ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2015 р. Справа № 907/20/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого-судді: Данко Л.С.,

Суддів: Кузь В.Л.,

Орищин Г.В.,

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Агровиробничого підприємства «Ділоліс» від 22.04.2015 р. (вх. № 01-05/1924/15 від 30.04.2015 р.),

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 31 березня 2015 року

у справі № 907/20/15 (суддя І.Г.Ушак),

порушеній за позовом

Позивача: Ізянської сільської ради Хустського району Закарпатської області, с. Іза, Закарпатської області,

До відповідача: Агровиробничого підприємства „Ділоліс", с. Іза, Закарпатської області

Про визнання недійсним Договору оренди нежитлового приміщення з додатком до нього укладеного 15 жовтня 2009 року між Агровиробничим підприємством „Ділоліс" та Ізянською сільською радою Хустського району Закарпатської області.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: Кемінь В.М. - директор, Дубровська-Мізерак О.М. - п/к за довіреністю № 03 від 10.02.2015 р.;

від позивача: Дубчак Н.С. - п/к за довіреністю від 28 січня 2015 року № 02-38/40, Пасулька О.М. - виконуючий повноваження сільського голови Ізянської сільської ради.

Права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

За клопотанням представників сторін здійснюється технічна фіксація судового процесу.

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями від 30 квітня 2015 року, справу № 907/20/15 Господарського суду Закарпатської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Кузь В.Л., Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 року скаржнику поновлено встановлений для апеляційного оскарження строк (а.с. 144), ухвалою суду від 05.05.2015 р. прийнято апеляційну скаргу Агровиробничого підприємства «Ділоліс» від 22.04.2015 р. (вх. № 01-05/1924/15 від 30.04.2015 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 20.05.2015 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази - оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи (а.с. 146, 147).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 20.05.2015 р. розгляд справи було відкладено на 24.06.2015 р., про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою кореспонденцією згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 р. (за клопотанням представників обох сторін) продовжено строк розгляду спору на 15 днів та розгляд справи відкладено на 08.07.2015 р., про що сторони були належним чином повідомлені під розписку (а.с. 181).

В судове засідання, 08.07.2015 р. представники апелянта/відповідача прибули, надали пояснення по суті апеляційної скарги, викладене в апеляційній скарзі підтримали, просять рішення Господарського суду Закарпатської області від 31.03.2015 року по справі № 907/20/15 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити Ізянській сільській раді у задоволення позовних вимог визнання недійсним Договору оренди нежитлового приміщення укладеного 15 жовтня 2009 року між Агровиробничим підприємством „Ділоліс" та Ізянською сільською радою Хустського району Закарпатської області. Просять задовольнити клопотання від 20.05.2015 р. вх. № 01-05/2287/15 про зупинення провадження у справі до розгляду Львівським апеляційним адміністративним судом справи № 876/8612/14 про зобов'язання вчинити певні дії, провадження у якій було відкрито зазначеним судом 11 вересня 2014 р., подали ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2014 р. у справі № 807/2166/14 про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі та пояснили, що обставини справи, які будуть встановлені Львівським апеляційним адміністративним судом у справі № 876/8612/14 матимуть преюдиціальне значення для справи № 907/20/15.

Представники позивача в судове засідання прибули, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду 20.05.2015 р. за вх. № 01-04/3150/15 подали відзив на апеляційну скаргу від 19.05.2015 р., надали пояснення по суті справи, просять рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Також просять залишити без задоволення клопотання Апелянта про зупинення провадження у даній справі до розгляду Львівським апеляційним адміністративним судом справи № 876/8612/14 про зобов'язання вчинити певні дії, яка була відкрита цим судом 11 вересня 2014 р., з тих підстав, що про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили: постанова суду; ухвала про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі; ухвала про закриття провадження в адміністративній справі про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду, тому зупинення провадження у даній справі вважають затягуванням розгляду даного спору.

З огляду на наведене колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.05.2015 року поновлено скаржнику встановлений для апеляційного оскарження строк по справі № 907/20/15, ухвалою від 05.05.2015 р. прийнято апеляційну скаргу Апелянта до провадження та розгляд справи № 907/20/15 було призначено на 20.05.2015 р.; з підстав зазначених в ухвалі суду від 20.05.2015 р. розгляд справи відкладено на 24.06.2015 р.; 24.05.2015 р. продовжено строк розгляду спору та розгляд справи відкладено на 08.07.2015 р., про що сторін було належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи.

Що стосується клопотання Апелянта від 20.05.2015 р. вх. № 01-05/2287/15 про зупинення провадження у справі до розгляду Львівським апеляційним адміністративним судом справи № 876/8612/14 про зобов'язання вчинити певні дії, провадження у якій було відкрито зазначеним судом 11 вересня 2014 р. (а.с. 159, 160), за якою оскаржується ухвала Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 липня 2014 р. у справі № 807/2166/14 про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі (а.с. 170), слід зазначити наступне.

Як передбачено частиною першою ст. 79 ГПК України (зі змінами та доповненнями), господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Отже, частина 1 коментованої статті встановлює обов'язок господарського суду зупинити провадження у справі. Причиною зупинення провадження у справі є неможливість розгляду справи, що знаходиться у провадженні господарського суду, до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати: а) як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; б) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: а) непідвідомчості; б) обмеженості предметом позову; в) неможливості розгляду тотожної справи; г) певної черговості розгляду вимог.

У пункті 3.16. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18 зазначено, що відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Заявником у клопотанні від 20.05.2015 р. вх. № 01-05/2287/15 про зупинення провадження у справі до розгляду Львівським апеляційним адміністративним судом справи № 876/8612/14 про зобов'язання вчинити певні дії, провадження у якій було відкрито зазначеним судом 11.09.2014 р. (а.с. 159) не обгрунтовано пов'язаності справи № 907/20/15 із іншою справою № 876/8612/14, яка розглядається Львівським апеляційним адміністративним судом, провадження у якій було відкрито 11.09.2014 р., при цьому, Апелянтом не доведено, що у справі № 876/8612/14 інший суд встановить обставини, та які саме, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК).

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для зупинення провадження у справі № 907/20/15 до розгляду Львівським апеляційним адміністративним судом справи № 876/8612/14 про зобов'язання вчинити певні дії, провадження у якій було відкрито зазначеним судом 11 вересня 2014 р., тому приходить до висновку, клопотання Апелянта від 20.05.2015 р. вх. № 01-05/2287/15 про зупинення провадження у справі до розгляду Львівським апеляційним адміністративним судом справи № 876/8612/14 - відхилити, як не обґрунтоване.

Тим більше, що Апелянт/відповідач, за наслідками розгляду справи № 876/8612/14 Львівським апеляційним адміністративним судом не позбавлений буде права на перегляд судового рішення від 31.03.2015 р. у справі № 907/20/15 за нововиявленими обставинами, відповідно та у порядку передбаченому Розділом ХІІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 31.03.2015 року у справі № 907/20/15 (суддя І.Г.Ушак) позов задоволено. Визнано недійсним Договір оренди нежитлового приміщення укладений 15.10.2009 р. укладений між Агровиробничим підприємством "Ділоліс", с. Іза Хустського району та Ізянською сільською радою, с. Іза Хустського району. Стягнуто з Агровиробничого підприємства "Ділоліс" в доход державного бюджету України судовий збір на суму 1218,00 грн. (п.п. 1, 2 резолютивної частини судового рішення)(а.с. 134-138) .

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду апелянт/відповідач (Агровиробниче підприємство «Ділоліс») звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою від 22.04.2015 р. (вх. № 01-05/1924/15 від 30.04.2015 р.)(а.с. 148-150), просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 31.03.2015 року у справі № 907/20/15 та ухвалити у цій справі нове рішення, яким відмовити Ізянській сільській раді в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено та не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неповного з'ясування ряду важливих обставин, що мають значення для справи, а відтак оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Апелянт в апеляційній скарзі стверджує, що з 05.12.2007 р. і до даного часу, як і на момент укладення спірного договору, є власником будівлі колишнього адмінбудинку в с. Іза по вул. Центральній, 97 (раніше - вул. Леніна, 97) на підставі мирової угоди від 20.10.2003 р. затвердженої ухвалою господарського суду Закарпатської області від 04.11.03 р. у справі № 1/319(6/136), про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2014 р., покликається на те, що раніше вул. Центральна носила назву вул. Леніна, нумерація будівель в с. Іза по вул. Центральній (Леніна) змінювалась, відповідно змінювалась і нумерація будівлі колишнього адмінбудинку, зазначає, що копія свідоцтва про право на спадщину за законом та витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 0.10.2014 р., відповідно до якого, будівля, яка належить фізичній особі та є житловим будинком, розташованим по вул. Центральній, 93, раніше мала юридичну адресу: вул. Леніна, 108, і зазначена будівля ніколи не була адмінбудинком, який знаходиться за адресою: вул. Леніна, 97 (вул. Центральна).

Апелянт стверджує, що враховуючи мирову угоду від 20.10.2003 р., яка затверджена ухвалою Господарського суду Закарпатської області у справі № 1/319 (6/136) з 05.12.2007 року є власником будівлі колишнього будинку в с. Іза по вул. Центральній, 97 (рядки 16-18 зверху на сторінці другій описової частини апеляційної скарги)(а.с. 149).

Апелянт вважає, що не заслуговують на увагу доводи позивача про відсутність реєстрації договору оренди приміщень, що займає сільська рада, оскільки відповідно до ст. 794 ЦК України, в редакції, що діяла на час укладення договору, державній реєстрації підлягав лише договір найму будівлі або іншої капітальної споруди )їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки.

Скаржник також просить суд про застосування до даних правовідносин судову практику ЄСПЛ у національному законодавстві як інструменту функціонування Конвенції про захист прав людини та основних свобод, зокрема, рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»).

Колегією суддів встановлено, що Апелянт/відповідач: Агровиробниче підприємство „Ділоліс" (скорочене найменування - АВП «Ділоліс»), є юридичною особою, знаходиться за адресою: 90436, с. Іза, вул. Раковського, буд, № 41, Хустського району, Закарпатської області, йому присвоєно .

Позивач: Ізянська сільська рада Хустського району Закарпатської області є юридичною особою, органом місцевого самоврядування, місцезнаходження: 90436, Закарпатська область, Хустський район, село Іза, вулиця Леніна, будинок, 97, йому присвоєно .

Як вбачається з матеріалів даної справи, Позивач (Ізянська сільська рада Хустського району Закарпатської області) звернувся до господарського суду з вимогами про визнання недійсним укладеного сторонами Договору оренди нежитлового приміщення від 15.10.2009 року з додатком до нього від 15.10.2009 року Акт приймання-передачі приміщення від 15.10.2009 р., за умовами якого Відповідач (Агровиробниче підприємство „Ділоліс") надав в оренду позивачеві частину нежитлового приміщення в с. Іза, вул. Центральна, 93 (вул. Леніна, 97), вважаючи, що спірний Договір укладений з порушенням норм цивільного законодавства, оскільки, АВП «Ділоліс» укладаючи спірний договір, не мав належного обсягу цивільної дієздатності на розпорядження зазначеним приміщенням, так як не був його власником, враховуючи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.10.14 р. № 27523659, за даними якого, приміщення за адресою: вул. Центральна, буд. 93, в с. Іза, Хустського району Закарпатської області належить іншій особі.

Як вбачається з матеріалів даної справи, господарський суд Закарпатської області з метою повного, об'єктивного та всебічного дослідження обставин даної справи, в порядку ст. 30 Господарського процесуального кодексу України витребував від Хустського державного підприємства технічної інвентаризації (Хустське ДПТІ) документально обґрунтовані відомості (а.с. 95):

- щодо власників нерухомого майна у с. Іза по вул. Центральній, 93; Центральній, 97; Леніна, 97;

- чи мало місце зміни найменування вулиці Леніна в с. Іза на вулицю Центральну, і коли відбулася така зміна;

- чи є одним і тим самим нерухоме майно, що значиться у договорі як нежитлове приміщення розташоване в с. Іза, вул. Центральна, 93 (вул. Леніна, 97), хто його власник згідно реєстраційних даних;

- чи є зареєстроване право власності на нежитлові будівлі в с. Іза по вулицях Центральній та Леніна за Ізянською сільською радою та за АВП "Ділоліс", а також для огляду в судовому засіданні інвентарні справи на нерухоме майно у с. Іза по вул. Центральній, 93; Центральній, 97; Леніна, 97.

Як вбачається з матеріалів даної справи, Хустським ДПТІ на зазначену вимогу місцевого суду надано інформацію за вих. № 246 від 23.03.15 (вх. № 02-5114/3657/15 від 25.03.2015 р. (а.с. 98 - 99) про те, що за даними державного реєстратора Хустського ДПТІ за АВП "Ділоліс" 05.12.07 р. зареєстровано право власності на нерухоме майно (адмінбудинок) в с. Іза, Хустського району, Закарпатської області по вул. Леніна, 97 (Центральна, 97) в цілому, на підставі Мирової угоди 20.10.2003 р., укладеної СТОВ "Колос" та АВП "Ділоліс", яка затверджена ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2003 р. у справі № 1/319(6/136).

В матеріалах справи наявна інформація Державного реєстратора та встановлено місцевим господарським судом, про відсутність рішень органу місцевого самоврядування щодо зміни назви вулиці Леніна в с. Іза на вулицю Центральну та про те, що за територіальною громадою в особі Ізянської сільської ради з 05.12.2007 р. не було зареєстроване право власності за зазначеними у запиті адресами.

Витребувані місцевим господарським судом інвентарні справи, Хустським ДПТІ суду не надано з посиланням на те, що матеріали інвентарної справи за адресою в с. Іза, вул. Леніна, 97 (вул. Центральна, 97) вилучені на підставі постанови Прокуратури в Закарпатській області.

Як вбачається з матеріалів даної справи та встановлено місцевим господарським судом, що 15 жовтня 2009 року між АВП "Ділоліс" (Орендодавець - за договором) та Ізянською сільською радою (Орендар - за договором) укладено Договір оренди нежитлового приміщення та Додаток до договору оренди від 15.10.2009 р. «Акт приймання-передачі приміщення» від 15.10.2009 р. /додаток до договору оренди від 15.10.2009 р. є його невід'ємною частиною/ (далі за текстом - Договір)(а.с. 14, 15).

Зазначений правочин за своїми основними і неосновними (другорядними) ознаками є договором найму (оренди).

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом, згідно розділу 1 даного Договору, є передача орендодавцем у тимчасове користування орендаря нежитлове приміщення в Адмінбудинку за адресою: с. Іза, вул. Центральна, 93 (вул. Леніна, 97) площею 62,8 кв. м. на першому поверсі, ліва сторона адмінбудинку, приміщення № 3, 4, 5, 6, 8, 9 (п.1.1., п. 1.2. розділу 1 Договору) для розміщення Ізянської сільської ради (п. 1.3. розділу 1 Договору).

Згідно п. 1.4. розділу 1 Договору приміщення належить Орендодавцю на праві приватної власності.

Умовами Договору визначено розмір орендної плати та порядок її здійснення (розділ 2 Договору), обов'язки сторін (розділ 3 Договору), їх відповідальність (розділ 4 Договору).

У розділі 5 Договору, сторонами встановлено строк дії цього Договору, а саме: з дня його підписання (п. 5.2. Договору) до 30.09.2011 року (п. 5.1. Договору) та передбачено, що у разі належного виконання умов договору оренди останній пролонговується на той самий строк (п. 5.3. Договору).

Згідно з Додатком до Договору оренди нежитлового приміщення від 15 жовтня 2009 р., який є невід'ємною частиною договору (а.с. 15), АВП "Ділоліс" здав, а Ізянська сільська рада прийняла приміщення №№ 3, 4, 5, 6, 8, 9, площею 62,8 кв. м. на першому поверсі, ліва сторона в Адмінбудинку в с. Іза, вул. Центральна, 93 (вул. Леніна, 97), згідно Договору оренди нежитлового приміщення від 15 жовтня 2009 року для розміщення Ізянської сільської ради.

З огляду на предмет спору у даній справі до спірних відносин сторін належить застосовувати відповідні приписи Цивільного кодексу України (ЦК України), що регулюють питання визнання недійсним договору (правочину).

Так, за приписами ст. 204 ЦКУ правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто даною нормою встановлена презумпція правомірності правочинів.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав передбачених законом. Підставою для визнання судом недійсності правочину за змістом ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього ж Кодексу, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до приписів ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Позивач, звертаючись із даним позовом та посилаючись на приписи ч. 2 ст. 203 ЦК України, підставою визнання недійсним спірного Договору з додатком від 15.10.2009 р. визначив його невідповідність зазначеним приписам, оскільки Орендодавець не був власником приміщення щодо якого уклав Договір оренди, тобто договір та додаток до договору орендодавцем укладено без належного обсягу цивільної дієздатності на розпорядження приміщенням.

Відповідач/апелянт, як орендодавець за спірним Договором, спростовуючи наведене твердження позивача, посилається на Мирову угоду від 20.10.2003 року затверджену ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2003 року у справі № 1/319(6/136), як на документ, що встановлює його право власності на будівлі колишнього адмінбудинку в с. Іза по вул. Центральній, 97 (раніше - вул. Леніна, 97), яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з тексту Мирової угоди від 20.10.2003 року (а.с. 42), що була укладена між СТОВ "Колос" та АВП "Ділоліс", останньому, як стягувачу у процесі примусового виконання рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.07.2003 р. у справі № 1/319 (6/136) було передано у власність, зокрема, Адмінбудинок розташований в с. Іза, вулиця Центральна, 93, Хустського району, Закарпатської області вартістю 81000,00 грн. /є предметом спору у даній справі/ та «Весільного залу», вул. Раковського, б/н, с. Іза, Хустського району, Закарпатської області, вартістю 51000,00 грн. /не є предметом спору у даній справі/, що належить боржнику (СТОВ «Колос») на праві власності.

Зазначена Мирова угода підписана повноважними представниками двох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що в силу ст. 204 ЦК України є дійсним правочином.

Мирова угода від 20.10.2003 року затверджена ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2003 року у справі № 1/319 (6/136)(а.с. 41).

З тексту ухвали Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2003 року у справі № 1/319 (6/136)(а.с. 41), якою затверджено Мирову угоду від 20.10.2003 року (а.с. 42) вбачається, що у процесі виконання рішення суду сторони уклали Мирову угоду, за умовами якої погашення заборгованості здійснюється боржником СТОВ «Колос» шляхом передачі у власність стягувача АВП «Ділоліс» - Адмінбудинку, що розташований в с. Іза, вул. Центральна, 93, Хустського району, Закарпатської області вартістю 81000,00 грн. та «Весільного залу», вул. Раковського, б/н, с. Іза, Хустського району, Закарпатської області, вартістю 51000,00 грн., що належить боржнику на праві власності. Дане майно передається стягувану за вартістю визначеною згідно експертної оцінки та згідно акту прийому-передачі.

Ухвала Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2003 року у справі № 1/319 (6/136) не оскаржувала ся, набрала законної сили.

Разом з тим, з долученого Апелянтом/відповідачем до матеріалів справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2014, індексний номер витягу: 29604946 (а.с. 43) виданого Реєстраційною службою Хустського районного управління юстиції Закарпатської області, щодо об'єкту нерухомого майна за адресою с. Іза, вул. Центральна, 97, вбачається, що 05.12.2007 р. за АВП "Ділоліс" на підставі наведених правовстановлюючих документів - мирової угоди від 20.10.2003 р. та ухвали господарського суду Закарпатської області від 04.11.2003 р. у справі № 1/319 (6/136) - зареєстровано право власності на нежитлову будівлю в с. Іза, по вул. Леніна, 97.

Аналогічні дані наведені в інформації наданій на вимогу суду Хустським ДПТІ - за АВП "Ділоліс" 05.12.2007 р. зареєстровано право власності на нерухоме майно (адмінбудинок) в с. Іза, Хустського району, по вул. Леніна, 97 (Центральна, 97) в цілому на підставі Мирової угоди 20.10.2003 р., укладеної СТОВ "Колос" та АВП "Ділоліс" та ухвали господарського суду Закарпатської області від 04.11.2003 р. у справі № 1/319(6/136).

У ході судового розгляду даної справи представники Апелянта/відповідача заявляли, що вулиця Леніна в с. Іза, Хустського району, була перейменована на вулицю Центральна, що вбачається також з інформації Хустського ДПТІ надісланої на запит суду першої інстанції, однак ні Хустським ДПТІ, ні сторонами у справі належних та допустимих доказів, в розумінні статей 33 та 34 ГПК України, не надано жодних документів на підтвердження наведеного, місцевим господарським судом зазначені обставини не встановлені, з матеріалів справи не вбачається час такого перейменування.

Крім того, місцевим судом не встановлено, сторонами не подано доказів про те, що у зв'язку зі зміною найменування вулиці, змінювалася нумерація будинків в с. Іза Хустського району. Такі докази в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що не відповідає дійсності твердження відповідача/апелянта, що при укладенні спірного Договору та додатку до нього щодо приміщення по вул. Центральній, 93 (Леніна, 97), йшлося про одне і теж приміщення, але із зазначенням його адреси до перейменування вулиці та після такого перейменування.

Згідно ухвали від 04.11.2003 року у справі № 1/319 (6/136), якою затверджено Мирову угоду від 20.10.2003 року (а.с. 42) йдеться, зокрема, про передачу від ТзОВ «Колос», на виконання рішення суду про погашення заборгованості, у власність АВП «Ділоліс» - Адмінбудинку, що розташований в с. Іза, вул. Центральна, 93, Хустського району, Закарпатської області, про передачу будь-якого майна в с. Іза по вулиці Леніна, зазначена Мирова угода, яка затверджена ухвалою місцевого суду не містить жодної інформації.

До того ж, про передачу приміщень саме по вул. Центральній, 93 в с. Іза, Хустського району йшлося уже в мировій угоді, яка укладена 20.10.2003 р., тобто станом на час укладення Мирової угоди уже відбулося перейменування вулиці Леніна на вулицю Центральну. Разом з тим, як вбачається з наданих відповідачем/апелянтом та Хустським ДПТІ документів, у 2007 р., здійснена державна реєстрація права власності на підставі цієї мирової угоди із зазначенням адреси приміщень - вул. Леніна, 97 (Центральна, 97).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16920464 від 05.12.2007 р. за Агровиробничим підприємством «Ділоліс» зареєстровано право власності на 1/1 частки нежитлової будівлі за адресою: Закарпатська обл., Хустський р-н., с. Іза, вул. Леніна, буд. 97.

Крім того, як вбачається з долучених позивачем до матеріалів справи копій Свідоцтва про право на спадщину та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.10.2014 р. індексний № 27523659 (а.с. 18) приміщення по вул. Центральній, 93, в с. Іза, Хустського району, Закарпатської області, є житловим будинком, об'єктом житлової нерухомості, на одну жилу кімнату, 44,2 кв.м., та належить фізичній особі на праві приватної власності: Цяпець Вікторії Василівні, розмір частки: 1, підстава виникнення: свідоцтво про право на спадщину, за заповітом, серія та номер 566, виданий 01.10.2014, видавник Хустська державна нотаріальна контора, підстава внесення до реєстру: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 16174765 від 01.10.2014, згідно витягу № 33287503 з Реєстру прав власності на нерухоме майно, майно за адресою: с. Іза, вул. Центральна № 93 є власністю громадян Сова Христини Федорівни та Сова Федора Івановича, на підставі свідоцтва про право власності від 15.07.1988 р.

Суд приймає до уваги також той факт, що державному реєстратору у зв'язку із здійсненням 05.12.2007 р. державної реєстрації нерухомого майна на підставі мирової угоди за АВП "Ділоліс" було оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України "Службове підроблення" та звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження (ухвала Хустського районного суду від 05.06.2014 у справі № 309/1984/14-к)(а.с. 101-103).

За даними Хустського ДПТІ матеріали інвентарної справи щодо майна за адресою в с. Іза, вул. Леніна, 97 (вул. Центральна, 97) станом на час даного судового розгляду є вилученими органами прокуратури.

Твердження Апелянта в апеляційній скарзі на те, що будівля, яка належить фізичній особі та є житловим будинком, розташована по вул. Центральній, 93, раніше мала юридичну адресу - вул. Леніна, 108 /в тексті апеляційної скарги виділено апелянтом/ є голослівним та не підтверджується належними ми і допустимими доказами у даній справі.

За приписами ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права фізичних та юридичних осіб на нерухоме майно, що знаходиться на території України, зокрема, право власності на нерухоме майно, підлягають обов'язковій державній реєстрації.

За визначенням наведеним у ст. 2 цього Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Львівським апеляційним господарським судом у ході судового розгляду встановлено, що право власності Апелянта/відповідача на будівлі в с. Іза, Хустського району, Закарпатської області, по вул. Центральній, 93, яке придбано ним на підставі Мирової угоди від 20.10.2003 р., затвердженої ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2003 р. у справі № 1/319(6/136), не зареєстроване в порядку передбаченому приписами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що в процесі розгляду даної справи не заперечувалося представниками Апелянта.

При цьому заперечення Апелянта/відповідача з посиланням на те, що нумерація приміщення не має у даному випадку значення, оскільки мова йде про адмінприміщення, яке єдине в с. Іза, в якому перебувало СТОВ "Колос" до передачі його відповідачеві та в якому розміщується Ізянська сільська рада, суд не приймає з огляду на приписи ст. 34 Господарського процесуального кодексу України щодо належності та допустимості доказів, якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Колегією суддів також досліджувалося рішення Господарського суду Закарпатської області від 02.04.2004 р. у справі № 1/182, згідно резолютивної частини якого вбачається, що за СТОВ «Колос» було визнано право власності на наступні об'єкти (а.с. 61-63): 1) Мехмайстерня (с. Іза, вул. Центральна»; 2) Навіс на с/г машини (вул. Центральна); 3) Навіс на комбайни (вул. Центральна); … 24) Адмінбудинок (вул. Центральна) частково за винятком приміщення адмінбудинку, яке займає Ізянська сільська рада. Зобов'язано Ізянську сільську Раду видати СТОВ «Колос» свідоцтво про право власності на вказані об'єкти (друге речення п. 2 резолютивної частини цього рішення). Крім того, зазначеним рішенням, визнано частково недійсним рішення Ізянської сільської Ради від 19.10.2003 р. та 29.10.2003 р. про встановлення права власності та взяття на комунальний баланс будівель адмінбудинку і весільного залу та свідоцтво про право власності на ці будівлі. Видані згідно вказаних рішень, за винятком приміщення адмінбудинку, яке займає Ізянська сільська рада у відповідності із письмовою згодою про це СТОВ «Колос» (питання про порядок користування цим приміщенням, в т.ч. його прийом-передачу в комунальну власність - сторони вправі вирішити в самостійному порядку у відповідності до чинного законодавства). На підставі цього рішення суду Хустським державним підприємством технічної інвентаризації 09.06.2004 року було здійснено реєстрацію права власності за СТОВ «Колос» на частину адмінбудівлі в с. Іза по вул. Леніна, 97, з часткою 21/25.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 17.10.2008 р. у справі № 3/205 свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САА № 427079 від 27.10.2004 р. видане АВП «Ділоліс» визнано недійсним. Згідно зазначеного свідоцтва, яке визнано недійсним, за АВП «Ділоліс» було зареєстровано право власності на будівлю адмінбудинку в с. Іза вул. Центральна, 97, як встановлено судом, у відповідності до рішення Ізянської сільської ради № 30 від 05.05.2004 р. в якому підставою для оформлення за АВП «Ділоліс» права власності на будинок по вул. Леніна, 97, зазначено ухвалу господарського суду від 04 листопада 2003 року. Як встановлено зазначеним судовим рішенням, рішення виконкому № 30 від 05.05.2004 р. про оформлення права власності на адміністративне приміщення сільської ради по вул. Центральна, 97, в с. Іза за АВП «Ділоліс» відсутнє, фактично не приймалось, свідоцтво про право власності видано на підставі неіснуючого рішення виконкому Ізянської сільської ради, що підтверджується вироком Хустського районного суду від 15.10.2007 р.

Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, в матеріалах справи відсутні, Апелянтом/відповідачем не подано належних та допустимих доказів про право власності на нерухоме майно (колишню адмінбудівлю) повністю та/або частково в с. Іза, Хустського району, по вул. Центальна, 93.

За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметом права власності може бути лише майно, яке складається з речей (ст. 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (ст. 190 цього Кодексу).

Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (ст. 317 ЦК України).

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Приписами ст. 334 ЦК України встановлено особливий порядок виникнення права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, яка здійснюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", сферою застосування якого згідно його ст. 1 є регулювання відносин, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.

За приписами ч. 6 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

За таких обставин та з огляду на наведені приписи чинного законодавства, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що Відповідач не вправі укладати правочини щодо нерухомого майна, яке не зареєстроване у встановленому законом порядку, відтак - укладення спірного Договору з Додатком до нього від 15.10.2009 р. відбулося за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності особи відповідача, яка вчинила правочин, що є підставою для визнання цього Договору з Додатком до нього від 15.10.2009 року недійсним за приписами ст. 215 ЦК України, оскільки орендодавець не довів перед судом належними та допустимими доказами набуття ним права власності на майно у встановленому законом порядку, що є об'єктом оренди, а тому не мав законних підстав передавати його за Договором оренди та додатку до договору від 15.10.2009 року у найм (оренду).

Правова позиція викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанові ВГСУ від 17.08.2011 р. у справі № 14/54-1039, від 29.07.2010 р. у справі № 37/325, від 20.05.2010 р. у справі № 2/47-750.

Відтак покликання Апелянта на те, що правовстановлюючим документом права власності АВП «Ділоліс» на будівлю колишнього адмінбудинку в с. Іза вул. Леніна, 97 (Центральна) є мирова угода від 20.10.2003 р., ухвала господарського суду Закарпатської області про затвердження мирової угоди від 04.11.2003 р. в господарській справі № 1/319 (6/136) на підставі яких видано витяг з державного реєстру речових прав № 29604948 від 17.11.2014 р. є недоведеним, оскільки в матеріалах справи відсутні, Апелянтом/відповідачем не подано належних та допустимих доказів про право власності на нерухоме майно (колишню адмінбудівлю) повністю та/або частково в с. Іза, Хустського району, по вул. Центальна, 93, яке б було ним зареєстроване в порядку передбаченому приписами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що в процесі розгляду даної справи Апелянтом не заперечувалося.

Не здобуто таких доказів судом апеляційної інстанції.

Інші твердження апелянта/відповідача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи із приписів ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Колегія суддів заслухала пояснення представників сторін, оглянула та дослідила всі обставини даної справи, оцінила їх в сукупності, приходить до висновку, рішення Господарського суду Закарпатської області від 31.03.2015 р. по справі № 907/20/15 є обґрунтованим, прийняте на підставі повного з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, висновків місцевого суду у даній справі не спростовують, отже відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування зазначеного судового рішення.

Покликання Апелянта в апеляційній скарзі на рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 р. у справі «Stretch v. United Kingdom» є надуманим, оскільки Апелянт/відповідач не надав суду належних та допустимих доказів реєстрації ним в установленому законом порядку майна, за адресою визначеною у мировій угоді від 20.10.2003 р., яка затверджена ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2003 р. у справі № 1/319 (6/136), яке ним в наступному було передано в оренду (найм) за спірним Договором та додатком до нього, про що зазначено вище у цій постанові.

Відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Конституційний суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року (v006p710-02) визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.

Згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про основи містобудування» сільські, селищні, міські ради уповноважені затверджувати місцеві правила забудови окремих частин населених пунктів та вносити в них зміни, тощо. За Законом України «Про планування і забудову територій» місцева рада у порядку визначеному Законом затверджує містобудівну документацію та вносить до неї зміни своїм же рішенням.

Отже, в нашому випадку, питання найменування вулиць, їх перейменування, присвоєння нумерації будинкам житловим/нежитловим, тощо в с. Іза, Хустського району, Закарпатської області віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування, а так як АВП «Ділоліс» в особі його керівництва входять до територіальної громади с. Іза, згідно Конституції України наділені правом вирішити питання місцевого значення щодо найменування/перейменування вулиць, провулків, присвоєння та зміни нумерації будинкам житловим/нежитловим в установленому законом порядку, та/або приведення у відповідність із законодавством раніше прийняті рішення, якщо такі мали місце.

Рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України можуть бути оскаржені у судовому порядку.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 31.03.2015 року у справі № 907/20/15 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути Господарському суду Закарпатської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Кузь В.Л.

Суддя Орищин Г.В.

08.07.2015 р. було проголошено вступну і резолютивні частини постанови. Повний текст постанови складено та підписано 10.07.2015 р.