Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "15" липня 2015 р. Справа № 906/823/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- дов. від 16.06.2015р.

від відповідача: Скиданчук І.В.- дов. №3 від 05.01.2015р. (в с/з від 06.07.2015р.)

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення 73805,26 грн. (видаткова накладна №2 від 25.03.2014р.)

Позивачем пред'явлено позов про стягнення з відповідача 73805,26грн. заборгованості, з яких: 46206,00грн. - основний борг, 5829,28грн.- пеня, 20607,87грн.-інфляційні, 1162,11грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 04.06.2015р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 06.07.2015р.

В судовому засіданні від 06.07.2015р., в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 15.07.2015р.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Надала довідку, з якої вбачається, що сума основної заборгованості відповідача не змінилась та становить 20607,87грн. (а.с.24-25).

Представник відповідача в судовому засіданні від 06.07.2015р. надала письмовий відзив, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову. Разом з тим, зауважує, що строк оплати не настав з огляду на те, що договором не передбачено порядок та строки розрахунків, а претензію від позивача відповідач не отримував.

В судове засідання від 15.07.2015р. відповідач повноважного представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений через свого представника своєчасно та належним чином, про що свідчить розписка про оголошену в судовому засіданні від 06.07.2015р. перерву (а.с. 43).

15.07.2015р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення розміру пені.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

25.03.2014р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (позивач/постачальник) та Дочірнім підприємством "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" Філія Бердичівська ДЕД (відповідач/покупець) укладено договір поставки № 3 (а.с. 10-11)

Відповідно до п. 1.1 Договору, постачальник зобов'язався передати у власність покупцю, а покупець зобов'язався прийняти та сплатити автошини 14.00-20 в кількості 18 штук на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 Договору, поставка товару здійснюється партіями. Кількість, номенклатура та ціна товару в партії визначається, виходячи з замовлення покупця та з урахуванням наявності товару на складі постачальника. Сума Договору складає 46206,00грн.

Згідно п.п. 2.3, 2.5 Договору, приймання товару здійснюється за накладною представником покупця, який має відповідні повноваження, підтверджені документально. Датою поставки товару є дата, вказана у видатковій накладній постачальника.

На виконання умов Договору поставки, постачальник поставив покупцю, а останній прийняв товар - автошини 14.00-20 в кількості 18 штук на загальну суму 46206,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 2 від 25.03.2014 (а. с. 12) та товарно-транспортною накладною від 25.03.2014 (а. с. 13).

16.06.2014р. позивачем на адресу відповідача направлено претензію № 01 (а.с. 15) з вимогою про оплату отриманого за договором товару в сумі 46206,00грн. протягом 10 днів з дня її отримання. Вказану вимоги відповідачем за дорученням отримано 18.06.2014р. (а.с. 16).

Відповідач відповіді на претензію не надав, вимоги останньої не виконав.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав.

Відповідач згідно відзиву на позовну заяву від 06.07. 2015р. позов заперечує, зокрема, з тих підстав, що видаткова накладна № 2 від 25.03.2014 не може вважатися належним доказом отримання товару відповідачем, оскільки остання не відповідає вимогам п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", так як в ній не зазначені дані, які дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції та отримала товар, відсутні посилання на реквізити довіреності на одержання матеріальних цінностей. Вказує, що в матеріалах справи відсутні довіреності на одержання спірного товару, що не дає змогу встановити, кому саме вручався такий товар.

Крім того, відповідач стверджує, що претензія позивача про сплату коштів за товар на адресу відповідача не надходила. Доказів зворотнього, а саме опису вкладеного до рекомендованого листа) до мтеріалів справи позивачем не додано. При цьому, зазначає про те, що спірні зобов'язання (в тому числі і щодо виконання обов'язків з оплати) мають виконуватись відповідно до умов Договору. За таких обставин відповідач вважає, що строк для оплати товару не настав.

Враховуючи вищевикладені обставини, відповідач просить відмовити в задоволені позову.

Представник позивача в судовому засідання стосовно позиції відповідача щодо видаткової накладної усно пояснила, що остання була підписана керівником філії та скріплена її печаткою, що не викликало сумнівів у достовірності повноважень відповідача на отримання товару; доводи наведені у відзиві на позовну заяву вважає безпідставними та спробою відповідача уникнути відповідальності за зобов'язаннями, що випливають з Договору № 3 від 25.03.2014.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

За приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 3 від 25.03.2014р.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.ст.525 і 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Так, матеріалами справи підтверджується факт поставки товару, що вказує на належне виконання зобов'язання з боку позивача щодо поставки відповідачу товару на загальну суму 46206,00грн.

Згідно матеріалів справи, відповідач оплату вартості отриманого товару не провів.

В результаті неналежного виконання покупцем свого обов'язку, станом на день розгляду справи в суді має місце заборгованість в сумі 46206,00грн.

Разом з тим заперечення відповідача щодо неотримання ним товару від позивача з посилання на те, що первинні документи не містять всіх необхідних реквізитів суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" унормовано, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, факт здійснення відповідачем господарської операції, повинна підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким документом являється накладна - первинний разовий документ по обліку товарно-матеріальних цінностей, який для надання їй юридичної сили і доказовості повинен мати обов'язкові вищезазначені реквізити. Накладні застосовуються в усіх підприємствах і є виправданими документами на надходження або відпуск матеріальних цінностей.

Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а саме:

- назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; - особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (.

Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції.

З видаткової накладної № 2 від 25.03.2014 вбачається, що вона видана на виконання Договору поставки № 3 , відображає зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції. У графі "Від постачальника", накладна підписана позивачем та скріплена його печаткою . У графі "Отримав (ла)", накладна підписана ОСОБА_4, підпис якого скріплений печаткою Філії "Бердичівська ДЕД" Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (а. с. 12).

На товарно - транспортній накладній від 25.03.2014, в підтвердження факту прийняття відповідачем товару, наявний підпис Холявинського як відповідальної особи вантажоодержувача, завірений печаткою Філії "Бердичівської ДЕД". Окрім того в товаро-транспортній накладній вказано, що автомобільним перевізником є Філія "Бердичівська ДЕД" (а. с. 13).

Тобто зазначені відомості в видатковій накладній та товарно-транспортній накладній в повній мірі відображають факт поставки позивачем 25.03.2014р. визначеного сторонами в Договорі товару на загальну суму 46206,00грн. та відповідно отримання його Філією "Бердичівська ДЕД" .

Водночас слід зазначити, що норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не містять вимог щодо доказів поставки товарів та надання послуг.

Згідно з преамбулою вказаного Закону, ним визначаються правові засади регулювання, організації, ведення саме бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. При цьому, ст. 9 Закону визначає підставу для бухгалтерського обліку господарських операцій - первинні та зведені облікові документи, а також вимоги до реквізитів вказаних документів.

Отже, норми вказаного Закону не регулюють спірні правовідносини, оскільки предметом спору не є правильність ведення сторонами бухгалтерського обліку або складання фінансової звітності. Неточність або неповнота відповідних даних у первинних облікових документах є підставою для застосування до відповідальних за ведення бухгалтерського обліку винних осіб визначеної чинним законодавством відповідальності.

За вказаних обставин, доводи відповідача, можуть свідчити про недоліки в веденні бухгалтерського обліку юридичними особами та не спростовують факт отримання відповідачем товару на суму 46206,00грн.

Щодо заперечень відповідача, які ґрунтуються на обставинах ненастання строків проведення розрахунків, то суд вважає їх також безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регулює порядок проведення розрахунків при виникненні між суб'єктами господарювання правовідносин купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Враховуючи, що чинним законодавством передбачена спеціальна норма щодо строків проведення розрахунків при здійсненні купівлі-продажу, застосування загальних положень ч. 2 ст. 530 ЦК України до даних правовідносин є недоречним.

Як наголошувалось вище факт поставки товару відповідачу має місце 25.03.2014р., отже виходячи з норм ст. 692 ЦК України відповідач повинен був провести оплату отриманого товару на наступний день після його отримання, тобто 26.03.2014р. Таким чином, з 27.03.2014 р. має місце прострочка в оплаті отриманого товару.

Відповідач доказів сплати боргу в заявленій сумі не подав.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 46206,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 5829,28грн. пені , суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання, що включає у себе його виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалось пунктом 5.1 Договору сторони передбачили, що покупець за порушення строку оплати товару сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ України від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З розрахунку позивача вбачається, що пеня нарахована за період з 29.06.2014 по 28.12.2014 на суму боргу 46206,00грн. та складає 5829,28 грн.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені суд вважає його невірним, оскільки, враховуючи приписи ст. 232 ГК України, правомірним періодом нарахування пені є з 27.03.2014р. по 27.09.2014р.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок пені, виходячи з вихідних даних позивача та з урахуванням норм ст. 232 ГК України, за період з 29.06.2014р. (початкова дата, зазначена позивачем) по 27.09.2014р . (кінцева дата встановлена судом), розмір якої складає 2743,24грн. та підлягає задоволенню в цій сумі.

Таким чином, в частині стягнення 3086,04грн. (5829,28 грн. - 2743,24грн.) пені суд відмовляє за безпідставністю.

Що стосується клопотання відповідача про зменшення розміру пені (а. с. 44), то суд приходить до висновку про його відхилення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Так, обґрунтовуючи клопотання, відповідач зазначає, що підприємство віднесено до сектору державної економіки, а власність відповідача являється державною. Зауважує, що підприємство знаходиться в тяжкому фінансовому становищі, має заборгованість перед бюджетом по сплаті податків та внесків до усіх фондів близько 7000 тис. грн.. Кредиторська заборгованість складає 24316,0 тис. грн., на яку кредитори подаючи позовні заяви до суду нараховують штрафні санкції, 3% річних та інфляційні.

В якості додатків до клопотання відповідачем додано копію Статуту ПАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" та довідку від 02.07.2015 вих. № 819 про розмір заборгованості відповідача по платежам та заробітній платі (а. с. 45-49).

Дослідивши, подане відповідачем, клопотання та підстави, на які останній посилається як на підставу для його задоволення, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені у зв'язку з неподанням заявником належних та допустимих доказів винятковості обставин, які б могли бути підставою для зменшення розміру пені.

Відносно вимог позивача про стягнення 20607,87грн. інфляційних та 1162,11 грн. 3% річних, суд зазначає про таке.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунку, 3% річних (а.с. 19) нараховано за 306 днів прострочення, які складають 1162,11 грн.

Перевіривши зазначений розрахунок 3 % суд встановив, що їх нарахування у вищевказаній сумі є арифметично вірним, тому вказана вимога позивача підлягає задоволенню.

Разом з тим, здійснивши перевірку нарахування інфляційних, які позивачем заявлені за період з липня 2014 року по квітень 2015року на суму заборгованості 46206,00 грн., господарський суд також дійшов до висновку, що зазначена вимога є правомірною та підлягає задоволенню.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають частковому задоволенню на загальну суму 70719,22 грн., з яких: 46206,00 грн. - основний борг; 2743,24грн. - пеня; 1162,11грн. - 3% річних ; 20607,87 грн. -інфляційні нарахування.

В частині стягнення 3086,04грн. пені суд відмовляє.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (10003, м. Житомир, вул. Перемоги,75, ідентифікаційний код 32008278)

на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (10006, АДРЕСА_1, р. номер НОМЕР_1)

- 46206,00 грн. основного боргу;

- 2743,24грн. пені;

- 1162,11грн. - 3% річних ;

- 20607,87 грн. - інфляційних нарахувань;

- 1750,61грн. судового збору.

3. В частині стягнення 3086,04грн. пені відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.07.15

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2- відповідачу (рек. з повід)