ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.07.15р. Справа № 904/3609/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "АТК Україна", м. Дніпропетровськ

до Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз", с. Майське Синельниківського району Дніпропетровської області

про стягнення 29 741 грн. 00 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: Стрижак Є.Ю., дов . № 51 від 14.04.15р.;

від відповідача: Верещака Б.І., дов. б/н від 10.01.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "АТК Україна" звернулося до господарського суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18.06.2015р., просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" заборгованість в розмірі 29 741 грн. 00 коп., з яких: 15 800 грн. 00 коп. - основний борг, 7 023 грн. 00 коп. - інфляційні втрати, 5 296 грн. 00 коп. - пеня, 622 грн. 00 коп. - 3% річних, відповідно до умов договору поставки від 26.02.2014р. № 63/03.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх господарських зобов'язань.

Відповідач відзив на позов не надав. 02.07.2015р. через канцелярію суду відповідачем подано контррозрахунок суми позовних вимог, в якому останній зазначає про помилкове твердження позивача щодо розміру основного боргу відповідача в сумі 15 800 грн. 00 коп., оскільки позивач занизив на 3 582 грн. суму оплати за платіжним дорученням № 4217 від 26.11.2014р., яка складає 4 500 грн., а не 918 грн., тому сума боргу на даний час не може перевищувати 12 218 грн. 00 коп. З урахуванням чого, вважає, що розрахунок інфляційних, пені та 3% річних виконано позивачем невірно, крім того, ще й через те, що при розрахунку пені позивачем порушені приписи ч. 6 ст. 232 ГК України та визначено невірний розмір індексу інфляції для розрахунку інфляційних втрат. Згідно наданого відповідачем контррозрахунку до стягнення з ПрАТ „Агро-Союз" підлягає: 3 134 грн. 38 коп. пені, 268 грн. 69 коп. 3% річних, 5 214 грн. 21 коп. інфляційних.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні оголошувалась перерва з 23.06.2015р. по 14.07.2015р.

В порядку ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,

встановив:

26.02.2014р. між Приватним акціонерним товариством "Агро-Союз" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "АТК Україна" (постачальник) укладений договір поставки № 63/03 (надалі - Договір), у відповідності до умов якого, постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію в асортименті, кількості та за ціною, зазначеними в рахунках та/або накладних, які є невід'ємною частиною даного Договору (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 6.1 Договору даний Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015р.

Згідно з п. 2.1 Договору поставка продукції здійснюється у відповідності з правилами "Інкотермс-2010" на умовах: СРТ склад покупця, с. Майське Синельниківського району Дніпропетровської області.

Поставка продукції здійснюється партіями. На кожну партію продукції, що поставляється, постачальник надає покупцю рахунок та накладну на продукцію, в яких зазначається найменування, асортимент, кількість та ціна продукції. З моменту отримання покупцем продукції, найменування, асортимент, кількість та ціна продукції, зазначені в рахунку та накладній, вважаються узгодженими сторонами (п. 2.2 Договору).

За умовами п. 2.3 Договору датою поставки продукції являється дата отримання покупцем продукції за товарною накладною. Накладна вважається специфікацією до даного Договору.

В пункті 3.1 Договору сторони погодили, що покупець здійснює оплату за кожну партію продукції протягом 30 календарних днів з дати поставки цієї партії продукції.

Оплата здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Датою оплати вважається дата перерахування грошових коштів на рахунок постачальника (п. 3.2 Договору).

На виконання умов Договору, позивач поставив відповідачу продукцію належної якості та в узгодженій кількості на загальну суму 52 728 грн. 00 коп., який був прийнятий повноважними представниками відповідача, що підтверджується наступними видатковими накладними:

- № 1795 від 03.10.2014р. на суму 24 150 грн. 00 коп.;

- № 1893 від 17.10.2014р на суму 24 150 грн. 00 коп.;

- № 2178 від 02.12.2014р. на суму 4 428 грн. 00 коп. (а.с. 23, 24, 25) та відповідними довіреностями на отримання товару (а.с. 26-30).

Крім того, позивачем виставлені до сплати відповідачу наступні рахунки: № 2350 від 03.10.2014р.; № 2496 від 17.10.2014р.; № 2849 від 26.11.2014р. (а.с. 31, 32, 33).

Відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань поставлений позивачем товар оплатив частково на суму 36 928 грн. 00 коп., у зв'язку із чим у нього виникла заборгованість в сумі 15 800 грн. 00 коп.

Зокрема, часткова сплата отриманої відповідачем продукції підтверджується наступними платіжними дорученнями:

- № 3386 від 16.10.2014р. на суму 9 000 грн. 00 коп., №3453 від 17.10.2014р. на суму 8 000 грн. 00 коп., № 1186 від 28.10.2014р. на суму 5 000 грн. 00 коп. - із призначенням платежу „за медн. куп. ч/сч. 2350 от 03.10.14г.";

- № 4217 від 26.11.2014р. на суму 4 500 грн. 00 коп. із призначенням платежу „за медный купорос по дог. 63/03 от 26.02.14г.";

- № 1467 від 24.12.2014р. на суму 2 000 грн. 00 коп., № 1622 від 26.01.2015р. на суму 2 500 грн. 00 коп., № 242 від 27.01.2015р. на суму 5 510 грн. 00 коп. - із призначенням платежу „за мідний купорос ч/рах. 2496 від 17.10.14р.";

-№ 4364 від 08.12.2014р. на суму 1 212 грн. 94 коп., № 4506 від 11.12.2014р. на суму 551 грн. 76 коп., № 4663 від 17.12.2014р. на суму 2 235 грн. 30 коп. - із призначенням платежу „за кальций пропионат ч/сч. 2849 от 26.11.14г."

Як зазначає позивач, сума 4 500 грн. 00 коп., отримана за платіжним дорученням № 4217 від 26.11.2014р. із призначенням платежу „за медный купорос по дог. 63/03 от 26.02.14г." віднесена позивачем в порядку виникнення заборгованості за мідний купорос в сумі: 3 582 грн. 00 коп. в рахунок погашення заборгованості за видатковою накладною № 812 від 12.05.2014р. та 918 грн. 00 коп. в рахунок погашення заборгованості за видатковою накладною № 1795 від 03.10.2014р.

За умовами п. 5.1 Договору за порушення строків оплати продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,2% від простроченої суми, за кожен день прострочки.

Згідно розрахунку позивача сума нарахованої пені із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування, за загальний період з 03.10.2014р. по 15.06.2015р. по кожній накладній окремо, складає 6 296 грн. 00 коп.

Із посиланням на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 622 грн. 00 коп. за загальний період з 03.10.2014р. по 15.06.2015р. та інфляційні втрати в сумі 7 023 грн. 00 коп. за загальний період з листопада 2014р. по травень 2015р.

В порядку досудового врегулювання спору позивач 11.02.2015р. направив на адресу відповідача лист № И-02-06/02/15, в якому просив сплатити заборгованість у загальній сумі 15 800 грн. 00 коп. Відповідач отримав листа 27.02. 2015р., але залишив вимогу позивача без відповіді та задоволення (а.с. 44-47).

На час розгляду справи доказів сплати заборгованості відповідачем не надано.

Заборгованість відповідача підтверджується: Договором, копіями видаткових накладних та довіреностей на отримання товару, копіями рахунків, платіжних доручень про часткову сплату вартості продукції, обґрунтованим розрахунком суми позову тощо.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі Договору поставки, є господарськими зобов'язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Крім того, пунктом 1.9 вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України визначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За приписами ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Оскільки при проведенні розрахунку пені позивачем не враховано, що день оплати не вважається днем прострочки виконання зобов'язання, а також приписи ч. 6 ст. 232 ГК України та ч. 5 ст. 254 ЦК України, згідно перерахунку, здійсненого господарським судом, до стягнення з відповідача підлягає пеня у загальному розмірі 3 833 грн. 19 коп.

Водночас, перевіривши розрахунок 3% річних позивача, судом встановлено, що він виконаний невірно (зокрема, позивач припустився помилки при нарахуванні 3% річних за видатковою накладною № 1893 від 17.10.2014р. у визначенні періоду нарахування), у зв'язку із чим за перерахунком суду підлягає стягненню 3% річних в сумі 331 грн. 08 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 7 023 грн. 00 коп. суд зазначає наступне.

Згідно роз'яснень Вищого господарського суду України, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Крім того, згідно п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем при розрахунку інфляційних втрат не враховані вищенаведені приписи та виконано розрахунок з урахуванням індексу інфляції, визначеного у місяці, в якому платіж мав бути здійснений, а не у наступному, у зв'язку із чим, згідно перерахунку господарського суду, до стягнення з відповідача підлягають інфляційні в сумі 6 465 грн. 64 коп.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої, визначені Договором майново-господарські зобов'язання перед позивачем з оплати поставленого на його замовлення товару, чим порушив умови укладеного із позивачем Договору та вищевказані приписи діючого законодавства, тому позовні вимоги позивача про примусове стягнення з відповідача 15 800 грн. 00 коп. основного боргу, 3 833 грн. 19 коп. пені, 331 грн. 08 коп. 3% річних, 6 465 грн. 64 коп. інфляційних втрат - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В решті позову слід відмовити.

Заперечення відповідача щодо розміру основного боргу судом відхиляються, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32, 33, 36, 43, 45, 49, 75, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Агро-Союз" (52511, Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Майське, пер. Радгоспний, б. 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "АТК Україна" (49030, м. Дніпропетровськ, вул. Колодязна, б. 2а, ) 15 800 грн. 00 коп. (п'ятнадцять тисяч вісімсот грн. 00 коп.) основного боргу, 3 833 грн. 19 коп. (три тисячі вісімсот тридцять три грн. 19 коп.) пені, 331 грн. 08 коп. (триста тридцять одну грн. 08 коп.) 3% річних, 6 465 грн. 64 коп. (шість тисяч чотириста шістдесят п'ять грн. 64 коп.) інфляційних втрат, 1 623 грн. 60 коп. (одну тисячу шістсот двадцять три грн.. 60 коп.) витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь
Повне рішення складено -16.07.15р.