КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2015 р. Справа№ 910/7343/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників cторін:

позивача: Черниш О.В., довіреність № 2402 від 29.12.2014,

відповідача: Ковригін О.В., довіреність № 5-У від 26.12.2014.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на рішення господарського суду м. Києва

від 26.05.2015 р.

у справі № 910/7343/15-г ( суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ"

до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про стягнення 45 423,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про стягнення 45 423,43 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року у справі №910/7343/15-г позов задоволено повністю. Стягнуто з Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (03134, м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1, ) 35 332 (тридцять п'ять тисяч триста тридцять дві) грн. 39 коп. - основного боргу, 2 700 (дві тисячі сімсот) грн. 75 коп. - пені, 2 473 (дві тисячі чотириста сімдесят три) грн. 28 коп. - 7% штрафу, 3 185 (три тисячі сто вісімдесят п'ять) грн. 72 коп. - 3% річних, 1 731 (одну тисячу сімсот тридцять одну) грн. 29 коп. - інфляційних втрат, 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. - судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ДП "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" подало апеляційну скаргу в якій просило суд скасувати рішення господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року у справі №910/7343/15-г про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "УКРТРАНСГАЗ" про стягнення з Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості щодо оплати отриманої продукції згідно договору купівлі-продажу від 30.09.10 №264-Х/Х-1111-48. Прийняти нове рішення, яким відмовити Публічному акціонерному товариству "УКРТРАНСГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у задоволенні позовних вимог про стягнення з Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" заборгованості за договором купівлі-продажу від 30.09.10 №264-Х/Х-1111-48 у сумі 35 332,39 грн., пені у розмірі 2 700,75 грн., штрафу у розмірі 2 473,28 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3 185,72 грн. та інфляційні витрати у розмірі 1 731,29 грн. в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу просив суд відмовити Дочірньому підприємству "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у задоволенні апеляційної №1201-09.2 від 03.06.2015 на рішення господарського суду м. Києва від 26.05.2015 року по справі №910/7343/15-г в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.06.2015 року апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.07.2015 року.

В судове засідання, яке відбулось 09.07.2015 року з'явились представники позивача та відповідача. Присутні представники надали суду усні пояснення щодо апеляційної скарги.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню у зв'язку з таким.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2010 року між Дочірньою компанією "УКРТРАНСГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "УКРТРАНСГАЗ" (далі Постачальник) та Дочірнім підприємством "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі Покупець) було укладено договір поставки №264-Х/Х-1111-48 (далі Договір).

Відповідно до розділу першого Договору (предмет договору), Постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передати у власність (повне господарське володіння) Покупцеві запчастини до компресорів автомобільних газонаповнювальних компресорних станцій (АГНКС) надалі - продукцію, згідно з специфікацій, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами, а Покупець зобов'язується прийняти і оплатити Продукцію. Постачальник підтверджує, що Продукція належить йому на праві власності, і в інших осіб немає прав на зазначену продукцію.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що назва, кількість та асортимент Продукції зазначені у специфікаціях, як є невід'ємною частиною до даного договору.

Відповідно ціна продукції зазначена у специфікаціях, які додаються до даного договору та є невід'ємними його частинами. За домовленістю Сторін ціна Продукції та загальна сума даного договору можуть бути змінені, про що сторони складають додаткову угоду. Загальна суму цього Договору визначається за сумою всіх специфікацій до нього і складає 35 332,39 грн., в тому числі ПДВ 5888,73 грн. Покупець оплачує Постачальнику 100% вартості Продукції по факту поставки зазначеної Продукції шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника до закінчення терміну дії договору (п.п. 3.1., 3.2., 3.3. та 3.4. Договору).

Розділом четвертим Договору передбачено умови поставки продукції, а саме Постачальник здійснює поставку продукції Покупцю за власний рахунок протягом 30 днів з моменту підписання цього Договору. В порядку та на умовах, визначених цим Договором Постачальник передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає та оплачує Продукцію загальна кількість,асортимент, номенклатура, одиниця виміру, ціна на одиницю виміру та загальна вартість якого визначена Сторонами у специфікаціях та видаткових накладних. Продукція вважається поставленою Постачальником та переданими у власність Покупця з моменту підписання Покупцем відповідних товаросупровідних документів.

Як вбачаться з матеріалів справи, 30.09.2010 року між Сторонами була підписана Специфікація до Договору, яка підписана та скріплена печатками сторін. Дана специфікація була підписана на загальну суму разом з ПДВ 35 332,39 грн. ( 29 443,66 грн., ПДВ 5888,73 грн.).

Також між Постачальником та Покупцем 30.09.2010 року було підписано видаткова накладна на суму разом з ПДВ 35 332,39 грн. ( 29 443,66 грн., ПДВ 5888,73 грн.).

Позивач не надавав відповідачу окремо рахунок-фактуру, оскільки вся інформація, яка підлягала відображенню в такому рахунку-фактурі, вказана у самій видатковій накладній №539 від 30.09.2010 року та Договорі.

Таким чином, обов'язок відповідача здійснити оплату товару виник саме з моменту прийняття товару та підписання позивачем і відповідачем видаткової накладної №539 від 30.09.2010 року.

Рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку оплати товару (аналогічної правової позиції притримується: Верховний Суд України у постанові від 29.09.2009 року у справі № 37/405; Вищий господарський суд України у своїй постановах №18/321 від 20.05.2010 року, №5009/1053/12 від 24.09.2013 року).

Однак, як слідує з матеріалів справи, внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості отриманої продукції, відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 35 332,39 грн.

Також, відповідно до акту звірки взаємних розрахунків станом на 30.09.2013 року, який підписаний сторонами та скріплений печатками, згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 479 693,76 грн.

Згідно підпункту 4.4.1. пункту 4.4. постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013 р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Отже, відповідно до актів звірки взаємних розрахунків від 30.06.2012, 30.09.2013 та 31.12.2013 року ДП "УКРАВТОГАЗ" визнав загальну суму боргу перед ПАТ "УКРТРАНСГАЗ" в розмірі 479 693,80 грн.

Водночас, дані акит звірки, що підписані з боку відповідача заступником головного бухгалтера - Вовк Ж.М. свідчить про визнання відповідачем свого боргу, а тому є підставою для переривання 3-річного строку позовної давності для звернення з позовом про стягнення заявленої позивачем заборгованості відповідно до ст.264 ЦК України з огляду на наступне.

Заступник головного бухгалтера Вовк Ж.М., як представник відповідача був на момент підписання актів звірки уповноваженої на вчинення відповідних дій особою, що визначено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема ч. 7 ст. 8 визначено, що головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі - бухгалтер), організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій. Акт звірки взаємних розрахунків скріплений печатками підприємств.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, однією з яких є введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером.

Зі змісту вказаних законодавчих положень вбачається наявність повноваження у головного бухгалтера на підпис актів звірки взаєморозрахунків.

В постанові ВГСУ від 05.06.2014 року у справі № 913/2988/13 було зазначено, що водночас, оскільки акт звірки взаємних розрахунків від 03.01.2012 підписаний з боку відповідача лише головним бухгалтером (бухгалтером) підприємства, такий акт має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Водночас, відсутність в зазначеному документі підписів перших керівників сторін або інших осіб, які в силу довіреності (доручення, договору тощо) мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб'єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб'єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості і який може служити підставою для переривання строку позовної давності. Аналогічної правової позиції притримується Вищий господарський суд України у своїй постановах №5010/81/2012-28/5 від 08.08.2012 року, № 901/1682/13 від 16.01.2014 року.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У ст.257 ЦК встановлено термін загальної позовної давності, який становить три роки.

Частиною 5 ст.261 ЦК України визначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч.4 вищенаведеної статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦКУ, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

В матеріалах справи наявна довідка, яка надана позивачем, де було зазначено, станом на 02.03.2015 року на балансі ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» обліковується дебіторська заборгованість по ДП «УКРАВТОГАЗ» РВУ «Харківавтогаз» у сумі 479 693,76 грн., а саме, за договором №264-Х/Х-1111-48 від 30.09.2010 року сума заборгованості становить 35 332,39 грн.

Беручи до уваги вищенаведене суд дійшов висновку, що підписання представником відповідача актів звірки взаємних розрахунків від 30.06.2012, 30.09.2013 та 31.12.2013 року свідчить про вчинення відповідачем дій по визнанню суми боргу вказаних в актах, а отже, і є дією, яка перериває строк позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Враховуючи зазначене вище та те, що відповідачем вимоги зазначені в апеляційній скарзі не заперечуються іншими доводами, окрім як пропуском строку позовної давності, тому вимоги в частині стягнення 35 332,39 грн. заборгованості за Договором підлягають задоволенню.

Відповідач припустився прострочення платежу, а тому позивач, керуючись пунктами 5.1. та 5.3. Договору, просить суд стягнути з відповідача пеню та штраф, які за розрахунками позивача становлять: 2 700,75 грн. - пені, 2 473,28 грн. - 7% штрафу.

Відповідно до п. 5.1. Договору, у випадку порушення зобов'язань, що виникає з цього Договору (надалі іменується "порушення Договору"), винна Сторона несе відповідальність визначену цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством.

Згідно з п. 5.3. Договору, за кожен день несвоєчасної оплати вартості Продукції на умовах, вказаних у Договорі, Покупець сплачує на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочки оплати Продукції.

Згідно Додатку №1 до розпорядження КМ України від 12.03.2005 року №64-р позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Згідно з ч. 2 ст. 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті (ч. 3 ст. 231 ГК України).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту четвертого оглядового листа ВГСУ від 29.04.2013 р. N 01-06/767/2013, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить законодавству України. За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України). Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню. Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п. 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Враховуючи зазначене вище, а також, здійснивши арифметичних розрахунок пені та штрафу за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі: 2 700,75 грн. - пені та 2 473,28 грн. - 7% колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в цій частині.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 3 185,72 грн. - 3% річних, 1 731,29 грн. - інфляційних втрат.

Щодо розміру втрат від інфляції суд зазначає наступне. Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1. та 3.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, за розрахунком позивача, розмір втрат від інфляції складає 1 731,29 грн. Розрахунок відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому зазначена вимога підлягає задоволенню.

Також згідно з п. 4.1. зазначеної вище постанови, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, за розрахунком позивача, розмір відсотків річних складає 3 185,72 грн. Відповідно, перевіривши розрахунок наданий позивачем колегія суддів дійшла висновку, що він відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому зазначена вимога підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2015 р. у справі №910/7343/15-г, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене, рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2015 р. у справі №910/7343/15-г відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 104 ГПК України для його скасування або зміни, відсутні. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду м. Києва від 26.05.2015 р. у справі №910/7343/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "УКРАВТОГАЗ" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - без задоволення.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран