КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Справа№ 910/7850/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Гончарова С.А.

розглянув апеляційну скаргу ПАТ "Нафтогаз України" на рішення господарського суду м.Києва від 02.06.2015 року № 910/7850/15-г (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України"

до Приватного підприємства "Бонвояж"

про стягнення 334 800,75 грн.

за участю представників сторін:

прозивача-Бережок С.І. за довіреністю,

відповідача-Шипова К.В. за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2015 р. у справі №910/7850/15-г у задоволенні позову ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Приватного підприємства "Бонвояж" про стягнення 334 800,75 грн. відмовлено

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, вважає рішення суду таким що підлягає скасуванню.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечив, просив залишити їх без задоволення, рішення суду-без змін.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 28.12.2012 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Приватним підприємством "Бонвояж" (покупець) був укладений Договір купівлі-продажу природного газу №13/3761-ТЕ-41, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання умов даного договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 1575835,55 грн., що підтверджується наявними матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу: від 27.05.2013 за січень 2013 року на суму 304034,21 грн., від 27.05.2013 за лютий 2013 року на суму 259974,39 грн., від 27.05.2013 за березень 2013 року на суму 286594,35 грн., від 27.05.2013 за квітень 2013 року на суму 124040,14 грн., від 31.10.2013 за жовтень 2013 року на суму 147562,54 грн., від 24.01.2014 за листопад 2013 року на суму 203889,56 грн. та від 24.01.2014 за грудень 2014 року на суму 249740,36 грн., які підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення коштів, мотивуючи вимоги тим, що відповідач має заборгованість за отриманий газ, за неналежне виконання зобов'язань, також просить стягнути з відповідача пеню, відповідно до п.9.3 договору, оскільки сторони погодили строк позовної давності у п'ять років, а також інфляційні втрати та три відсотка річних.

Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд виходив з того, що за одержаний природний газ відповідачем було сплачено на користь позивача 1 575 835,55 грн. що підтверджується платіжними дорученнями №8 від 07.05.2014 на суму 1 026 216,82 грн. та №10 від 04.06.2014 на суму 549 618,73 грн., а також випискою з банку Приватного підприємства "Бонвояж", таким чином, зазначеними платежами відповідач повністю погасив заборгованість за отриманий у січні-грудні 2013 року природний газ. Разом з тим, вказані платежі були здійснені з простроченням оплати, що не заперечується відповідачем.

Крім того, зазначив, що за Договорами №268/30 та №302/30 про організацію взаєморозрахунків сторони дійшли згоди погасити заборгованість відповідача перед позивачем за спірним договором у розмірі 1 575 835,55 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевому бюджету м. Києва для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню. Отже, сторони у справі організували взаєморозрахунки із заборгованості за природний газ, отриманий у 2013 році за Договором купівлі-продажу природного газу №13/3761-ТЕ-41 для виробництва теплової енергії, яка була спожита населенням та релігійними організаціями. Уклавши Договори №268/30 та №302/30, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений за спірним Договором купівлі-продажу.

Позивачем же під час розгляду справи не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує нарахування штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язання, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд відзначає, що строк позовної давності, як спосіб захисту порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає, оскільки суд відмовляє в позові по суті в зв'язку з недоведеністю позовних вимог і питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Заперечуючи проти рішення суду, позивач наполягає на позовних вимогах та зазначає, що суд першої інстанції припустився хибного висновку, що підписання договору про здійснення взаєморозрахунків звільняє сторони від належного виконання зобов'язань за договором та звільняє від відповідальності за наслідки неналежного виконання за договором. Судом невірно оцінено практику Верховного суду на яку послався у оскаржуваному рішенні, судом неправильно застосована ст. 614 ЦК України.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Дослідивши і з'ясувавши всі обставини та матеріали справи, які мають значення для вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

04.03.2014 між Головним управлінням Державної казначейської служби України в м. Києві, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) , Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ПП "Бонвояж" та НАК "Нафтогаз України" був укладений Договір про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік) №268/30 .

03.06.2014 між тими ж самими сторонами був укладений Договір про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік) №302/30

Положеннями пункту 7 договору про організацію взаєморозрахунків передбачено, що відповідач перераховує на рахунок позивача кошти у сумі 1 026 216,82грн. грн., у тому числі податок на додану вартість 171 036,14 грн., для погашення заборгованості за спожитий природний газ згідно з договором від 28.12.2012 року N 13/3761-ТЕ-41 за 2013рік.

За змістом підпунктів 2, 3 пункту 11 договору про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Згідно з частиною 2 статті 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Посилаючись на неправильне трактування практики Верховного суду України, позивач вказує, що характерним для новації є саме укладення нового зобов'язання, а не зміна його частини, що є підставою для припинення попереднього зобов'язання, при цьому нове зобов'язання укладається між тими ж сторонами. Договір про організацію взаєморозрахунків таких ознак не містить.

Проте, договори про організацію взаєморозрахунків зобов'язують сторони забезпечити подання до територіальних органів Казначейства належним чином оформлених договорів та платіжних документів згідно з Порядком та умовами надання у 2014році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці у тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що виробляється, транспортується та постачається населенню, яка виникла в зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг послуги з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувались та/або погоджувались органами державної влади чи місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу узгоджено обсяги заборгованості з різниці в тарифах, що підлягають відшкодуванню ПП «Бонвояж» для проведення взаєморозрахунку з погашення заборгованості за спожитий природний газ перед газопостачальними підприємствами.

Позивачем не надано доказів того, що субвенції з державного бюджету не надавались, крім того, договори з організації взаєморозрахунків, відносно суми заборгованості, заявлену до стягнення, є чинними.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до платіжних доручень № 8 від 07.05.2014 та № 10 від 04.06.2014 відповідачем, за одержаний природний газ сплачено на користь позивача 1 575 835,55 грн., а тому заборгованості на яку можливо нарахувати штрафні санкцій (неустойку) не має.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України та ст. 218 Господарського кодексу України вина є підставою відповідальності за порушення зобов'язання. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності).

Для застосування санкцій, передбачених пункту 7.2 договору поставки природного газу, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до пункту 16 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що відсутня вина ПП «Бонвояж», оскільки укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, свідчить про вжиття відповідачем заходів, необхідних для належного виконання зобов'язання в частині погашення заборгованості за отриманий газ.

Щодо строку позовної давності, встановлену у договорі поставки, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" вбачається, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 3.3 даної постанови визначено, що за правилами частини першої статті 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності, умови договору, пов'язаної зі зміною порядку обчислення позовної давності, що в силу вимог частини другої статті 260 ЦК України не допускається (наприклад, обчислення позовної давності не з моменту прострочення виконання зобов'язання, а з дати, визначеної шляхом зворотнього підрахунку певного строку від дати звернення з позовом до господарського суду).

У пункті 4.3 постанови Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 вказано, якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу НАК «Нафтогаз України» залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 02.06.2015 у справі № 910/7850/15-г- без змін.

2. Матеріали справи повернути господарському суду м.Києва .

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Є.Ю. Шаптала

С.А. Гончаров