РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2015Справа №911/1235/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», м.Донецьк,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Авант-банк», м.Київ,

про визнання договору недійсним

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Кондяков А.С. - по дов.

від відповідача: Ковальов С.В. - по дов.

від Національного банку України: Ященко М.В. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.04.2015р. оголошувалась перерва до 13.05.2015р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Український фінансовий світ», м.Донецьк звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Авант-банк», м.Київ про визнання недійсним договору б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ухвалою №911/1235/15 від 25.03.2015р. господарського суду Київської області матеріали позовної заяви з доданими до неї документами передано за підсудністю до господарського суду м.Києва.

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на те, що під час укладання спірного правочину іпотекодавець не мав права розпоряджатись предметом іпотеки та відчужувати його в силу приписів Національного банку України. До того ж, за твердженнями Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», договір б/н від 08.08.2014р. було вчинено неуповноваженою особою без попередньої згоди спостережної ради позивача.

Відповідач у відзиві без номеру та дати, що надійшов до господарського суду 13.05.2015р., проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що Національний банк України не має повноважень на обмеження прав власника майна, в тому числі, на відчуження предмета іпотеки. Одночасно, вказаним учасником наголошено на безпідставності тверджень заявника щодо відсутності погодження спірного правочину спостережною радою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ».

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 15.06.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та Національного банку України, дослідивши всі представлені документи, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання (ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ст.640 Цивільного кодексу України).

01.04.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Авант-Банк» (кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Український фінансовий світ» (позичальник) було укладено договір №ММ67818LG про надання міжбанківського кредиту, у відповідності до п.1.1 якого кредитор надає позичальнику кредит в розмірі 3 000 000 доларів США на строк з 01.04.2014р. по 04.02.2015р., а позичальник зобов'язується своєчасно та у повному обсязі сплатити кредитору проценти за користування міжбанківським кредитом, виконати умови договору і своєчасно повернути загальну суму заборгованості.

В забезпечення виконання Публічним акціонерним товариством «Український фінансовий світ» своїх грошових зобов'язань за договором №ММ67818LG від 01.04.2014р. між сторонами було укладено договір б/н від 04.07.2014р. іпотеки, у відповідності до умов якого заявник передав в іпотеку відповідачу, в тому числі, нежиле приміщення загальною площею 412,10 кв.м, розташоване за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Чайки, вул.Лобановського Валерія, буд.21, корпус 6.

Як свідчать матеріали справи, 08.08.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (іпотекодавець) та Публічним акціонерним товариством «Авант-банк» (іпотекодержатель) було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до п.1 якого іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає у власність нерухоме майно - нежиле приміщення загальною площею 412,1 кв.м, а саме: приміщення першого поверху площею 246,2 кв.м, з нежитловим підвальним приміщенням площею 165,9 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Чайки, вул.Лобановського Валерія, буд.21, корпус 6, в рахунок виконання іпотекодавцем основного зобов'язання по поверненню кредиту та відсотків за користування кредитними коштами за договором №ММ67818LG від 01.04.2014р. про надання міжбанківського кредиту та договору від 06.08.2014р. про внесення змін та доповнень до договору №ММ67818LG від 01.04.2014р. в розмірі 3 060 000 доларів США, що забезпечується договором іпотеки.

За умовами п.3 договору б/н від 08.08.2014р. нерухоме майно передається у власність іпотекодержателя за ціною 2 149 600 грн., яка визначена Державним підприємством «Державний інститут комплексних техніко-економічних досліджень» згідно звіту про оцінку майна від 19.06.2014р.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та нотаріального посвідчення, а право власності на нерухоме майно у іпотекодержателя виникає з моменту державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.13 договору б/н від 08.08.2014р.).

Спірний правочин з боку Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» підписано Співак В.Ю. на підставі довіреності б/н від 02.10.2012р., а з боку Публічного акціонерного товариства «Авант-банк» заступником голови правління Швець А.М.

Договір б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною та зареєстровано 08.08.2014р. в реєстрі за №1618.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, здійснено його нотаріальне посвідчення, що фактично свідчить про укладення між сторонами договору 08.08.2014р.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

У ч.1 ст.207 Господарського кодексу України зазначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, заявник посилався на те, що під час укладання спірного правочину іпотекодавець не мав права розпоряджатись предметом іпотеки та відчужувати його в силу приписів Національного банку України. До того ж, за твердженнями Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», договір б/н від 08.08.2014р. було вчинено неуповноваженою особою без попередньої згоди спостережної ради позивача.

Слід зазначити, що у відповідності до положень господарського процесуального законодавства суд розглядає спір у межах позовних вимог, тобто виключно з визначених позивачем предмета та підстав позову. При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, виходячи з того, що суд не може на власний розсуд змінювати позовні вимоги чи спонукати позивача до їх уточнення, а також враховуючи, що позивачем клопотань про вихід за межі позовних вимог на підставі приписів ст.83 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось, судом розглядаються позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» про визнання договору б/н від 08.08.2014р. недійсним з визначених позивачем підстав, що викладені вище.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України. Банк самостійно визначає напрями своєї діяльності і спеціалізацію за видами послуг.

Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків (ст.4 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

За приписами ч.1 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності.

Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом (ч.3 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

У ст.2 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

До системи Національного банку входять центральний апарат, філії (територіальні управління), розрахункові палати, Банкнотно-монетний двір, фабрика банкнотного паперу, Державна скарбниця України, Центральне сховище, спеціалізовані підприємства, банківські навчальні заклади й інші структурні одиниці і підрозділи, необхідні для забезпечення діяльності Національного банку (ст.22 Закону України «Про Національний банк України»).

У ст.75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначено, що Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії проблемних за умови його відповідності хоча б одному з таких критеріїв: 1) банк протягом звітного місяця допустив зменшення на 5 і більше відсотків: щоденного розміру регулятивного капіталу нижче встановленого нормативно-правовими актами Національного банку України мінімального розміру регулятивного капіталу - п'ять і більше разів та/або значення нормативу достатності (адекватності) регулятивного капіталу нижче встановленого нормативно-правовими актами Національного банку України нормативного значення цього нормативу - два і більше разів; 2) банк не виконав вимогу вкладника або іншого кредитора, строк якої настав п'ять і більше робочих днів тому, та/або встановлено факти невідображення в бухгалтерському обліку документів клієнтів банку, що не виконані у строк з вини банку; 3) системне порушення банком законодавства, що регулює питання запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму; 4) банк протягом звітного місяця допустив зменшення на 5 і більше відсотків значення хоча б одного з нормативів ліквідності нижче мінімальних нормативних значень, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України, що розраховуються: 4-1) обсяг негативно класифікованих активів банку (крім санаційного) становить 40 відсотків і більше загальної суми активів, за якими має оцінюватися ризик та формуватися резерв згідно з нормативно-правовими актами Національного банку України; 5) систематичне незабезпечення ефективності функціонування та/або адекватності системи управління ризиками, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. Національний банк України має право віднести банк до категорії проблемних з інших підстав, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України. Рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею. Національний банк України має право заборонити проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від проблемного банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок. Проблемний банк у строк до 180 днів зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України. Проблемний банк зобов'язаний у строк до семи днів повідомити Національний банк України про заходи, які він вживатиме з метою приведення своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, та на вимогу Національного банку України повідомляти його про хід виконання цих заходів. Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи, Постановою №410/БТ від 15.07.2014р. правління Національного банку України Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк «Український фінансовий світ» було віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів. З метою відновлення фінансового стану банку з дня прийняття постанови установлено, зокрема, таке обмеження у діяльності Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» як не здійснювати відчуження будівель і споруд Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» без погодження з Управлінням Національного банку України в Донецькій області.

За поясненнями №18-02017/25247 від 15.04.2015р. Національного банку України, які з боку Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» було підтверджено, вимоги Постанови №410/БТ від 15.07.2014р. правління Національного банку України позивачем при укладанні договору б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя виконано не було, відповідного дозволу на укладання спірного правочину не отримано. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Надаючи юридичну оцінку вказаним обставинам в контексті заявлених позивачем вимог про визнання недійсним договору б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя, суд зазначає наступне.

Як вказувалось вище, однією з гарантій банківської діяльності є те, що банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності (ч.1 ст.5 Закону України «Про банки і банківську діяльність»)

Згідно із .36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Як встановлено судом, спірний договір було укладено між сторонами з метою задоволення вимог в розмірі 3 060 000 доларів США іпотекодержателя, Публічного акціонерного товариства «Авант-банк», до боржника, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», за договором №ММ67818LG від 01.04.2014р. про надання міжбанківського кредиту та договором від 06.08.2014р. про внесення змін та доповнень до договору №ММ67818LG від 01.04.2014р., що були забезпечені договором іпотеки нерухомого майна - нежилого приміщення загальною площею 412,1 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Чайки, вул.Лобановського Валерія, буд.21, корпус 6.

Тобто, позивачем та відповідачем шляхом укладання спірного договору було реалізовано встановлений ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» та положеннями п.3.2.2 договору іпотеки від 04.07.2014р. спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог відповідача за основним зобов'язанням в позасудовому порядку.

Фактично предметом спірного правочину стало майно, передане відповідачу в якості гарантії виконання Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» своїх зобов'язань за окремим договором про надання міжбанківського кредиту, а отже визначало можливість відповідача, у разі порушення боржником своїх грошових зобов'язань, задовольнити свої кредиторські вимоги безпосередньо за рахунок предмету іпотеки.

При цьому, за висновками суду, недодержання позивачем приписів постанови №410/БТ від 15.07.2014р. правління Національного банку України щодо обмеження прав Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», як власника відповідного майна на розпорядження ним, не є достатньою та належною правовою підставою для визнання недійсним договору, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено таких наслідків невиконання банківськими установами вимог та приписів (заходів впливу) Національного банку України як визнання недійсними укладених всупереч них правочинів. Недодержання вимог Національного Банку України при наданні певній банківській установі статусу проблемного банку може свідчити лише про наявність підстав для притягнення Національним банком України особи, щодо якої вжито заходи впливу, у порядку, визначеному Законом України «Про банки і банківську діяльність», до окремого виду відповідальності за порушення в сфері здійснення банківської діяльності.

Судом враховано, що нормами ст.75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», які є спеціальними при віднесенні банку до категорії проблемних, визначено, що Національний банк України протягом 180 днів з дня віднесення банку до категорії проблемних має право прийняти рішення про визнання діяльності банку такою, що відповідає законодавству, або про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Інших юридичних наслідків приписами наведеної статті не визначено.

При цьому, суд зауважує, що за своєю правовою природою постанова №410/БТ від 15.07.2014р. Національного банку України є актом індивідуальної дії, який вирізняться споміж інших юридичних актів тим, що стосується конкретної особи. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами. Тобто такі, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Аналогічну правову позицію наведено у п.3.17.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Постанова №410/БТ від 15.07.2014р. Національного банку України була прийнята стосовно Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», а не обох контрагентів за спірним правочином, внаслідок чого не може мати юридичних наслідків для Публічного акціонерного товариства «Авант-банк».

При цьому, за твердженнями відповідача, які з боку позивача належними та допустимими доказами не спростовані, Публічне акціонерне товариство «Авант-банк» не знало та не могло знати про введення Національним Банком України визначених у постанові №410/БТ від 15.07.2014р. обмежень прав позивача. Суд наголошує, що у відповідності до приписів ст.75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею, що фактично свідчить про відсутність у відповідача під час укладання спірного правочину об'єктивної можливості дізнатись про відповідні обмеження у діяльності заявника.

Отже, з огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що посилання Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» на обмеження, введені Національним банком України, в якості підстави для визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним є юридично неспроможними.

Одночасно, посилання заявника на укладання договору б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя без попереднього погодження спостережної ради Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи документами. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 1, 3 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ч.1 ст.46 Закону України «Про акціонерні товариства» в акціонерному товаристві з числа акціонерів може створюватися наглядова рада акціонерного товариства, яка представляє інтереси акціонерів у період між проведенням загальних зборів і в межах компетенції, визначеної статутом, контролює і регулює діяльність виконавчого органу.

Наглядова рада акціонерного товариства є органом, що здійснює захист прав акціонерів товариства, і в межах компетенції, визначеної статутом та цим Законом, контролює та регулює діяльність виконавчого органу (ч.1 ст.51 Закону України «Про акціонерні товариства»).

У ст.52 Закону України «Про акціонерні товариства» зазначено, що до компетенції наглядової ради належить вирішення питань, передбачених цим Законом, статутом, а також переданих на вирішення наглядової ради загальними зборами. До виключної компетенції наглядової ради належить: затвердження в межах своєї компетенції положень, якими регулюються питання, пов'язані з діяльністю товариства; затвердження умов контрактів, які укладатимуться з членами виконавчого органу, встановлення розміру їх винагороди; прийняття рішення про вчинення значних правочинів у випадках, передбачених частиною першою статті 70 цього Закону; вирішення інших питань, що належать до виключної компетенції наглядової ради згідно із статутом акціонерного товариства. Питання, що належать до виключної компетенції наглядової ради акціонерного товариства, не можуть вирішуватися іншими органами товариства, крім загальних зборів, за винятком випадків, встановлених цим Законом.

За твердженнями позивача, на момент укладання спірного правочину діяла редакції статуту Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», що затверджена рішенням загальних зборів акціонерів банку, оформленим протоколом №2 від 03.08.2013р.

У п.4.5 статуту Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (у вказаній вище редакції) зазначено, що спостережна рада є органом банку, що здійснює захист прав акціонерів банку і в межах своєї компетенції, визначеної статутом та законодавством України, контролює діяльність ради дерикторів банку.

До виключної компетенції спостережної ради заявника належить, в тому числі, прийняття банком рішення про вчинення значного правочину, затвердження рішення ради директорів щодо відчуження майна банку на суму більш ніж 1 000 000 грн., а також відчуження транспортних засобів та/або нерухомого майна банку незалежно від їх вартості.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, судом ухвалою від 03.04.2015р. було зобов'язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук Зою Миколаївну надати суду всі документи, на підставі яких 08.08.2014р. було укладено та посвідчено між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Український фінансовий світ» та Публічним акціонерним товариством «Авант-банк» договір б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя, що зареєстрований в реєстрі під №1618.

На виконання вимог суду разом з супровідним листом №166/01-16 від 08.04.2015р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною було надано витребувані судом документи.

З представлених суду документів вбачається, що спостережною радою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» було прийнято рішення, яке оформлено протоколом б/н від 05.08.2014р., про укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок заставного майна, а саме нежитлових приміщень загальною площею 412,1 кв.м, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Чайки, вул.Лобановського Валерія, буд.21, корпус 6.

Одночасно, наглядовою радою позивача затверджено представником на укладання відповідних договорів - Співак Юлію Володимирівну, яка діє на підставі довіреності б/н від 02.10.2012р.

Доказів визнання недійсним наведеного вище рішення органу управління Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» у передбаченому чинним законодавством порядку матеріали справи не містять.

Отже, твердження заявника, про укладання спірного правочину без відповідного погодження наглядової ради, як того вимагає статут Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

З наданих приватним нотаріусом документів вбачається, що при укладанні спірного правочину повноваження представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» було підтверджено довіреністю б/н від 02.10.2012р., яка посвідчена приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Мангуш Андрієм Миколайовичем.

За приписами ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.3 ст.244 вказаного Кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (ст.ст.245, 246 Цивільного кодексу України).

Довіреність є підставою для представництва і ґрунтується на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють і за своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, правомірність якого презюмується. Аналогічну позицію наведено у постанові від 19.12.2011р. Вищого господарського суду України по справі №5016/2369/2011(6/148).

Слід зазначити, що довіреність б/н від 02.10.2012р. було видано від імені Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» Перчинською Є.В., що обіймала посаду голови ради директорів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

З довіреності б/н від 02.10.2012р. вбачається, що остання видана на три роки та діє до 02.10.2015р.

Наразі, доказів скасування наведеної довіреності чи визнання її недійсною на момент укладання спірного правочину матеріали справи не містять.

За таких обставин враховуючи всі наявні в матеріалах справи документи, господарський суд дійшов висновку щодо безпідставності тверджень Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» про укладання договору б/н від 08.08.2014р. без попередньої згоди спостережної ради позивача.

За таких обставин, з огляду на вищенаведене, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним договору б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» до Публічного акціонерного товариства «Авант-банк» про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Заява №848/09-04-15 від 09.04.2015р. Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» про забезпечення позову шляхом накладання арешту на нежитлове приміщення 412,1 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Чайки, вул.Лобановського Валерія, буд.21, корпус 6, залишена судом без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Наразі, позивачем не було наведено жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

Одночасно, враховуючи, що позивачем заявлені немайнові вимоги про визнання недійсним договору, будь-яке виконання судового рішення, прийнятого за наслідками розгляду такого позову, приписами діючого законодавства не вимагається.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги висновки суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача позбавлене будь-якого доказового обґрунтування, останнє залишене судом без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняється, в тому числі, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Оскільки у даному випадку саме уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі рішення №69 від 14.08.2014р. виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Український фінансовий світ» звернулась до господарського суду від імені Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» з позовною заявою та з заявою про забезпечення позову, то заявник звільнений від сплати судового збору за їх подання.

У п.4.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору та якщо позов такої особи залишено без задоволення, судовий збір не стягується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 67, 68, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні заяви №848/09-04-15 від 09.04.2015р. Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» про забезпечення позову.

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ», м.Донецьк до Публічного акціонерного товариства «Авант-банк», м.Київ про визнання недійсним договору б/н від 08.08.2014р. про задоволення вимог іпотекодержателя.

У судовому засіданні 15.06.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 22.06.2015р.

Суддя Любченко М.О.