ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" липня 2015 р.Справа № 924/950/15

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Виноградова В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Престижтранс", смт. Віньківці

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Хмельницький

про визнання недійсним договору від 19.11.2013 р.

за участю представників сторін:

від позивача: Рохов О.В. - за довіреністю від 21.06.2015 р.

Свідерок Л.У. - керівник

від відповідача: ОСОБА_4 за довіреністю від 30.12.2014 р.

Рішення приймається 15.07.2015 р., оскільки в судових засіданнях 23.06.2015 р., 06.07.2015 р., 14.07.2015 р. оголошувались перерви.

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

встановив: позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір про сумісну діяльність, пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом, укладений між сторонами 19.11.2013 р.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідно до умов вказаного договору відповідач зобов'язався надавати послуги, які фактично є автостанційними послугами, передбаченими ст. 28 Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому доходить висновку, що сторонами був укладений не договір про сумісну діяльність, а договір про надання автостанційних послуг. При цьому посилається на п. 1.3 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту і зв'язку України від 27.09.2010 р. № 700, та п. 111 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою КМ України від 18.02.1997 р. № 176, згідно з якими умовою функціонування автостанцій як суб'єкта надання автостанційних послуг є наявність свідоцтва про атестацію автостанцій, а відкриття і закриття автостанцій здійснюється в установленому законодавством порядку за рішенням органів місцевого самоврядування. Також вказує на те, що умови договору суперечать положенням ст. ст. 1130, 1131 ЦК України, оскільки не містять суттєвих умов договору про спільну діяльність. Стверджує, що, укладаючи спірний договір з відповідачем, позивач діяв під впливом помилки щодо природи вказаного правочину та щодо прав і обов'язків сторін, наявність якої (помилки) стала зрозумілою після одержання роз'яснення Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті в лютому 2015 р. щодо відсутності права відповідача надавати автостанційні послуги без наявності свідоцтва про атестацію автостанції. Також посилається на ч. 1 ст. 203, ст. ст. 215, 216, 229 ЦК України.

Повноважні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позові, посилаючись на подані докази.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 25.06.2015 р. та повноважні представники у судових засіданнях проти позовних вимог заперечили, вважають їх безпідставними. Зокрема, у відзиві відповідач пояснює, що спірний договір був укладений на виконання умов п. 2.2.10 договору про спільну діяльність від 05.07.2010 р., укладеного відповідачем з Хмельницькою обласною державною адміністрацією, відповідно до п. 1.1 якого сторони зобов'язались сумісно діяти з метою забезпечення обслуговування пасажирів автомобільним транспортом на диспетчерській станції "Кам'янецька" № 5 за маршрутом: Хмельницький-Віньківці. З посиланням на ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" зазначає, що відповідно до розкладу руху рейса, затвердженого Управлінням інфраструктури та туризму Хмельницької облдержадміністрації, обов'язковим для позивача є заїзд на зупинку "Кам'янецька". У зв'язку з цим відповідно до приписів ст. ст. 6, 627 ЦК України між сторонами був укладений договір про сумісну діяльність від 19.11.2013 р. Відповідач вказує, що з моменту укладання спірного договору і по сьогоднішній день сторони виконують всі його умови, за виключенням лише того, що позивач останні декілька місяців не сплачує відповідачу грошові кошти, обумовлені п. 4.1 спірного договору. Стверджує, що посилання позивача на те, що спірний договір був укладений ним внаслідок помилки згідно ст. 229 ЦК України, є безпідставним, так як відповідно до затвердженого розкладу руху автобуса позивач зобов'язаний здійснювати і фактично здійснює по сьогоднішній день заїзд на зупинку відповідача. Вважає, що позивачем в позовній заяві, всупереч приписам ст. 33 ГПК України, взагалі не обґрунтовано, в чому саме полягала помилка позивача при укладанні спірного договору, за умови, що згідно з розкладом руху автобуса позивач зобов'язаний був заїжджати на належну відповідачу зупинку "Кам'янецька".

Звертає увагу на те, що правомірність дій відповідача щодо користування позивачем належною відповідачу зупинкою по вул. Кам'янецькій в м. Хмельницькому підтверджена рішенням господарського суду Хмельницької області у справі № 924/48/15 від 23.03.2015 р., залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду у справі № 924/48/15 від 20.05.2015 р.

З приводу посилання позивача на те, що договір про сумісну діяльність від 19.11.2013 р. не відповідає приписам ст. ст. 1130, 1131 ЦК України, не містить істотних умов договору, зазначає, що навіть якщо б у спірному договорі були б і відсутні істотні умови, ця обставина згідно зі ст. ст. 203, 204, 215 ЦК України не є правовою підставою для визнання договору недійсним. При цьому звертає увагу на правову позицію, викладену у п. 2.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Безпідставним також вважає посилання позивача на те, що спірний договір передбачає надання відповідачем автостанційних послуг, оскільки спірний договір не містить тих умов, які є обов'язковими для договору про надання автостанційних послуг, визначених п. 5.2 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом № 700 від 27.09.2010 р. Міністерства транспорту та зв'язку України, зареєстрованого в Мін'юсті України 10.11.2010 р. за № 1068/18363. У зв'язку з цим стверджує, що посилання позивача на невідповідність укладеного договору приписам ст. 28 Закону України "Про автомобільний транспорт" є безпідставними, так як вказана норма закону не регулює правовідносини щодо укладання договорів, а лише визначає вимоги до автостанцій та зупинок таксі. Також звертає увагу на те, що діяльність відповідача з приводу облаштування та діяльності зупинки по вул. Кам'янецькій у м. Хмельницькому для очікування рейсових автобусів здійснюється відповідно до: рішення Хмельницького міськвиконкому № 524 від 22.04.2010 р.; договору про спільну діяльність відповідача та Хмельницької обласної державної адміністрації від 05.07.2010 р. (п. 2.2.10 якого зобов'язав відповідача укласти договори з перевізниками, в т.ч. і з позивачем); договору № 12 від 06.08.2010 р. "На облаштування зупинки громадського транспорту"; договору № 15 від 25.02.2013 р. "Про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди"; технічного паспорту на приміщення.

Посилається на положення ст. 215 ЦК України, п. 2.1 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради № 524 від 22.04.2010 р. було надано дозвіл комунальному підприємству по організації роботи міського пасажирського транспорту на влаштування зупинки для очікування пасажирами громадського транспорту з павільйоном для надання автостанційних послуг з продажу проїзних квитків площею 50 м.кв. по вул. Кам'янецькій, 124/1В.

05.07.2010р. між Хмельницькою обласною державною адміністрацією (сторона 1) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (сторона 2) був укладений договір про спільну діяльність, відповідно до п. 1.1 якого сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері надання послуг пасажирських перевезень на приміських та міжміських внутрішньообласних маршрутах загального користування; побудувати павільйон з облаштування зупинки для очікування пасажирами рейсових автобусів по вул. Кам'янецькій (м. Хмельницький); створити диспетчерський пункт по реєстрації прибуття та відправлення автобусів; надавати інформаційні послуги пасажирам стосовно розкладу руху автобусів.

Згідно з п. 2.1 договору про спільну діяльність від 05.07.2010 р. сторона 1 зобов'язується, зокрема, у строк протягом 30 днів після підписання акту введення в експлуатацію цієї зупинки з павільйоном включити до розкладу руху існуючої маршрутної автобусної мережі обов'язкову зупинку "Обленерго" по вул. Кам'янецькій (м. Хмельницький) у Кам'янець-Подільському напрямку.

Сторона 2 зобов'язується, з-поміж іншого, заключити договір з комунальним підприємством по організації роботи міського пасажирського транспорту на оренду земельної ділянки під будівництво павільйону і облаштування зупинки для прибуття і відправлення автобусів, що обслуговують приміські, міжміські внутрішньообласні автобусні маршрути; замовити проектну документацію, побудувати павільйон з диспетчерським пунктом та інформаційним забезпеченням для покращення обслуговування пасажирів; облаштувати зупинку з платформами для прибуття і відправлення автобусів; забезпечити реєстрацію прибуття і відправлення рейсових автобусів; вести облік регулярності виконання рейсів на надавати дану інформацію замовнику; укласти договори з автоперевізниками про заїзд на зупинку та фіксовану оплату за надані послуги в розмірі до 20% вартості одного квитка до кінцевої зупинки (п. п. 2.2.1, 2.2.2, 2.2.4, 2.2.7, 2.2.8, 2.2.10 договору про спільну діяльність від 05.07.2010 р.).

Відповідно до п. п. 6.1, 6.2 договору про спільну діяльність від 05.07.2010 р. цей договір укладений на строк 5 років. По закінченню дії договору, якщо ні одна сторона не заявляє про його припинення, договір вважається продовженим на невизначений термін.

06.08.2010р. між комунальним підприємством по організації роботи міського пасажирського транспорту (Сторона 1) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (Сторона 2) був укладений договір №12 на облаштування зупинки громадського транспорту.

Згідно з п. 1.1 договору на облаштування зупинки громадського транспорту від 06.08.2010р. з метою покращення обслуговування пасажирів громадського транспорту області, шляхом облаштування зупинки очікування пасажирами громадського транспорту, з встановленням павільйону для очікування та стаціонарних малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності на зупинці для очікування громадського транспорту, Сторона 1 строково надає Стороні 2 дозвіл на встановлення павільйону та приміщення на зупинці міського громадського транспорту "Обленерго", що розташована по вул. Кам'янецькій, 124/1в, за умови укладання Стороною 2 договору з управлінням торгівлі "Про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення малої архітектурної форми".

Павільйон та приміщення мають бути з'єднані між собою і надалі в договорі іменуються як об'єкт. Об'єкт по зовнішньому контуру має площу 50 м. кв. згідно з рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 22.04.2010 р. № 524 (п. 1.4 договору на облаштування зупинки громадського транспорту від 06.08.2010р.).

Відповідно до п. 1.6 договору на облаштування зупинки громадського транспорту від 06.08.2010р. на підставі рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради №865 від 09.10.2003р. облаштовує вивіску з назвою зупинки освітленням в вечірній та нічний часи.

Співпраця між сторонами є безоплатною (п. 1.7 договору на облаштування зупинки громадського транспорту від 06.08.2010р.).

Згідно з п. 3.2 договору на облаштування зупинки громадського транспорту від 06.08.2010р. сторона 2 зобов'язується зокрема після підписання договору отримати дозвіл на виконання планових земельних робіт та провести облаштування зупинки очікування пасажирами громадського транспорту; облаштувати павільйон очікування вивіскою з назвою зупинки та розкладом відправлення автобусів; використовувати територію зупинки відповідно до призначення та умов договору.

25.02.2013 р. між управлінням торгівлі міської ради (власник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (сервітуарій) було укладено договір № 15 про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди (далі - договір про встановлення сервітуту), предметом якого відповідно до п. 1.1 є особистий строковий сервітут, встановлений виключно сервітуарію на територію, на якій буде розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності тимчасова споруда павільйон для надання автостанційних послуг площею 50 м.кв.

Об'єктом особистого строкового сервітуту за цим договором є територія по вул. Кам'янецька (біля буд. № 124/1в) площею 50 м.кв., розташування та межі якої зазначено в паспорті прив'язки тимчасової споруди, що є невід'ємною частиною цього договору (п. 1.2 договору про встановлення сервітуту від 25.02.2013 р.).

Пунктом 1.4 договору про встановлення сервітуту від 25.02.2013 р. передбачено, що за тимчасовою спорудою сервітуарія також закріплюється територія площею 260,5 м.кв. для утримання в належному стані згідно схеми благоустрою прилеглої території тимчасової споруди паспорту прив'язки, розробленої відповідно до Правил благоустрою території міста Хмельницького, затверджених рішенням п'ятнадцятої сесії міської ради від 29.02.2012 р. № 10.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 договору про встановлення сервітуту від 25.02.2013 р. договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та припиняється після спливу строку, на який було встановлено сервітут. Строк дії договору з 25.02.2013 р. по 08.01.2016 р.

За користування особистим строковим сервітутом сервітуарій сплачує власнику річну плату в розмірі 12 відсотків від грошової (нормативної) оцінки земельної ділянки (території), яка визначається управлінням Держкомзему у м. Хмельницькому для кожного календарного року (п. 3.1 договору про встановлення сервітуту від 25.02.2013 р.).

Згідно з пп. 4.3.1 договору про встановлення сервітуту від 25.02.2013 р. сервітуарій має право використовувати встановлений цим Договором особистий строковий сервітут для здійснення підприємницької діяльності, за умови дотримання умов цього Договору, а відповідно до пп. 4.4.1 - зобов'язаний дотримуватися умов цього Договору, використовувати встановлений особистий строковий сервітут виключно з метою, в порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі.

08.11.2013 р. Хмельницька обласна державна адміністрація (замовник) та ТОВ "Престижтранс" (перевізник) уклали договір №148т на перевезення пасажирів автомобільним транспортом загального користування, відповідно до п. 1.1 якого замовник надає перевізникові право на перевезення пасажирів на вказаному автобусному маршруті загального користування у звичайному режимі руху, а перевізник забезпечує кість та безпечні перевезення пасажирів на умовах, передбачених цим договором: назва маршруту: Віньківці-Хмельницький.

Згідно з п. 2.1.1 вищевказаного договору замовник зобов'язується забезпечити видачу перевізнику дозволу на перевезення пасажирів встановленого зразка та затвердити узгоджений, згідно із вимог чинного законодавства, паспорт маршруту.

Перевізник зобов'язаний зокрема забезпечити дотримання законодавчих та нормативно-правових актів, які регламентують виконання пасажирських автоперевезень, в т.ч. пільгові перевезення окремих категорій громадян (п. 2.3.1); виконувати пасажирські перевезення на маршруті у відповідності до затвердженого розкладу руху за встановленими тарифами. Інформацію про вартість проїзду та відстань між зупинками розміщати в салоні автобуса (п. 2.3.2); забезпечити місячну регулярність руху автобуса на маршруті не нижче 96 відсотків від кількості рейсів передбачених розкладом руху (п. 2.3.3); в строк 10 робочих днів з дня підписання цього договору, укласти договір про надання автостанційних послуг, які передбачені ст. 36 Закону України "Про автомобільний транспорт" (п. 2.3.4).

Договір укладений на строк з 08.11.2013 р. по 08.02.2014 р. (п. 6.1 договору).

До зазначеного договору управлінням інфраструктури та туризму Хмельницької облдержадміністрації 08.11.2013р. було затверджено розклад руху автобусів за маршрутом Віньківці-Хмельницький, де одним із пунктів зупинки вказано "Кам'янецька". В розкладі зазначено, що рейси виконуються щоденно та забезпечуються автобусами ТОВ "Престижтранс" (договір № 148 від 07.11.2013 р.).

19.11.2013 р. між ТОВ "Престижтранс" (перевізник) та диспетчерською станцією "Кам'янецька" № 5 в особі ПП ОСОБА_1 (власник) укладено договір про сумісну діяльність, пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом (далі - договір).

Як передбачено п. 1.1 договору, на його підставі сторони зобов'язуються сумісно діяти з метою забезпечення обслуговування пасажирів автомобільним транспортом на диспетчерській станції "Кам'янецька" № 5 за маршрутом.

Зокрема, автобусна зупинка забезпечує покращення умов очікування автобусів пасажирами, посадки в них, надає диспетчерські послуги на інформаційне забезпечення (п. 1.2 договору); для організації відправлення пасажирів перевізник подає на диспетчерську станцію автобуси згідно з розкладами руху, що затверджуються в установленому порядку (п. 1.3 договору).

До обов'язків перевізника договором віднесено: забезпечувати подачу автобусів в належному технічному та санітарному стані для посадки пасажирів приміського та міжміського маршруту згідно з затвердженим розкладом руху (п. 2.1 договору); повідомляти диспетчера станції не пізніше ніж за 2 год. до відправлення автобуса в рейс про вимушену заміну передбаченого розкладом руху типу автобуса, а у разі затримки його випуску вказувати час прибуття на диспетчерську станцію; забезпечувати виконання водіями автобусів вказівок диспетчера автобусної зупинки з питань організації перевезення пасажирів та багажу і безпеки руху; інформувати про внесення змін до розкладу руху автобусів, маршруту прямування, відміну рейсів тощо; здійснювати контроль за посадкою та висадкою пасажирів, самостійно реалізовувати квитки в салоні автобуса відповідно до затверджених тарифів (п. 2.2 договору).

Натомість автобусна зупинка зобов'язана: організовувати належне приймання та відправлення пасажирів; забезпечувати диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; належно оформлювати дорожню документацію водіїв, дотримуватися визначеного режиму роботи підприємств, установ, організацій, розташованих на території автобусної зупинки; організовувати побутове обслуговування пасажирів і водіїв.

Згідно з п. 3.5 договору у разі незабезпечення перевізником регулярності кількості рейсів (менше 96%) власник подає інформацію організатору пасажирських перевезень.

У п. 4.1 сторони погодили, що перевізник сплачує фіксовану оплату за заїзд на автобусну зупинку в розмірі 20 % від вартості одного квитка проїзду до кінцевої зупинки маршруту, згідно таблиці вартості проїзду, даного маршруту.

Кошти за надані послуги перевізник перераховує на розрахунковий рахунок або безпосередньо диспетчеру станції з отриманням квитанції про оплату (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 4.3 договору розрахунки перевізника з автобусною зупинкою проводяться на умовах попередньої оплати не пізніше останнього числа кожного місяця.

У разі зміни тарифів на пасажирські перевезення перевізник зобов'язаний проінформувати власника, внести зміни до цього договору і відповідно зробити перерахунки по оплаті за надані послуги (п. 4.4 договору).

Згідно з п. 4.5 договору сторони зобов'язуються не рідше одного разу на квартал звіряти розрахунки за надані послуги.

Невиконання умов договору з вини учасника договору тягне за собою його відповідальність у відповідності з діючим законодавством. У разі невиконання умов договору винна сторона відшкодовує завдані збитки. Перевізник самостійно несе відповідальність за дотримання техніки безпеки під час заїзду, виїзду та проїзду автобуса по території станції. Усі спори, що виникають з цього договору або пов'язані із ним вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного в Україні законодавства (п. п. 5.1 - 5.4 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору термін його дії встановлюється з 19.11.2013 р. по 14.11.2014 р. У разі відсутності (за місяць до кінця дії договору) заяви від будь-якої сторони про перегляд умов цього договору термін його дії автоматично продовжується на наступний рік і так кожного року.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що договір може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї сторони договір може бути достроково розірвано за рішенням суду, арбітражного суду у разі невиконання іншою стороною своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами. Сторона, яка є ініціатором розірвання договору, письмово попереджає іншу сторону про своє рішення не пізніше ніж за 30 днів.

У п. 6.4 договору зазначено, що перевізник зобов'язується систематично здійснювати заїзд на територію автостанції.

Договір підписаний сторонами, скріплений їхніми печатками.

В матеріали справи надано лист Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекція) № 591/11/15-15 від 23.02.2015 р. в якому з посиланням на п. 1.3 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010 № 700, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2010 за № 1068/18363, п. п. 111, 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 р. № 176, повідомляється, що згідно з переліком атестованих автостанцій, також розміщеним на офіційному веб-сайті Укртрансінспекції, автостанція в м. Хмельницькому по вул. Кам'янецька не має свідоцтва про атестацію автостанції та до зазначеного переліку не включена. Зазначено, що ПП ОСОБА_1 не має права на надання автостанційних послуг без наявності свідоцтва про атестацію автостанції.

Вважаючи, що відповідачем позивачу за договором від 19.11.2013р. надаються фактично автостанційні послуги, надавати які відповідач не має права, позивач просить визнати вказаний договір недійсним як такий, що був укладений під впливом помилки та такий, що суперечить вимогам закону - ст. 28 Закону України "Про автомобільний транспорт", п. 1.3 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту і зв'язку України від 27.09.2010 р. №700, п. 111 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженого Постановою КМУ від 18.02.1997р. №176, ст. ст. 1130, 1131 ЦК України.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до приписів ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач просить визнати спірний договір недійсним, вважаючи, що він суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, зокрема, положенням ст. 28 Закону України "Про автомобільний транспорт", п. 1.3 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту і зв'язку України від 27.09.2010 р. № 700 (далі - Порядок), п. 111 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМ України від 18.02.1997 р. № 176 (далі - Правила), ст. ст. 1130, 1131 ЦК України та був вчинений позивачем під впливом помилки.

Як убачається з матеріалів справи між сторонами 19.11.2013 р. укладено договір про сумісну діяльність, пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом, предметом якого, як передбачено п. 1.1 договору, є сумісна діяльність сторін з метою забезпечення обслуговування пасажирів автомобільним транспортом на диспетчерській станції "Кам'янецька" № 5 за маршрутом.

Оцінюючи та аналізуючи доводи позивача про невідповідність спірного договору положенням ст. 28 Закону України "Про автомобільний транспорт", п. 1.3 Порядку та п. 111 Правил, суд зважає на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про автомобільний транспорт" автостанція - споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під'їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів; автопавільйон - споруда на зупинці для короткочасного перебування пасажирів; автобусний маршрут - шлях проходження автобуса між початковим та кінцевим пунктами з визначеними місцями на дорозі для посадки (висадки) пасажирів; зупинка - спеціально обладнаний пункт для очікування автобуса та посадки і висадки пасажирів.

Стаття 28 Закону України „Про автомобільний транспорт" встановлює вимоги до автостанцій, згідно з якими на автостанціях забезпечується: прийом та відправлення автобусів і пасажирів; організація продажу квитків населенню; диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; контроль екіпіровки та санітарного стану автобусів, дорожньої документації водіїв та дотримання визначеного режиму роботи підприємств, установ і організацій, розташованих на їх території; організація побутового обслуговування пасажирів і водіїв. У разі скорочення обсягів пасажирських перевезень задіяні для цього приміщення автостанцій тимчасово, до відновлення зазначених обсягів перевезень, відповідно до законодавства можуть використовуватися для надання пасажирам додаткових послуг. Перепрофілювання автостанцій може здійснюватися їх власниками лише при закритті усіх автобусних маршрутів загального користування, що пролягають через них, та за згодою органу місцевого самоврядування населеного пункту.

При цьому ст. 36 Закону України „Про автомобільний транспорт" містить перелік обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями 1) пасажирам: продаж квитків; користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння; можливість користування громадськими вбиральнями; інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки та 2) автомобільному перевізнику: продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті. За надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка. Послуги автостанцій, крім послуг кімнати матері і дитини, пасажирам надаються за плату. Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.

Згідно зі ст. 32 Закону України „Про автомобільний транспорт" відносини автомобільного перевізника, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, пов'язаних з відправленням і прибуттям пасажирів.

Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю

автостанцію. Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху.

В п. п. 111-114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997р. №176 зазначено, що відкриття та закриття автостанції здійснюється в установленому законодавством порядку за рішенням органів місцевого самоврядування. Автостанції підлягають атестації на відповідність кількості та якості послуг, що надаються пасажирам та перевізникам, в установленому Мінінфраструктури порядку. Відносини власників автостанцій з Укртрансінспекцією, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та облдержадміністраціями регулюються договором, примірна форма якого затверджується Мінінфраструктури. Перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Мінінфраструктури. Порядок розрахунку вартості послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначає Мінінфраструктури. За надання обов'язкових послуг, передбачених статтею 36 Закону України "Про автомобільний транспорт", з пасажира справляється автостанційний збір, що входить у вартість квитка. Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції за погодженням з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими держадміністраціями, на території яких розташована автостанція. Порядок визначення розміру автостанційного збору затверджує Мінінфраструктури.

Процедура атестації автостанцій, вимоги до них, механізм визначення розміру автостанційного збору та вартості послуг, що надаються автомобільним перевізникам, визначається Порядком регулювання діяльності автостанцій, затвердженим наказом Міністерства транспорту і зв'язку України від 27.09.2010 р. №700.

Відповідно до п. 1.2 Порядку відкриття автостанції як території та комплексу споруд здійснюється у встановленому законодавством порядку.

При цьому п. 1.3 Порядку встановлює, що умовою функціонування автостанції як суб'єкта надання автостанційних послуг є наявність свідоцтва про атестацію.

Відносини власника та перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, які проходять через автостанцію, згідно з пунктом 114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, визначаються договором про надання послуг автостанціями, примірна форма якого визначається Мінінфраструктури України (п. 5.1 Порядку). У п. 5.2 Порядку передбачено, що на обумовлений сторонами строк договором визначаються: перелік та обсяги обов'язкових та інших послуг, що надаються автостанцією перевізникові; вартість обов'язкових послуг у відсотках від загальної суми вартості проїзду від реалізованих через каси автостанцій квитків та порядок проведення розрахунків; порядок та строки погодження додаткових рейсів; умови для відпочинку водіїв та відстою автобусів на території автостанції; строки перерахування автостанцією коштів від продажу квитків згідно з пунктом 4.4 розділу IV цього Порядку, розмір неустойки за кожний день прострочення перерахунку; умови щоденного (міжзмінного) відпочинку водіїв (у разі надання послуги); умови перевірки технічного стану автобусів (у разі надання послуги); умови зберігання автобусів (у разі надання послуги).

Примірна форма договору про надання послуг автостанцією перевізникові затверджена наказом Міністерства транспорту і зв'язку України від 30.11.2010 р. № 860. Пункт 1.1 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові передбачає, що Власник за завданням Перевізника надає йому на території своїх автостанцій (автовокзалів) комплекс обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом Перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України „Про автомобільний транспорт" і Правил. Власник надає Перевізникові послуги з обслуговування перевезень пасажирів автобусами за маршрутом (маршрутами) (п. 1.2 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові). До обов'язків Власника відповідно до п. 2.1 Примірної форми договору належать: надавати послуги, визначені предметом цього Договору; здійснювати інформування водіїв про погодні та дорожні умови на маршрутах прямування до найближчої автостанції (автовокзалу); надавати послуги, пов'язані з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів та їх багажу транспортом Перевізника; здійснювати продаж квитків на проїзд та на перевезення багажу; здійснювати диспетчерське управління та організацію прибуття і відправлення автобусів; перераховувати кошти від продажу квитків на проїзд в автобусі та за перевезення багажу Перевізникові не пізніше п'яти днів з дня відправлення відповідного рейсу, за вирахуванням коштів за обов'язкові послуги Власника; не стягувати з Перевізника додаткові платежі, не передбачені цим Договором; проводити не рідше одного разу на місяць з Перевізником звірку взаємних розрахунків. До обов'язків Перевізника відносяться: здійснювати відправлення свого транспорту виключно з автовокзалів, автостанцій та диспетчерських пунктів, передбачених розкладом руху за певним маршрутом організатором перевезень; повідомляти письмово чи за допомогою інших засобів зв'язку (факс, електронна пошта) Власника про вимушене значне зменшення (понад 7 місць) пасажиромісткості рухомого складу порівняно з визначеним за погодженням сторін у межах умов, визначених організатором перевезень, не пізніше ніж за 24 години до події; проводити не рідше одного разу на місяць з Власником звірку взаємних розрахунків; у разі неможливості виконати рейс невідкладно сповістити про це Власника письмово чи за допомогою засобів зв'язку; забезпечувати в установленому законодавством порядку страхування пасажирів (самостійно чи за участю Власника) (п. 2.3 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові).

Отже, з вищенаведеного вбачається, що для діяльності суб'єкта господарювання як автостанції необхідне дотримання ряду обов'язкових вимог та умов.

Зокрема, на автостанціях забезпечується прийом та відправлення автобусів і пасажирів; організація продажу квитків населенню; диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; контроль екіпіровки та санітарного стану автобусів, дорожньої документації водіїв та дотримання визначеного режиму роботи підприємств, установ і організацій, розташованих на їх території; організація побутового обслуговування пасажирів і водіїв (ст. 28 Закону України "Про автомобільний транспорт"). З цією метою автостанція повинна надавати автомобільному перевізнику такі обов'язкові послуги як продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті (ст. 36 Закону України "Про автомобільний транспорт"). Відносини власника та перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, які проходять через автостанцію, визначаються договором про надання послуг автостанціями, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків (п. 5.2 Порядку). За надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка.

З комплексного аналізу вищезазначених норм законодавства слідує, що для діяльності як автостанції необхідно надання як пасажирам, так і автомобільному перевізнику мінімального переліку визначених законом обов'язкових послуг у їх сукупності, в тому числі продажу квитків.

Тобто без надання сукупності всіх передбачених законом обов'язкових послуг не можна говорити про діяльність суб'єкта господарювання як автостанції.

З умов спірного договору не вбачається, що відповідач взяв на себе зобов'язання з надання комплексу всіх обов'язкових послуг, які повинні надаватися автостанцією. З огляду на зазначене, спірний договір не може вважатися договором про надання послуг автостанцією перевізнику, що у свою чергу, не передбачає отримання відповідачем свідоцтва про атестацію автостанції.

При цьому суд звертає увагу на те, що законодавство не містить заборони щодо надання окремих видів послуг, передбачених ст. 36 Закону України "Про автомобільний транспорт", іншими суб'єктами господарювання.

До того ж відповідач в договорі виступає не як автостанція, а як диспетчерська станція, автобусна зупинка, що також відображено в розкладі руху.

Крім того, спірний договір не містить усіх тих умов, які передбачені для договору про надання послуг автостанцією, визначених приписами п. 5.2 Порядку, положеннями Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та положення ст. ст. 6, 627 ЦК України, позивачем не доведено, що дотримання приписів ст. 28 Закону України "Про автомобільний транспорт", п. 1.3 Порядку регулювання діяльності автостанцій та п. 111 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту є обов'язковим для спірного правочину. Водночас не доведено і порушення спірним договором вказаних норм законодавства.

З приводу визнання спірного договору недійсним у зв'язку з його укладенням в результаті помилки позивача щодо обставин, які мають істотне значення, суд бере до уваги таке.

Частиною 1 статті 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 Постанови ВСУ від №9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статті 229 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Такі ж висновки містяться в п. 3.9 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", відповідно до яких за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Позивач стверджує, що, укладаючи спірний договір, діяв під впливом помилки щодо природи вказаного правочину та прав і обов'язків сторін, наявність якої стала зрозумілою після отримання роз'яснень Укртрансінспекції у лютому 2015 р.

Однак лист Укртрансінспекції № 591/11/15-15 від 23.02.2015 р. лише констатує (інформує), що "згідно з переліком атестованих автостанцій, також розміщеним на офіційному веб-сайті Укртрансінспекції, автостанція в м. Хмельницькому по вул. Кам'янецька не має свідоцтва про атестацію автостанції та до зазначеного переліку не включена", та "ПП ОСОБА_1 не має права на надання автостанційних послуг без наявності свідоцтва про атестацію автостанції", проте не стосується та не аналізує укладеного між сторонами спірного договору.

Суд бере до уваги те, що сторони вільні в укладенні договору, визначенні його умов, вправі на свій розсуд врегулювати свої відносини, як передбачено ст. ст. 6, 627 ЦК України, та укладаючи спірний договір, були ознайомлені з його умовами, зокрема, щодо взаємних прав та обов'язків, та вчиняли дії, які свідчать про його виконання, що не заперечується обома сторонами.

Так, відповідно до розкладу руху на маршруті "Віньківці-Хмельницький", затвердженого управлінням інфраструктури та туризму Хмельницької ОДА від 08.11.2013р., на позивача покладено обов'язок заїжджати на зупинку "Кам'янецька".

Разом з тим, з огляду на положення п. 3.9 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. помилка, що виникла внаслідок незнання стороною правочину норм законодавства, не має правового значення, а тому не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність помилки при укладенні спірного правочину.

Також позивач зазначає, що спірний договір суперечить вимогам ст. ст. 1030, 1031 ЦК України. З цього приводу суд враховує положення ч. 7 ст. 179 ГК України, якими передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно зі ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Частиною 4 ст. 176 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання мають право разом здійснювати господарську діяльність для досягнення спільної мети, без утворення єдиного суб'єкта господарювання, на умовах, визначених договором про спільну діяльність. У разі якщо учасники договору про спільну діяльність доручають керівництво спільною діяльністю одному з учасників, на нього може бути покладено обов'язок ведення спільних справ. Такий учасник здійснює організаційно-управлінські повноваження на підставі доручення, підписаного іншими учасниками.

Отже, враховуючи умови договору та зазначені вище положення законодавства, зокрема, ст.ст. 6 , 627 ЦК України, суд доходить висновку, що укладений сторонами спірний договір не суперечить нормам, які регламентують договори про спільну діяльність. Позивачем не доведено, в чому саме полягає порушення вимог ст. ст. 1030, 1031 ЦК України спірним договором.

Твердження відповідача про те, що правомірність його дій по укладених з позивачем договорах про спільну діяльність щодо користування позивачем належною відповідачу зупинкою по вул. Кам'янецька у м. Хмельницькому підтверджена рішенням господарського суду Хмельницької області у справі №924/48/15 від 23.03.2015 р., та посилання на ст. 35 ГПК України є необгрунтованими, оскільки при розгляді справи №924/48/15 судом оцінка спірного договору не надавалась, а оцінювались аналогічні договори між сторонами.

У п. 2.1 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 2.10 вказаної Постанови у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Статтею 34 ГПК України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що обставини, якими обгрунтовані позовні вимоги, не можуть слугувати підставами для визнання спірного договору недійсним. Отже, позовні вимоги про визнання недійсним договору від 19.11.2013 р. про сумісну діяльність, пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом, з підстав, заявлених позивачем, є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, тому в позові потрібно відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 21, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові товариства з обмеженою відповідальністю "Престижтранс", смт. Віньківці до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Хмельницький про визнання недійсним договору від 19.11.2013 р. про сумісну діяльність, пов'язану з обслуговуванням пасажирів автомобільним транспортом, відмовити.

Повне рішення складено 16.07.2015 р.

Суддя В.В. Виноградова

Віддрук. 3 прим.: 1 - до справи; 2 - позивачу (Хмельницька область, смт. Віньківці, вул. Кошового 32); 3 - відповідачу (АДРЕСА_1)