РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015Справа №910/2585/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта»

про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 7 751,42 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Мельниченко І.О. - представник, довіреність №037-3/15 від 31.03.15 р.;

присутній громадянин Назаренко В.В., паспорт серії НЕ №595193, виданий 05.01.14 р. Придніпровським РВ УМВС України в Черкаській області;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 7 751,42 грн., а також покласти на відповідача витрати з оплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2802-00585/0012 від 20.06.13 р. страхувальнику страхове відшкодування в сумі 8 751,42 грн., Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» отримало згідно ст. ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі, як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.15 р. позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/2585/15-г та призначено справу до розгляду на 11.03.15 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.15 р. розгляд справи відкладено на 07.04.15 р.

07.04.15 р. судове засідання з розгляду даної справи не відбулось, у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.15 р. розгляд справи було відкладено на 29.04.15 р.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 29.04.15 р. та від 20.05.15 р. розгляд справи відкладався на 20.05.15 р. та на 28.05.15 р. відповідно.

У судове засідання 28.05.15 р. з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача в судове засідання 28.05.15 р. не з'явився.

До початку судового засідання 11.03.15 р. до Господарського суду міста Києва надійшла заява №11/11119 від 03.03.15 р. Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», в якій позивач, зокрема, підтвердив той факт, що у провадженні судів України та інших органів, які в межах своєї компетенції можуть вирішувати вказаний спір, немає аналогічної справи між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору. Крім того, в зазначеній заяві позивач підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а розгляд даної справи провести за відсутності представника позивача. Заяву (письмові пояснення) разом з доданими до неї документами судом долучено до матеріалів справи.

Також, до початку судового засідання 11.03.15 р. до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання №2114 від 10.03.15 р. Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», в якому відповідач просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв'язку з відрядженням представника останнього у судове засідання Шевченківського районного суду міста Запоріжжя. Клопотання відповідача разом з доданими до нього документами долучено судом до матеріалів справи.

25.03.15 р. до Господарського суду міста Києва надійшла заява №11/11233 від 20.03.15 р. Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», в якій позивач підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а розгляд даної справи провести за відсутності представника позивача. Заяву долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 29.04.15 р. відповідачем подано до Господарського суду міста Києва заяву №2276 від 06.04.15 р., в якій останній просив долучити до матеріалів справи витребувані судом документи. Крім того, відповідач додатково проінформував суд, що між відповідачем та позивачем у минулому та на даний час не існує договірних відносин. Заяву судом задоволено та разом з доданими до неї документами долучено до матеріалів справи.

Крім того, 07.04.15 р. відповідачем подано до Господарського суду міста Києва відзив №2275 від 06.04.15 р. на позовну заяву про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу), в якій відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі як незаконні та просив суд прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому у відзиві на позовну заяву в обґрунтування своїх заперечень проти позову ТОВ «СТ «Домінанта» зазначає, що заява позивача на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу №11/10175 від 27.11.14 р. була отримана відповідачем 23.12.14 р. та відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування має бути прийнято відповідачем у строк до 23.03.15 р. Проте, як зазначає відповідач, позивач до спливу строку, передбаченого законом для виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування, звернувся до Господарського суду із позовною заявою про стягнення з відповідача шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу. Відповідач вважає, що оскільки фактично на момент звернення позивача до суду права останнього відповідачем порушені не були і в розумінні ст. 1 Господарського процесуального кодексу України права звернення до суду у позивача не виникло, звернення позивача до суду є передчасним, тобто таким, що реалізоване до порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача.

Відзив на позовну заяву разом з доданими до неї документами долучено до матеріалів справи.

23.04.15 р. до господарського суду міста Києва надійшла заява позивача №11/11483 від 20.04.15 р., в якій підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а розгляд даної справи провести за відсутності представника позивача. Заяву судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 20.05.15 р. до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача №11/11689 від 19.05.15 р., в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а розгляд даної справи провести за відсутності представника позивача. Крім того, позивач повідомив суд про те, що не має можливості надати суду запитуваний рахунок СТО, оскільки розрахунок розміру страхового відшкодування проводився на підставі калькуляції №ДКК-31982. Також, до заяви додано витребувану судом копію свідоцтва аварійного комісара, який складав зазначену калькуляцію. Заяву разом з доданими до неї документами судом долучено до матеріалів справи.

Також, до початку судового засідання 27.05.15 р. до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла телеграма, в якій підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, а судове засідання провести без участі повноважного представника, у зв'язку з відрядженням останнього до м. Стрий Львівської області. Телеграму долучено судом до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалами суду від 09.02.15 р., від 11.03.15 р., від 17.04.15 р., від 29.04.15 р. та від 20.05.15 р., сторонами надано не в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судових засідань сторонами суду не надано.

Відповідно до рекомендацій та роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених зокрема у пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника позивача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, позивач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, позивачем суду не надано, беручи до уваги те, що представник відповідача проти розгляду справи за відсутності представника позивача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представника відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судовому повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді представником відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 28.05.15 р. представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, та просив суд у задоволені позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

20 червня 2013 р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» (страховик за договором страхування, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕСУ» (страхувальник за договором страхування) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2802-000585/00112 КАСКО (надалі - Договір страхування), предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, пов'язаних з: володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом та додатковим обладнанням - страхування наземного транспортного засобу (надалі - КАСКО); відшкодування страхувальником шкоди, заподіяної майну третіх осіб застрахованим транспортним засобом - добровільне страхування цивільно-правової відповідальності водія (надалі - ДЦВ); життям, здоров'ям та/або працездатністю застрахованих осіб - добровільне страхування від нещасного випадку з водієм та пасажирами (надалі - ДНВ).

Застрахований транспортний засіб: Citroen Jumpy, державний реєстраційний номер АА5327ВН, 2008 року випуску (розділ 4 частини 1 Договору страхування).

Строк дії Договору страхування: з 24.06.13 р. по 23.06.14 р. (розділ 8 частини 1 Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно первинної довідки від 26.10.13 р. та розгорнутої довідки №9348689 про дорожньо-транспортну пригоду, сформовані відділом ДАІ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві, копії яких наявні в матеріалах справи, 26.10.13 р. в м. Києві на перехресті вул. Братиславська та пр. Лісовий відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю транспортного засобу марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер АМ4246АР, під керуванням Федуна Володимира Володимировича, та транспортного засобу марки Citroen Jumpy, державний реєстраційний номер АА5327ВН, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕСУ», під керуванням водія Петрука Віталія Анатолійовича, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

В результаті ДТП було пошкоджено застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Українська страхова група» автомобіль марки Citroen Jumpy, державний реєстраційний номер АА5327ВН.

Як вбачається з п. 11.1. ч. 1 Договору страхування дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

26.10.13 р. страхувальник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕСУ» звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (копія заяви залучена до матеріалів справи).

Відповідно до умов Договору страхування (пункт 12.1. частини 2) розмір страхового відшкодування визначається виходячи з прямого розміру збитків, завданих страхувальнику в результаті страхового випадку, на підставі даних огляду пошкодженого транспортного засобу та/або додаткового обладнання, документів, зазначених у розділі 11 частини 2 договору. Розмір страхового відшкодування в будь-якому випадку не може перевищувати розмір страхової суми за відповідним видом страхування та відповідних лімітів, якщо такі встановлені.

Вартість відновлювального ремонту розраховується виходячи з цін, що діяли на дату настання страхового випадку (або пізнішу дату, але не пізніше 10 календарних днів з моменту настання страхового випадку) відповідно до калькуляції СТО, рекомендованої або погодженої страховиком. В такому випадку, фактичним одержувачем коштів має бути відповідна СТО або страхувальник (вигодонабувач), якщо є документальне підтвердження самостійної оплати страхувальником вартості відновлювального ремонту на рекомендовану або погоджену страховиком СТО.

В інших випадках (в т. ч. коли одержувачем страхового відшкодування є вигодонабувач - заставодержатель застрахованого транспортного засобу) вартість відновлювального ремонту розраховується виходячи з цін, що діяли на дату настання страхового випадку виключно за одним з нижче вказаних варіантів на вибір страховика: на підставі довідкових матеріалів, у тому числі з використанням програмного забезпечення Аudatex або Eurotax (розрахунок здійснюється страховиком); на підставі акту автотоварознавчої експертизи (п. 12.2. ч. 2 Договору страхування).

Так, в матеріалах справи міститься ремонтна калькуляція №ДККА-31982 від 21.11.13 р., складена на основі комп'ютерної програми Аudatex, яка рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., згідно якої вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Citroen Jumpy, державний реєстраційний номер АА5327ВН, та використаних при цьому деталей, запасних частин та матеріалів склала 9 251,42 грн.

Згідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до п. п. 5.1., 5.2. ч. 2 та п. 11.8. ч. 1 Договору страхування розмір франшизи зазначається в частині 1 договору. Франшиза може встановлюватися як у відсотках від страхової суми, так і грошовому еквіваленті. Франшиза по інших ризиках (зокрема, по ризику "ДТП") - 0,5% від страхової суми.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група», на підставі ремонтної калькуляції №ДККА-31982 від 21.11.13 р., складено страховий акт №ДККА-31982 від 21.11.13 р., відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату на рахунок страхувальника - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСУ» страхового відшкодування в розмірі 8 751,42 грн., що становить різницю між визначеною ремонтною калькуляцією №ДККА-31982 від 21.11.13 р. вартістю запчастин та відновлювального ремонту автомобіля - 9 251,42 грн. та франшизою за Договором страхування (0,5% від страхової суми 100 000,00 грн.) - 500,00 грн. (копії страхового акту та розрахунку залучені до матеріалів справи).

У відповідності до умов Договору страхування сума страхового відшкодування в розмірі 8 751,42 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» на розрахунковий рахунок страхувальника - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕСУ», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №21305 від 22.11.13 р. на суму 8 751,42 грн.

Будь-яких заперечень щодо повного та належного виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» умов Договору страхування матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування в сумі 8 751,42 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕСУ», шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля Citroen Jumpy, державний реєстраційний номер АА5327ВН, безпосередньо на розрахунковий рахунок страхувальника.

Суд звертає увагу, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.11 р. у справі №42/92, від 07.08.12 р. у справі №2/22, від 01.03.11 р. у справі №47/372, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність ремонтної калькуляції №ДККА-31982 від 21.11.13 р., складена на основі комп'ютерної програми Аudatex, яка рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., та платіжного доручення №21305 від 22.11.13 р. на суму 8 751,42 грн. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Ружинського районного суду Житомирської області від 03.12.13 р. у справі №291/1834/13 встановлено, що 26.10.13 р. в м. Києві на перехресті вул. Братиславська та пр. Лісовий громадянин Федун Володимир Володимирович, керуючи автомобілем Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер АМ4246АР, не врахував дорожньої обстановки та не дотримавшись безпечного інтервалу вчинив зіткнення з автомобілем Citroen Jumpy, державний реєстраційний номер АА5327ВН, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Зазначеною постановою громадянина Федуна Володимира Володимировича визнано винним у вчиненні правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення на користь держави штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер АМ4246АР.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У відповідності до ст. 6 вищевказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За матеріалами справи судом встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 26.10.13 р. цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер АМ4246АР, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - Федуном Володимиром Володимировичем у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №2512536 (надалі - Поліс) з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 1 000,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер АМ4246АР; строк дії Полісу встановлений з 21.06.13 р. по 20.06.14 р.

З огляду на вищевикладене, у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з заявою №11/10175 від 27.11.14 р. на виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу, в якій просив останнього сплатити суму страхового відшкодування в розмірі 8 751,42 грн. на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», копія якої наявна в матеріалах справи.

У відповідь на сказану заяву листом №1992 від 17.02.15 р., копія якого надана відповідачем, Товариством з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», керуючись п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», було відмовлено Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Українська страхова група» у виплаті страхового відшкодування у зв'язку із неподанням позивачем заяви про страхове відшкодування, у тому числі не звернення до суду, впродовж одного року з моменту скоєння ДТП.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Крім того, відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Отже, оскільки згідно із даними Полісу № АС/2512536 та Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2802-000585/00112 КАСКО від 20.06.13 р. франшиза становить 1000,00 грн. та 500,00 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу Citroen Jumpy, державний реєстраційний номер АА5327ВН матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом № АС/2512536 за спірним страховим випадком позивачем правомірно зменшено на розмір франшизи, і становить 7 751,42 грн. (8 751,42 грн. - 1000,00 грн.).

Як вбачається із матеріалів справи, свої зобов'язання щодо відшкодування ПАТ "СК "Українська страхова група" в порядку регресу суми в розмірі 7751,42 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просить стягнути в позовній заяві.

З урахуванням наявності полісу № АС/2512536 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме ТОВ «Страхове товариство «Домінанта», до якого правомірно заявлено позов.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-2802-000585/00112 КАСКО від 20.06.13 р. страхування та/або Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №2512536 від 20.06.13 р. або їх окремих положень суду не надано.

Судом не приймаються до уваги викладені у відзиві на позовну заяву заперечення ТОВ «СТ «Домінанта» проти позовних вимог, згідно яких необхідною умовою для виплати позивачу страхового відшкодування в порядку регресу відповідно до приписів п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є звернення позивача до відповідача із заявою про страхове відшкодування протягом року з моменту скоєння ДТП, недотримання яких, в свою чергу, згідно п.п 37.1.4. п. 37.1. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), оскільки відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Окрім того, відповідач заперечує проти позову у зв'язку з помилковим, на думку відповідача, застосуванням позивачем положень ст. ст. 520, 521, 528 Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування» та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» внаслідок чого позивач фактично дійшов висновку про заміну у зобов'язанні окрім кредитора (позивач замінив Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕСУ») також і боржника , тобто відповідач замінив страхувальника за Полісом - винуватця ДТП Федуна В.В., що призвело до того, що позивач покладає на відповідача, як на страховика, обов'язок здійснити не страхове відшкодування, а відшкодування шкоди (збитків). При цьому за твердженнями відповідача, відповідальною особою за спричинення збитків внаслідок ДТП залишається безпосередньо страхувальник Федун В.В., суд зазначає наступне.

Стосовно вказаних заперечень суд зазначає, що перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика є суброгацією, при цьому відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні (зміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. Тобто, одна особа набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. Натомість при регресі одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Окрім того, при суброгації перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування, тобто зазнав збитків.

За таких обставин твердження про те, що у разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї в межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, винуватої у заподіяні шкоди, тобто відбувається заміна кредитора в зобов'язанні, яке продовжує існувати із заміненим кредитором, є помилковими.

З огляду на викладене позивач отримує право зворотної вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - ПАТ "Українська страхова група" може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012р. у справі №23/279).

Окрім цього суд зазначає, що спір у даній справі виник у зв'язку із стягненням виплаченого страхового відшкодування, тобто із правовідносин, що регулюються положеннями статті 993 Цивільного кодексу України, та статті 27 Закону України "Про страхування".

Разом з тим, із преамбули Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що він регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Вказаний Закон регулює інші, відмінні від правовідносин, що виникли у даній справі. При цьому норми зазначеного Закону не містять підстав для відмови у задоволенні вимог страховика, який виплатив страхове відшкодування, згідно договору майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

За висновками суду, за таких обставин до спірних правовідносин застосуванню підлягає саме трирічний строк позовної давності, який обчислюється від дня виконання основного зобов'язання, а не з моменту настання страхового випадку .

За таких обставин, саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за Договором страхування у нього виникло право подати регресний позов до суду. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 27.03.12 р. у справі №58/168).

Судом за матеріалами справи встановлено, що фактичне виконання позивачем зобов'язання стосовно виплати страхувальнику страхового відшкодування відбулося 22.11.13 р.. Тобто, саме з цієї дати з урахуванням положень частини 6 статті 261 Цивільного кодексу України починається перебіг строку позовної давності, передбаченого статтею 257 цього Кодексу. До господарського суду позивач звернувся з даним позовом 04.03.15 р., тобто в межах встановленого законодавством трирічного строку позовної давності.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах, пов'язаних із застосуванням позовної давності до вимог про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу (постанови ВСУ від 27.03.2012 у справі № 58/168, від 07.08.2012 у справі № 12/207 та від 28.08.2012 у справі № 5023/4833/11).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладені у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 р. №6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 7 751,42 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 р. №15-рп/2002, ст. ст. 1, 6, 8, 9, 16, 18, 20, 25, 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 3, 6, 12, 22, 29, 36, 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 11, 202, 512, 626, 993, 981, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, ст. ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (01032, м. Київ, Шевченківський район, вул. Саксаганського, буд. 119, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, Солом'янський район, вул. Івана Федорова, буд. 32-А, ) 7 751,42 грн. (сім тисяч сімсот п'ятдесят одну гривню сорок дві копійки) страхового відшкодування та 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 22 липня 2015 року.

Суддя А.М. Селівон