ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

20 липня 2015 р. Справа № 902/635/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника прокурора м.Хмельницького в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради, м.Хмельницький

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Глоінвест", м.Вінниця

про стягнення 1 552 940 грн. за договором № 29 від 24.04.2012 р. про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Хмельницького

За участю секретаря судового засідання Миколюк М.Г.

За участю представників :

прокурор: Ярмощук Віталій Павлович, посвідчення прокурора №005061 від 22.09.2012 р.

позивача: Демчук Лілія Григорівна, довіреність № 02-15-774 від 09.06.2015 р., посвідчення № 42 від 28.10.2013 р.

Представник відповідача не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

Заступником прокурора м.Хмельницького подано позов в інтересах держави в особі Хмельницької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Глоінвест" про стягнення 1 552 940 грн за договором № 29 від 24.04.2012 р. про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Хмельницького, з яких 1 381 182,00 грн - основної заборгованості, 160 519,00 грн пені та 11 239,00 грн - 3 % річних.

Ухвалою суду від 06.05.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/635/15 та призначено до розгляду на 10.06.2015 р.

В зв'язку з неявкою відповідача та неподанням витребуваних доказів розгляд справи неодноразово відкладався: ухвалою від 10.06.2015 р. до 24.06.2015 р., ухвалою від 24.06.2015 р. до 06.07.2015 р. та ухвалою від 06.07.2015 р. до 20.07.2015 р.

При цьому ухвалою суду від 06.07.2015 р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

Представник відповідача в засіданні суду повторно не з'явився. Причини неявки суду не відомі. Про час та день розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином - востаннє ухвалою суду від 06.07.2015 р., яка надіслана рекомендованою кореспонденцією.

При цьому суд зазначає, що ухвала про порушення провадження у справі та всі наступні ухвали суду про відкладення розгляду справи відповідачем було отримано, що стверджується відповідними поштовими повідомленнями наявними матеріалах справи.

Слід також зазначити, що згідно спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №20528767 від 06.05.2015 р. місцезнаходженням відповідача значиться вул.Некрасова, 25, оф.214, м.Вінниця, Вінницька область, яка є ідентичною тій по якій були направлені ухвали відповідачу у даній справі та яка зазначена позивачем в позовній заяві.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається відповідачу за повідомленою позивачем господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При неявці відповідача в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" у разі якщо зміна відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, не пов'язана із змінами, що вносяться до установчих документів юридичної особи, або не підлягає державній реєстрації, особа, уповноважена діяти від імені юридичної особи (виконавчого органу), подає (надсилає рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи юридичної особи заповнену реєстраційну картку про внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі.

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. №01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвал, які наявні в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вони є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

При цьому суд констатує, що відповідачем не подано клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Прокурор та позивач в засіданні суду позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та на додатково подані документи в обґрунтування заявленого позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення прокурора та представника позивачів, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

24.04.2012 р. між Хмільницькою міською радою (Сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Глоінвест" (Сторона 2) було укладено договір № 29 про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Хмельницького (а.с.16-17, т.1).

За умовами Договору Сторона 2, яка є замовником об'єкту будівництва торгівельного комплексу з інфраструктурою, офісних приміщень, товарних складів та автостоянки по проїзду Геологів,7/1 зобов'язана сплатити на рахунок Сторони 1 визначену величину пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Хмельницького відповідно до чинного законодавства та прийнятих рішень Хмельницькою міською радою (розділ 1 Договору).

Сторони домовились, що розмір пайової участі, належної Стороною 2 до оплати відповідно до розрахунку величини пайової участі замовника складає 3 578 830,00 грн; розрахунок є невід'ємною частиною Договору (п.2.2 Договору).

Відповідно до умов договору пайова участь вноситься у грошовій безготівковій формі та сплачується частинами протягом періоду визначеного сторонами : з 30.04.2012 р. по 30.11.2012 р. по 397 647,00 грн та до 31.12.2012 р. в сумі 397 654,00 грн (п.2.3 Договору).

Розділом 3 Договору сторони передбачили відповідальність на порушення умов Договору.

Так, відповідно до п.3.3 Договору у разі прострочення термінів, передбачених договором Сторона 2 сплачує Стороні 1 пеню від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

30.04.2013 р. сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до Договору № 29 від 24.04.2012 р., яки сторони внесли зміні до п.2.3, 2.4 та п. 4.1 Договору (а.с.18, т.1).

Зокрема, сторони змінили графік внесення пайової участі та вартість щомісячного внеску, який тепер складав 320 130,00 грн в період з 30.04.2013 р. по 30.11.2013 р. та в сумі 320 143,00 грн до 31.12.2013 р.

17.06.2015 р. сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до Договору № 29 від 24.04.2012 р., якою було внесено зміни в п.2.3, 2.4 та п. 4.1 Договору.

Так, пайова участь в сумі 1 381 182,00 грн повинна була бути внесена Стороною 2 до 31 12.2014 р., а дія договору продовжена до 31.01.2015 р. (а.с.19, т.1).

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідач за період з 01.04.2013 р. по 13.11.2013 р. здійснив внесення пайової участі на умовах договору № 29 від 24.04.2012 р. в розмірі 1 897 648,00 грн, що стверджується відповідними виписками наданими позивачем (а.с. 70-72, т.1).

Оскільки відповідач не здійснював належним чином свого обов'язку по внесенню пайової участі у розмірі визначеному відповідним договором, позивач 20.01.2015 р. звернувся до відповідача з претензією № 02-15-74 від 17.01.2015 р. про сплату заборгованості, яка останнім згідно копії поштового повідомлення отримана 06.02.2015 р. та залишена без відповіді і оплати (а.с.22-23, т.1).

Таким чином, станом на день звернення з позовом до суду борг відповідача перед позивачем за договором № 29 від 24.04.2012 р. складає 1 681 182,00 грн (3 578 830,00 - 1 897 648,00).

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви прокурор звернувся з вимогою про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 1 381 182,00 грн.

В процесі розгляду справи позивачем подано копію рішення Хмельницької міської ради № 70 від 15.07.2015 р., яким вирішено внести зміни в рішення тридцять восьмої сесії міської ради № 78 від 30.04.2015 р. на підставі якого було внесено зміни в договір № 29 від 24.04.2012 р. укладеного між сторонами по позову щодо зміни цифр "1 381 182 грн" на цифри "1 681 182 грн", тобто фактично щодо зміни суми заборгованості за договором, а також доручено управлінню капітального будівництва підготувати та надіслати проект додаткової угоди до договору № 29 від 24.04.2012 р. дл внесення вказаних вище змін.

Враховуючи викладене, а також те, що між сторонами не укладалось додаткових угод щодо зміни вартості пайової участі в Договір № 29 від 24.04.2012 р., а прокурором та позивачем не подавалось заяв про збільшення розміру позовних вимог, судом розглянуто позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми заборгованості в розмірі 1 381 182,00 грн.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" регулюється питання пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.40 вказаного Закону замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій (ч.5 ст. 40 Закону).

Згідно з ч.9 ст.40 Закону договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Істотними умовами договору є:

1) розмір пайової участі;

2) строк (графік) сплати пайової участі;

3) відповідальність сторін.

Невід'ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Додатковою угодою № 2 від 17.06.2015 р. сторони погодили строк сплати пайової участі до 31.12.2014 р., що відповідачем виконано не було.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Беручи до уваги викладене, а також те, що доказів щодо погашення боргу в сумі 1 381 182,00 грн. на день розгляду справи відповідач не надав ,а прокурором та позивачем не подано заяви про збільшення розміру позовних вимог, позов щодо стягнення з відповідача розміру пайової участі в розмірі 1 381 182,00 грн підлягає задоволенню як обґрунтований та правомірний.

Також судом розглянуто вимоги щодо стягнення з відповідача 11 239,00 грн - 3 % річних та 160 519,00 грн пені за період з 01.01.2015 р. по 09.04.2015 р., за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом п.3.3. Договору у разі прострочення термінів, передбачених договором Сторона 2 сплачує Стороні 1 пеню від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені та 3 % річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Перевіркою правильності розрахунку пені та 3 % річних судом виявлено помилки, які спричинені арифметичним помилками при визначенні кінцевих сум.

Зокрема при проведенні перерахунку 3 % річних судом отримано менші значення ніж вказав прокурор у розрахунку.

Так, судом при проведенні перерахунку 3 % річних за період з 01.01.2015 р. по 09.04.2015 р. отримано 11 238,66 грн., тоді як прокурором в розрахунку вказано 11 239,00 грн.

При проведенні перерахунку пені судом отримано 160 519,84 грн, однак оскільки прокурором не подано заяви про збільшення розміру позовних вимог в цій частині останній задовольняється судом в заявленому прокурором розмірі - 160 519,00 грн.

З врахуванням отриманих при перерахунку сум 3 % річних в стягненні 00,34 грн. - 3 % річних слід відмовити.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, 3 % річних та пені.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо часткової відмови в стягненні 3 % річних з мотивів наведених вище.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

20.07.2015 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 29, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 48, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Глоінвест", вул.Некрасова, 25, офіс 214, м.Вінниця, 21007 (ідентифікаційний код - 33811024) на користь Хмельницької міської ради, вул.Гагаріна, 3, м.Хмельницький, 29000 (ідентифікаційний код - 38045529) - 1 381 182 грн 00 коп. боргу, 160 519 грн 00 коп. пені, 11 238 грн 66 коп. - 3 % річних.

3. В стягненні 00 грн 34 коп. 3 % річних відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Глоінвест", вул.Некрасова, 25, офіс 214, м.Вінниця, 21007 (ідентифікаційний код - 33811024) в доход Державного бюджету України 31 058 грн 79 коп. судового збору.

5. Видати накази в день набрання рішенням законної сили.

6. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштової кореспонденції.

Повне рішення складено 27 липня 2015 р.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2, 3 - відповідачу - вул.Некрасова, 25, офіс 214, м.Вінниця, 21007; вул.Космонавтів, 51, кв.82, м.Вінниця, 21021.