого відповідачу на зберігання № 1.5/5191 від 11 серпня 2014 року (т. 1 а.с. 98), яке також залишилось без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно зі статтею 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Частиною першою статті 953 Цивільного кодексу України встановлено, що зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

В порушення зазначених вимог Закону та Договору, Зберігач спірне майно Поклажодавцю не повернув.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов'язковість договору для виконання сторонами.

Відповідачем, ані в суд першої інстанції, ані в судові засідання апеляційної інстанції доказів повернення другому позивачу майна, що було передано йому на відповідальне зберігання згідно з додатком № 1 до договору від 08 січня 2014 року не надав, а тому місцевий господарський суд дійшов підставного висновку про задоволення позовних вимог в частині повернення спірного майна.

Щодо частини позовних вимог про розірвання договору зберігання від 08 січня 2014 року, які не оскаржуються сторонами у цій справі, проте суд апеляційної інстанції не зв'язаний доводами апеляційної скарги та розглядає справу повторно на підставі статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відповідності до п. 5.5 Договору зберігання у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення дії цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

Як вже було зазначено в цій постанові, строк дії Договору зберігання сторони обумовили до 07 січня 2015 року.

Як зазначено в резолютивній частині рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року у справі щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), положення частини 2 статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Зазначене вище свідчить, що позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом до відповідача про розірвання договору та вирішити спір у судовому порядку.

Як убачається із матеріалів справи, 26 листопада 2014 року заступником прокурора Харківської області було направлено на адресу Господарського суду Харківської області позовну заяву з додатком про розірвання договору зберігання від 08 січня 2014 року та повернення поклажодавцеві за цим договором майна.

У зв'язку із закінченням на момент розгляду цієї справи судом першої інстанції строку дії договору зберігання від 08 січня 2014 року, а Державна установа «Харківський обласний лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» заперечувала проти продовження його дії, то підстави для розірвання договору зберігання відсутні.

Закінчення строку дії договору за загальним правилом припиняє права і обовґязки його сторін, але не звільняє сторони від відповідальності за порушення договору, яке мало місце під час його дії. Вимоги про відшкодування збитків, зумовлених порушенням договору, про стягнення неустойки, тощо, можуть бути предґявлені незалежно від закінчення строку дії договору протягом встановлених для цих вимог строків позовної давності.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права через відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи для надання часу мирного врегулювання спору, колегія суддів вважає необґрунтованими та зазначає наступне.

За положеннями статті 69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Як убачається із матеріалів справи, ухвалами від 18 грудня 2014 року, 13 січня 2015 року, 29 січня 2015 року Господарський суд Харківської області за клопотанням відповідача відкладав розгляд справи № 922/5511/14 (т. 1 а.с. 99-100, 107-108, 145-146).

Ухвалою суду від 29 січня 2015 року за клопотанням відповідача строк розгляду справи було продовжено на 15 днів до 17 лютого 2015 року.

За приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи документів для розгляду спору по суті, приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, господарський суд першої інстанції правомірно відмовив у черговому клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Таким чином, зважаючи на належне повідомлення КП «Санепідсервіс» про час та місце розгляду справи, враховуючи встановлений процесуальним законом строк вирішення спору, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції прийнято рішення з дотриманням процесуальних норм права.

Крім того, слід зазначити, що одним із способів вирішення господарського спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмета позову (частини перша і третя статті 78 ГПК). Мирова угода підписується особами, уповноваженими представляти сторони в господарському суді (стаття 28 ГПК).

Мирова угода може бути укладена і стосовно певної частини позовних вимог.

Умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін (п. 3.19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Питання щодо укладення мирової угоди вирішується безпосередньо учасниками судового процесу.

Державна установа «Харківський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» та Державна санітарно-епідеоміологічна служба України заперечують проти затвердження мирової угоди, що вбачається з письмових пояснень позивачів, наданих суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1-2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків Господарського суду Харківської області, викладених у рішенні від 16 лютого 2015 року у цій справі.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 16 лютого 2015 року у справі № 922/5511/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 21.07.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.