ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015 р. Справа№ 914/1795/15

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

За позовом: до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Оілс Україна", м.Іллічівськ Одеської області Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1", с.Ставчани Пустомитівського району Львівської області
про: визнання недійсним договору транспортного перевезення.

Суддя Кітаєва С.Б.

Представники:

від позивача: не з'явився ;

від відповідача: Вельгош Т.М. - представник (довіреність від 03.06.2013р.).

Права та обов'язки згідно ст. ст. 20, 22 ГПК України суд роз'яснив представнику відповідача. Заяви про відвід судді не надходили. Клопотань про технічну фіксацію від сторін не надходило.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Оілс Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1" про визнання недійсним договору транспортного перевезення.

Ухвалою суду від 05.06.2015р. за даним позовом порушено провадження справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 01.07.2015р. Вимоги до сторін по підготовці справи до розгляду в судовому засіданні висвітлені в ухвалі.

25.06.2015 року до суду поступило клопотання позивача (вх.№26033/15) про відкладення розгляду справи, у зв»язку із відрядженням представника ТзОВ «Іст Оілс Україна» Карпенко Катерини Миколаївни. До клопотання долучено копію наказу ТзОВ «Іст Оілс Україна» за №6/К від 18.06.2015р. про відрядження з 01 липня по 02 липня 2015р. в Черкаську область, Жашківський район, с.Остроджани працівника ТОВ «Іст Оілс Україна» - юрисконсульта Карпенко К.М. для узгодження та підписання контракту та додаткової угоди з ФОП Худа Ф.Л.

З підстав, зазначених в ухвалі суду від 01.07.2015 р. розгляд справи було відкладено на 13.07.2015 р.

03.07.2015 року за вх.№27688/15 в суді зареєстровано клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

До зазначеного клопотання позивачем долучено Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з відомостями, які містить ЄДР, про відповідача; довідку вих.№06/25-1 від 25.06.2015р. у якій позивач підтвердив, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який у межах своєї компетенції вирішує спори, відсутні справи між ТОВ «Іст Оілс Україна» та ТОВ «Транс-сервіс-1» щодо визнання недійсним договору транспортного перевезення №020414-ЄШ від 02 квітня 2014 року та довідку вих.№06/25-2 від 25.06.2015 року у якій позивач інформує, що Договір транспортного перевезення №020414-ЄШ від 02 квітня 2014 року, укладений між ТОВ «Іст Оілс Україна» (замовник) та ТОВ «Транс-Сервіс-1» (перевізник) (далі-Договір) виконаний у наступних об»ємах: 1.Перевізник надав замовникові послуг на загальну суму 814 359,08 грн. 2.Замовник здійснив оплату у розмірі 537 879,15 грн. за надані перевізником послуги.

Ухвалою суду від 06.07.2015р. відмовлено в задоволенні клопотання позивача від 26 червня 2015 року про (вх.№27688/15 від 03.07.2015р.) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

09.07.2015р. позивач надіслав клопотання від 09.07.2015р. (вх.№28720/15 від 09.07.2015р.) в якому, у зв'язку з відрядженням представника ТзОВ «Іст Оілс Україна», просить суд про відкладення розгляду справи.

Позивач в судове засідання 13.07.2015р. явку повноважного представника не забезпечив, додаткові документи від позивача до справи з моменту порушення провадження у справі і станом на 13.07.2015 року не поступили.

Відповідач в судове засідання 13.07.2015 року явку повноважного представника забезпечив, надав суду для огляду оригінали документів, у тому числі й Договору №020414-ЄШ від 02.04.2014р.; підтвердив зазначене позивачем у довідці вих.№06/25-2 від 25.06.2015 року про те, що Договір транспортного перевезення №020414-ЄШ від 02 квітня 2014 року, укладений між ТОВ «Іст Оілс Україна» (замовник) та ТОВ «Транс-Сервіс-1» (перевізник) (далі-Договір) виконаний у наступних об»ємах: 1.Перевізник надав замовникові послуг на загальну суму 814 359,08 грн. 2.Замовник здійснив оплату у розмірі 537 879,15 грн. за надані перевізником послуги; зазначив, що ці факти встановлені у рішенні господарського суду Одеської області від 20.05.2015р. у справі №916/1153/15-г.

Представник відповідача заперечив проти клопотання про відкладення розгляду справи, так як на його думку позивач намагається затягувати розгляд справи її відкладенням. Представник відповідача подав в судовому засіданні відзив на позовну заяву від 09.07.2015р. №190-4 (який в подальшому був зареєстрований в канцелярії суду за вх.№28993/15), з підстав наведених у якому просить суд в задоволені позовної заяви про визнання недійсним договору транспортного перевезення №020414-ЄШ від 02.04.2015р. відмовити повністю.

За змістом підпункту 3.9.1. п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 (із змін. і доп.) "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ч.3 ст.22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України господарським судом створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Із врахуванням наведеного, матеріалів у справі, господарським судом дотримано встановлених ст.129 Конституції України, ст.ст.4-2,4-3 ГПК України засад здійснення судочинства та забезпечено сторонам можливість реалізації передбачених ст.22 ГПК України прав сторони в процесі, а тому суд в межах процесуального Закону (ст.ст. 43, 69, 75 ГПК України), вбачає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача в судових засіданнях, оцінивши докази в їх сукупності у відповідності до ст.43 ГПК України, судом встановлено.

02 квітня 2014 року між ТОВ «Транс-Сервіс-1» та ТОВ «Іст Оілс Україна» було укладено Договір транспортного перевезення №020414-ЄШ (далі - Договір), згідно умов якого ТОВ «Транс-Сервіс-1» (перевізник) повинен був надати послуги по перевезенню вантажу ТОВ «Іст Оілс Україна» (замовник), а замовник прийняти та оплатити належним чином виконані Перевізником послуги по перевезенню.

Як вбачається з позовної заяви позивач посилається на те, що Господарський кодекс України (далі - ГК України) визначає, що договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Ч.З. ст. 180 ГК України встановлює, що Сторони при укладенні господарського договору зобов'язані у будь-якому разі погодити ціну договору. Згідно п.3.1. Договору, вартість послуг по перевезенню Вантажу визначається Перевізником та вказується у Додатках до Договору. Оскільки Сторонами був укладений Договір з метою надання перевізникові різних видів вантажу для перевезення, умова Договору, щодо укладення Додатків до Договору, в яких буде встановлюватися ціна на кожний з видів вантажу, була визначена Сторонам як істотна, стверджує позивач. На виконання Договору було укладено лише Додаток №1, який встановлює вартість послуг з перевезення кукурудзи. Вартість з перевезення інших сільськогосподарських культур, перевезення яких здійснювалось за Договором (ячмінь, соняшник, пшениця), Додатками не встановлювалась. Відтак, позивач вважає, що перевізником не були надані замовникові Додатки, що встановлюють ціни на перевезення всіх видів вантажу, що перевозився за цим Договором. Таким чином, перевізником було введено в оману Замовника щодо обставин, які мають істотне значення, вважає позивач. У зв'язку з тим, що перевізник не повідомив при укладенні Договору, що відмовляється надавати Додатки до Договору, з фіксацією вартості послуг перевезення, замовником було підписано Договір. Але у випадку надання перевізником достовірної інформації щодо своїх намірів, така обставина стала б перешкодою на шляху вчинення правочину.

Із врахуванням зазначеного та посилаючись на ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України),відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним, позивач просить суд визнати недійсним договір транспортного перевезення №020414-ЄШ від 02.04.2014р. укладений між ТзОВ «Транс-Сервіс-1» та ТзОВ «Іст Оілс Україна».

З підстав, наведених у відзиві на позов, наданих суду поясненнях, представник відповідача позовні вимоги заперечує, вважає, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову за безпідставністю вимог, з тих підстав, що під час виконання договору транспортного перевезення та й у самій позовній заяві, позивач жодним чином не заперечив як сам факт надання послуг перевезення так і вартість цих послуг. Це випливає, зокрема з того, що ТОВ «Іст Оілс Україна» належним чином підписав всі акти виконання робіт (надання послуг), при тому, що відповідно до умов договору перевезення мав можливість викласти свої заперечення. Крім того, позивач оплачував вказані послуги перевезення, чим фактично підтвердив погодження всіх істотних умов.

Відповідач посилається на п.3.1. Договору, у якому сторонами погоджено, що вартість послуг по перевезенню вантажу визначається перевізником та вказується у додатках до Договору, які є його невід'ємною частиною, та вважає, що сам по собі факт відсутності окремих додатків не може свідчити про введення позивача в будь-яку оману. Чинне цивільне законодавство не містить норм які б давали підстави визнавати договір недійсним виключно з підстав недодержання письмової форми якщо така не є обов'язковою відповідно до закону.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що позивач відобразив господарські операції по перевезенню вантажів на підставі укладеного з відповідачем договору у своєму бухгалтерському обліку, чим ще раз підтвердив свою обізнаність та згоду зі всіма умовами договору стосовно передбачених у ньому послуг.

Як зазначив відповідач, аналогічні доводи наведеним в позовній заяві позивача були розглянуті господарським судом Одеської області при розгляді судової справи № 916/1153/15-г за позовом ТзОВ «Транс-Сервіс-1» до ТзОВ «Іст Оілс Україна» про стягнення боргу, штрафних санкцій та інфляційних втрат. Рішенням від 20.052015р. суд надав їм належну оцінку відхиливши їх як необґрунтовані.

При прийнятті рішення суд виходив із наступного.

02 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю „Транс-Сервіс-1" (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Іст Оілс Україна" (замовник) було укладено договір транспортного перевезення № 020414-ЄШ, згідно п. 1.1. якого позивач як перевізник зобов'язується надати відповідачу як замовнику послуги по перевезенню вантажу на умовах, визначених у даному договорі, автомобільним транспортом, а замовник - прийняти й оплатити належним чином виконані перевізником послуги по перевезенню. Пункт завантаження, кінцевий пункт призначення, строк доставки та оголошена вартість вантажу визначається згідно додатків до цього договору (п. 1.3 договору).

Згідно п. 1.2. договору кількість вантажу визначається у товаротранспортних накладних.

За умовами п. 2.1.1. - 2.1.3 договору замовник зобов'язаний надати письмову заявку перевізнику не пізніше ніж за 2 (дві) доби до початку запланованого перевезення, яка підписується сторонами та скріплюється печатками, забезпечити належне оформлення супровідної документації на вантаж, що перевозиться; забезпечити своєчасне завантаження та розвантаження вантажу. Факт завантаження транспортного засобу вантажем вважається погодженням замовника про те, що транспортний засіб перевізника є комерційно та технічно придатним у всіх відношення для належного здійснення перевезення вантажу та доставки його у пункти розвантаження, визначені замовником.

В п. 2.1.4. договору замовник зобов'язався своєчасно та повністю оплачувати перевезення по маршруту перевезення у погодженому сторонами розмірі.

Згідно п. 2.1.7. договору замовник зобов'язаний підписати і відправити зворотно перевізнику акт наданих послуг протягом 1 (одного) робочого дня з моменту його отримання замовником засобами факсимільного зв'язку або по електронній пошті, з послідуючим підписання оригіналу та відправкою поштою протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання замовником оригіналу. У разі коли акт наданих послуг не підписаний зі сторони замовника та немає обґрунтованих на це зауважень, то вважається, що цей акт є погоджений замовником та послуги вважаються наданими на дату, вказану в акті.

Обов'язки перевізника передбачені в п. 2.2 договору. Зокрема, перевізник зобов'язаний: забезпечити подачу транспортних засобів під завантаження в обумовлений строк згідно заявок замовника, та в технічно справному стані (п. 2.2.1); здійснювати контроль за правильністю завантаження (п. 2.2.2); перевіряти правильність заповнення супровідних документів на вантаж (п.2.2.3); своєчасно доставити вантаж у пункт призначення у повному обсязі без пошкоджень (п. 2.2.4); інформувати замовника про аварії та інші вимушені затримки в дорозі (п. 2.2.5).

В п. 3.1. договору визначено, що вартість послуг по перевезенню вантажу визначається перевізником та вказується у додатках до договору, які є невід'ємною частиною.

Згідно п. 3.2. договору оплата наданих перевізником послуг здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на поточний рахунок перевізника протягом 2 календарних днів після виконання перевезення. Датою виконання перевезення є дата, зазначена у акті наданих послуг.

В п. 3.3. договору сторони визнали, що достатнім та належним доказом надання послуг з перевезення перевізником та відповідно до їх прийняття замовником є підписаний сторонами акт наданих послуг.

За умовами п. 7.1. договору останній набув чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2014 року, але не раніше повного виконання сторонами своїх зобов'язань, що виникли до вказаної дати.

Відповідно до умов вказаного договору на підставі заявок позивача відповідачем протягом 2014 року були надані обумовлені послуги, про що були складені акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) на загальну суму 814359,08 грн. Відповідач (замовник) здійснив оплату у розмірі 537 879,15 грн. за надані перевізником послуги. Зазначені факти встановлені рішенням господарського суду Одеської області від 20.05.2015 року у справі №916/1153/15-г і підтверджені ТзОВ «Іст Оілс Україна» у поданій до даної справи довідці вих.№06/25-2 від 25.06.2015 року, а представником відповідача у судовому засіданні.

За ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ч. 1-3 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За змістом ч. 1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Ч. 1 ст. 916 вказаного Кодексу передбачено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Факт надання позивачем послуг по перевезенню вантажів на суму 814359,08 грн. і їх часткової оплати в сумі 537879,15 грн. відповідач підтвердив. Відповідно до п.2.1.4 Договору, позивач (замовник) зобов»язувався своєчасно та повністю оплачувати перевезення по маршруту перевезення у погодженому сторонами розмірі. Вартість наданих послуг по перевезенню вантажів визначена сторонами у підписаних та скріплених печатками актах виконаних робіт (наданих послуг). Акти не містять заперечень відповідача стосовно визначеної в них вартості виконаних робіт (наданих послуг). Поряд з цим, відповідно до п.2.1.7 Договору позивач (замовник) взяв на себе обов»язок підписати і відправити зворотно перевізнику акт наданих послуг протягом одного робочого дня з моменту його отримання позивачем (замовником) засобами факсимільного зв»язку або по електронній пошті, з послідуючим підписанням оригіналу та відправкою поштою протягом трьох робочих днів з дня отримання замовником оригіналу. У разі коли акт наданих послуг не підписаний зі сторони позивача(замовника) та немакє обґрунтованих на це зауважень, то вважається, що цей акт є погодженим замовником та послуги вважаються наданими на дату, вказану в акті.

Оплата ж наданих перевізником (відповідачем) послуг здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на поточний рахунок перевізника (відповідача) протягом двох днів після виконання перевезення. Датою виконання перевезення є дата зазначена у акті наданих послуг (п.3.2 Договору). Таким чином, позивач зобов»язувався сплавчувати відповідачу надані послуги перевезення, що підтверджені актами наданих послуг.

З наведеного вбачається, що між позивачем і відповідачем був підписаний договір транспортного перевезення за яким відповідач взяв на себе зобов»язання з надання послуги по перевезенню вантажів, згідно заявок позивача, а позивач зобов»ячався оплатити відповідачу налддані послуги і оплата наданих послуг мала бути ним проведена після виконання перевезення, на підставі актів наданих послуг.

Отже, оскільки вартість з перевезення інших (окрім кукурудзи-додаток №1 до Договору) сторонами в договорі не визначена, то позивач зобов»язаний відшкодувати відповідачу фактичні витрати відповідача, які були необхідні для перевезення вантажів по маршрутах у заявках, в межаз розумної плати.

Розмір таких витрат відповідача повинен підтверджуватись первинними документами, які підтверджують здійснення відповідачем відповідних господарських операцій (платіжні доручення, акти виконаних робіт, акти прийому-передачіЮ, накладні тощо) в межах розумної плати.

Таким чином, зобов»язання (та розмір цих зобов»язань) позивача оплатити відповідачу вартість наданих послуг з перевезення вантажів позивача по маршрутах , визначених ним же у заявках, відповідно до ст.11 ЦК України виникають та визначаються на підставі договору та первинних документів (платіжні доручення, акти виконаних робіт, акти прийому-передачі, накладні тощо), які підтверджують фактичні витрати відповідача та їх необхідність для перевезення вантажів позивача по зазначених ним у заявках маршрутах. Як вже було зазначено вище, позивач підписав акти наданих послуг без зауважень (в тому числі й щодо вартості наданих послуг), частково оплатив вартість послуг, згідно актів, що свідчить про погодження ним факту надання з боку відповідача послуг за спірним договором у вказаних в актах розмірах і прийняття цих послуг у встановлених розмірах з боку позивача (замовника).

Поряд із цим, суд звертає увагу позивача, що недосягнення згоди сторонами з усіх істотних умов договору може бути підставою для встановлення факту неукладення договору і не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

При цьому відхиляє посилання сторін на обставини виконання ними умов Договору, оскільки ці дії стосуються стадії виконання Договору, а не його укладення. Питання ж належного виконання сторонами договірних зобов'язань перебуває поза межами даного позову.

Зважаючи на те, що позовні вимоги стосуються визнання недійсним договору на підставі ч.1. ст.230 ЦК України, під час вирішення цієї справи судом мають досліджуватись лише обставини відповідності положень спірного договору вимогам законодавства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним у позовній заяві обставинам, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина 1 ст. 215 Цивільного Кодексу України передбачає, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положення статті 203 Цивільного кодексу України визначають самостійні окремі підстави недійсності правочину, а саме:

-зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

-правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним спірного правочину з мотивів вчинення його внаслідок введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Стаття 230 Цивільного кодексу України передбачає, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Частина 1 ст. 229 Цивільного кодексу України визначає, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Положеннями п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, для того, щоб кваліфікувати правочин з транспортного перевезення як обман, необхідно встановити, що омана стосувалася природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими та бажаними для однієї зі сторін.

Як вбачається зі змісту Договору, сторони досягли згоди щодо предмету договору, порядку передачі, прийняття та оплати за вантаж, терміну дії договору, тобто узгодили всі істотні умови, які необхідні для даного виду договору. Воля сторін угоди була направлена на створення цивільних прав та обов'язків та сторони вірно сприймали предмет договору, та виконували його.

Відповідно до п. 3.10. Постанови Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочинів не має істотного значення.

При виконанні умов спірного договору будь-яких обставин, які б могли перешкодити вчиненню правочину, не існувало. Позивачем не надано будь-яких належних доказів введення його в оману. Відповідач належним чином виконував свої зобов'язання щодо перевезення вантажів відповідно до умов укладеного Договору, а відповідач частково виконав свої зобов'язання щодо оплати товару, що встановлено господарський судом Одеської області при постановленні рішення у справі № 916/1153/15-г.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до частин 1, 3, 4 статті 213 Цивільного кодексу України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

При тлумаченні правочину, суд вважає за необхідне зазначити, що умови та вислови, які застосовуються в договорі, повинні тлумачитись у світлі всього договору, тобто як його невідокремлювана частка.

Разом з тим, суд зазначає, що вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Розглянувши та проаналізувавши зміст договору у його сукупності, господарський суд вбачає в оспорюваному договорі наявність всіх істотних умов, які необхідні для його укладення.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В порушення вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України позивачем не доведено, що при укладенні спірного договору була відсутня єдність волі і волевиявлення сторін щодо намірів створення цивільних прав та обов'язків у правовідносинах з перевезення вантажів, а також що відповідач умисно ввів позивача в оману, маючи намір здійснювати перевезення вантажів поза волею позивача, висловленою в умовах договору, внаслідок чого позивач неправильно сприйняв предмет або інші істотні умови договору, які вплинули на його волевиявлення і при відсутності яких по обставинах справи можна було б вважати, що договір не був би укладений.

Відповідно до ст. 34 того ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не довів належними доказами наявність умислу в діях відповідача щодо введення в оману позивача, та сам факт обману.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача про визнання недійсним спірного договору транспортного перевезення необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Державне мито, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати державного мита. Таким чином судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 229, 230, 627,628 Цивільного кодексу України, ст. 181 Господарського кодексу України, керуючись ст. ст. 22, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 17.07.2015 р.

Суддя Кітаєва С.Б.