КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. Справа№ 910/3905/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Мельниченко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Черниш О.В. ( за довіреністю від 29.12.2014р.)

від відповідача: Ковригін О.В. ( за довіреністю № 5-У від 26.12.2014 р.)

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду м. Києва від 27.03.2015р.

у справі № 910/3905/15-г (суддя: Отрош І.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 18450 грн. 95 коп.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення суму основного боргу в розмірі 14744,44 грн., пені у розмірі 563,52 грн., 3% річних в розмірі 1329,42 грн., інфляційні втрати у розмірі 781,46 грн. та 7% штрафу з простроченої суми у розмірі 1032,11 грн.

16.03.2015 представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності, в якій просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", застосувавши позовну давність до основного боргу, штрафних та інших нарахованих санкцій.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.03.2015 р. у справі № 910/3905/15-г позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу 14744,44 грн., 3% річних у розмірі 764,85 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем у справі доведено факт порушення відповідачем строків оплати отриманого товару за договором поставки № Д-1111-77/186-Д від 30.09.2010 року. При цьому зазначив, що оскільки підписання представником відповідача актів звірок взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року та 30.09.2013 року свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми боргу вказаній в акті, а тому є дією, яка перериває строк позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Дочірне підприємство "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що підписання сторонами Акту звірки взаєморозрахунків станом на 31.03.2013 року та 30.09.2013 року не може свідчити про визнання ним боргу перед позивачем, оскільки вказані акти підписані головним бухгалтером підприємства, тобто не уповноваженою особою відповідача, а також без зазначення дати підписання даного акту, що не може бути підставою для переривання строку позовної давності згідно вимог ст. 264 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2015 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та призначено справу до розгляду.

В подальшому розгляд справи відкладався.

08.06.2015 через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні 14.07.2015 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 30.09.2010 між Дочірньою компанією "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (продавець) та Дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (покупець) укладено договір поставки № Д-1111-77/186-Д (а.с.10)

За умовами якого продавець зобов'язується поставити у зумовлені строки покупцеві певну продукцію (товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 18.07.2012 № 530 "Про реорганізацію Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", припинено діяльність Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України та визначено Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" правонаступником Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України.

Згідно з п. 1.2 Статуту Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", товариство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України.

Відповідно до п. 1.2 договору, товар поставляється єдиною партією. Асортимент, кількість, ціна за одиницю та загальна вартість товару вказані у специфікації, яка оформлюється у вигляді додатку до даного договору і є його невід'ємною частиною.

Відповідно до специфікації до договору, продукцією (товаром) є труби, загальною вартістю 14744 грн. 44 коп.(а.с.11)

Постачальник зобов'язується передати, а покупець зобов'язується вивезти товар власними силами на умовах EXW (п. 2.1 договору). Оплата товару здійснюється протягом 30 робочих днів з дня надходження товару, що постачається за даним договором, у розмірі 100% вартості обладнання, відповідно до умов п. 6.3 даного Договору, на підставі накладної на отримання товарно-матеріальних цінностей уповноваженому представнику покупця, який діє на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка. Датою передачі товару є дата оформлення та підписання уповноваженими представниками сторін накладної (п.2.2 Договору). Постачальник повинен передати покупцю накладну на відпуск товарно-матеріальних цінностей. Податкову накладну на товар і на вимогу покупця копію сертифіката відповідності. Покупець повинен надати постачальнику довіреність типової форми № М-2.( п. 2.3 Договору)

Відповідно до п. 6.3 Договору, оплата здійснюється після поставки товару, що постачається за даним договором у розмірі 100 % вартості.

Пунктом 10.1 Договору передбачено, що він набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором.

Таким чином, свій обов'язок з оплати за поставлений позивачем товар відповідач повинен був здійснити до 11.11.2010 (включно).

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що 30.09.2010 позивач поставив відповідачу узгоджений між сторонами товар на суму 14744 грн. 44 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченою копією накладної № 68 від 30.09.2010. (а.с.12), проте відповідач обов'язку щодо своєчасної оплати за поставлений товар не виконав

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи належним чином доведено, що на виконання умов договору позивач виконав взяті на себе договірні зобов'язання належним чином та в повному обсязі, здійснивши поставку продукції , визначеної в специфікації договору, відповідач в свою чергу прийняв вказану продукцію, що підтверджується видатковою накладною № 68 від 30.09.2010 року, яка містить ціну та вартість поставленої продукції , а також необхідні реквізити для здійснення оплати. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу та 3% річних , підлягають задоволенню, в частині стягнення збитки від інфляції, пені та 7% штрафу позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки.

Згідно вимог ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 ЦК України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу вимог частин 1, 2 статті 193 ГК України, ст. ст. 526, 257, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Твердження апелянта, що видаткова накладна не є розрахунковим документом на підставі якого здійснюється оплата, що за відсутності рахунку - фактури у відповідача не настав строк оплати колегія суддів апеляційної інстанції визнає необґрунтованим, оскільки договором сторони визначили строк та порядок оплати (п. 2.2, 6 договору) в залежності від дня надходження товару, що підтверджується відміткою отримувача на видатковій накладній і договір не містить умови надання відповідачу рахунку-фактури чи оплати вартості отриманого товару лише на підставі рахунку.

Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої особи, що вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина) та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України, яка передбачає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Аналогічну правову позицію наведено у Постанові Верховного суду України від 29.09.2009 року по справі № 37/405 та Постанові Вищого господарського суду України від 18.06.2013 року по справи № 923/38/13-г.

Належних та допустимих доказів, які підтверджували б своєчасну та повну оплату дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" вартості поставленого товару, відповідач не надав, а тому висновок місцевого господарського суду про правомірність позовної вимоги про стягнення з відповідача 14744,44 грн. суми основного боргу є обґрунтованим і таким, що відповідає дійсним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності (а. с. 44).

Частиною 1 статті 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно п. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Як зазначалось вище, вартість отриманого товару відповідач повинен був оплатити в термін до 11.11.2010 року, у зв'язку з чим, перебіг строку для звернення позивача до суду з вимогою до відповідача, розпочинається з 12.11.2010 року та спливає відповідно 12.11.2013 року.

Втім, як встановлено ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, серед іншого, і підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

В матеріалах справи наявні акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року (а. с. 54) та на 30.09.2013 року (а. с.13), відповідно до яких відповідачем визнано загальну заборгованість в розмірі 1 106 612,92 грн. по укладених між сторонами договорах, в тому числі і по договору № Д-1111-77/186-Д від 30.09.2010 року.

Акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року та на 30.09.2013 року зі сторони позивача та відповідача підписані головними бухгалтерами та скріплені печатками товариств.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що головний бухгалтер підприємства не наділений повноваженнями підписання документів, якими б визнавалась заборгованість перед контрагентами, вказаний Акт звірки не є первинним бухгалтерським документом, а тому не може вважатись доказом, що підтверджував би визнання відповідачем заборгованості за договором № Д-1111-77/186-Д від 30.09.2010 року.

Однак, такі твердження апелянта колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Згідно ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до наказу Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України від 10.11.1998 № 148/234/383 затверджено форму акту звіряння розрахунків, згідно якої не вимагається підписання такого акту керівниками підприємств (дебітора та кредитора).

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що акти звірки взаємних розрахунків, на які посилається позивач у справі, складені та підписані належними посадовим особами, скріплені печатками товариств, а тому є належними доказами у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

У постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України

Враховуючи зазначене вище та те, що відповідачем позовні вимоги не заперечуються іншими доводами, окрім як пропуском строку позовної давності, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 14744,44 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки заявлені в межах строку позовної давності, так як останній був перерваний у зв'язку з підписанням сторонами актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.03.2013 року та на 30.09.2013 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 15.09.2009 року у справі № 8/39, від 05.06.2014 року у справі № 913/2988/13, від 20.08.2014 року у справі № 910/18104/13.

У зв'язку з неналежним виконання грошових зобов'язань за договором, позивач також просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 2362,95 грн. та штраф 7% в розмірі 4327,85 грн. відповідно до статті 231 ГК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 7% штрафу та пені, та зазначає наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 ст. 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання покупцем своїх зобов'язань по оплаті товару, згідно п.6.3 даного договору, покупець виплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Сукупність вказаних обставин, встановлених судом та підтверджених документами у справі свідчать про порушення відповідачем обов'язку з оплати вартості отриманого товару, а тому колегія суддів зазначає, що позивачем правомірно заявлені вимоги про стягнення пені згідно умовами договору №Д-1111-77/186-Д від 30.09.2010 року та штрафу на підставі ст. 231 ГК України.

Однак, як зазначалось вище, відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем невірно визначено початок періоду нарахування пені (а саме, позивач нараховує пеню у розмірі облікової ставки НБУ з 11.11.2010, тоді як правильним початком нарахування пені є 12.11.2010).

З урахуванням вірного розрахунку, здійсненого судом першої інстанції та встановленого договором строку оплати товару, перебіг річного строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені розпочинається з 12.11.2010 року та з урахуванням шестимісячного періоду її нарахування по 09.05.2011 року спливає відповідно 09.05.2011 року.

Щодо вимоги про стягнення штрафу, то перебіг річного строку позовної давності розпочинається 12.11.2010 року та спливає 12.11.2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" надійшла до суду 19.02.2015 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, тому вимоги щодо стягнення пені в розмірі 563, 52 грн. та штрафу в розмірі 1032,11 грн. заявлені після спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Також позивачем заявлено вимогу, про стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 1329,42 грн., нарахованих за період з 11.11.2010 року по 11.11.2013 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в його необґрунтованості, оскільки позивачем невірно визначено початок періоду нарахування 3% річних (а саме, позивач здійснює розрахунок 3% річних з 11.11.2010, тоді як правильним початком нарахування 3% річних є 12.11.2013 - дата виникнення прострочення).

Однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (19.02.2015 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 3905/15), а також зважаючи на те, що доказів переривання позовної давності щодо нарахування 3% річних позивачем не надано, врахувавши, що позивач здійснює нарахування 3% річних по 11.11.2013, колегія суддів вважає вірним розрахунок здійсненний судом першої інстанції , що обґрунтованим для нарахування 3% річних є період з березень 2012 по жовтень 2013 року (в межах позовної давності).

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 764 грн. 85 коп., а в іншій частині суд відмовляє у задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 781 грн. 46 коп. інфляційних втрат за період з листопада 2010 року по жовтень 2013 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції, що він є обґрунтованим, однак, зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги дату звернення позивача з даним позовом до суду (19.02.2015 - про що свідчить вхідний реєстраційний штамп Господарського суду міста Києва за № 3905/15), а також зважаючи на те, що доказів переривання позовної давності щодо нарахування інфляційних втрат позивачем не надано, врахувавши межі заявленого позивачем періоду нарахування інфляційних втрат - з листопада 2010 року по жовтень 2013 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обґрунтованим для нарахування інфляційних втрат є період з березня 2012 року по жовтень 2013 року (в межах позовної давності).

Перевіривши розрахунок інфляційних, погоджується з перерахунком суду першої інстанції, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в частині стягнення з Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" інфляційних втрат за період в межах позовної давності не підлягають задоволенню у зв'язку з наявністю дефляції (відсутністю інфляції). Тому, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за період з листопада 2010 року по лютий 2012 року не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 27.03.2015 року у справі № 910/3905/15-г, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2015 року у справі № 910/3905/15-г залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 27.03.2015 року у справі № 910/3905/15-г залишити без змін.

Матеріали справи № 910/3905/15-г повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

М.А. Дідиченко