РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015Справа № 910/11535/15

За позовом Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «НТП Континент»

про стягнення 606 257, 23 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Левченко Д.Ю. за довіреністю № 03 від 14.01.2015 р.;

від відповідача: Заремба С.В. за довіреністю б/н від 04.06.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НТП Континент» (далі - відповідач) про стягнення 606 257, 23 грн., в тому числі 377 490, 55 грн. пені та 228 766, 68 грн. штрафу за порушення строків поставки за Договором № 03-0/5028-13 від 15.11.2013 р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 15.11.2013 р. між сторонами було укладено Договір № 03-0/5028-13, за умовами якого відповідач мав поставити до відокремлених підрозділів позивача 51 трансформатор у квітні 2014 року на загальну суму 14 421 044, 40 грн. та у травні 2014 року -на загальну суму 1 079 319, 60 грн. Оскільки товар був поставлений пізніше визначеного сторонами строку поставки, позивач вирішив звернутись з позовом до суду про стягнення з відповідача передбачених п. 5.2.4. Договору пені та штрафу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.05 р. порушено провадження у справі № 910/11535/15 та призначено розгляд справи на 10.06.2015 р.

05.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи у справі та відзив на позовну заяву, відповідно до якого він проти позову заперечує, вказуючи на те, що порушення строків поставки за спірним Договором відбулось внаслідок обставин непереборної сили, а саме: бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції в Луганській та Донецькій областях, так як на час укладення та виконання Договору відповідач був зареєстрований за адресою: 83037, місто Донецьк, вулиця Академічна, 4/2.

10.06.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові документи у справі.

У судовому засіданні 10.06.2015 р. від представників сторін надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.06.2015 р. було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та в судовому засіданні оголошено перерву до 08.07.2015 р.

07.07.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення, в яких він вказує на те, що обставини, на які відповідач посилається як на форс-мажорні, в подальшому не завадили йому виконати відповідні зобов'язання, а отже відсутній причинно-наслідковий зв'язок між можливістю їх виконання та такими обставинами. Крім того, позивач звертає увагу на те, що відповідач не повідомив протягом 3-х днів про настання форс-мажорних обставин, як це передбачено Договором.

У судовому засіданні 08.07.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.11.2013 р. між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) було укладено Договір поставки № 03-0/5028-13 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язався поставити покупцю 54 штуки трансформаторів, виробництва фірми Trench (Siemens AG), за номенклатурою, марками (типами), цінами, з технічними, якісними характеристиками, зазначеними у Специфікації, яка є Додатком № 1 до Договору, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити такі товари на умовах Договору.

Кількість товарів взагалі та кількість кожної марки зокрема зазначена у Специфікації, яка є Додатком № 1 до Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору було передбачено, що його ціна визначена у Специфікації та становить 15 500 364, 00 грн.

Пунктом 2.7. Договору сторони передбачили, що розрахунки за Договором здійснюються покупцем шляхом перерахування ним авансу з подальшими розрахунками (оплатою) після поставки товарів (партії товарів) та їх прийняття покупцем на підставі підписаних обома сторонами актів приймання-передачі товарів.

Відповідно до п. 3.1. Договору було визначено, що поставка (передача) товарів здійснюється постачальником на умовах DDP (Міжнародні правила Інкотермс в редакції 2010 року) партіями, одержувачам товарів згідно з рознарядкою покупця; одержувачами товарів виступають відокремлені підрозділи покупця, які забезпечують приймання товарів та надають довіреність для прийняття-передачі товарів.

Строк поставки (передачі) товарів визначається на підставі Графіку планових поставок товарів, який є Додатком № 2 до Договору.

Відповідно до п. 3.10. Договору сторони передбачили, що передачі покупцю (одержувачам) товарів, що відповідають умовам Договору, нормативним актам (по кількості, якості, включаючи тару, маркуванню, комплектності, з належними документами щодо товарів), засвідчуються підписами кожної із сторін (їх повноважних представників) в акті приймання-передачі товарів (партії товарів), який складається постачальником відповідно до вимог щодо складання первинних документів та передається покупцю (одержувачу) одночасно з передачею товарів.

Пунктом 5.2.4. Договору сторони визначили, що у разі порушення строків поставки товарів, порушення строків виконання гарантійних зобов'язань постачальник повинен сплатити покупцю згідно з частиною другою статті 231 Господарського кодексу України пеню у розмірі 0, 1 % ціни товарів, з яких допущено прострочення поставки, за кожний день прострочення пеню у розмірі 0, 1 % ціни товарів, щодо яких допущено прострочення виконання гарантійних зобов'язань, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник повинен додатково сплатити покупцю штраф у розмірі 7 % від вказаної ціни.

При цьому, відповідно до п. 5.12. Договору сторони встановили, що вони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за Договором у разі дії обставин непереборної сили, які не існували під час укладення Договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). Сторона, що не може виконувати зобов'язання за Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 3 робочих днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. Доказом виникнення та строку дії обставин непереборної сили є документи (оригінали) Торгово-Промислової палати України або іншого державного органу/установи, уповноважених на надання відповідних документів.

Згідно з п. 6.1. Договору він набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє по 22.12.2014 р., але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Додатком № 1 до Договору сторони визначили специфікацію товарів, які мали бути поставлені позивачем на загальну суму 15 500 364, 00 грн. та Додатком № 2 до Договору встановили графік поставок - четвертий квартал 2013 року.

Додатковою угодою № 1 від 30.12.2013 р. сторони змінили графік поставок та визначили його - квітень, травень 2014 року.

27.11.2013 р. позивач перерахував відповідачу 4 650 109, 20 грн. за трансформатори згідно з Договором на підставі платіжного доручення № 329 від 27.11.2013 р.

В подальшому відповідач передав відокремленим підрозділам позивача відповідний товар, про що було складено акти прийому-передачі від 15.05.2014 р. на суму 2 135 296, 80 грн., від 19.05.2014 р. на суму 1 067 648, 40 грн., від 19.05.2014 р. на суму 411 307, 20 грн., від 19.05.2014 р. на суму 746 769, 60 грн., від 20.05.2014 р. на суму 1 079 319, 60 грн., від 20.05.2014 р. на суму 1 061 816, 40 грн., від 20.05.2014 р. на суму 1 061 816, 40 грн., від 21.05.2014 р. на суму 822 614, 40 грн., від 23.05.2014 р. на суму 411 307,20 грн., від 23.05.2014 р. на суму 1 061 816, 40 грн., від 26.05.2014 р. на суму 248 923, 20 грн., від 26.05.2014 р. на суму 2 123 632, 80 грн., від 03.06.2014 р. на суму 1 073 484, 00 грн., від 04.06.2014 р. на суму 375 330, 00 грн., від 04.06.2014 р. на суму 351 993, 60 грн., від 04.06.2014 р. на суму 1 055 980, 80 грн., від 26.08.2014 р. на суму 411 307, 20 грн.

Оскільки вказані поставки відбулись з порушення строків, визначених сторонами у Додатку № 2 до Договору, позивач звертався до відповідача з претензією № 01/01-6/7011 від 03.07.2014 р., якою просив, зокрема сплатити нараховані позивачем штрафні санкції.

У відповідь листом за № 223 від 27.08.2014 р. відповідач повідомив позивача про те, що претензію він відхиляє, оскільки порушення строків поставки відбулось внаслідок обставин непереборної сили, а саме: проведення бойових дій в зоні Донецької та Луганської областей.

Претензією за № 01/01-6-2/13145 від 19.11.2014 р. позивач повторно звернувся до відповідача з вимогами про сплату штрафних санкцій.

Оскільки відповідач не сплатив позивачу відповідних нарахувань, останній вирішив звернутись за захистом своїх прав до суду.

Під час провадження у справі відповідач проти позову заперечив, вказуючи на те, що порушення строків поставки за спірним Договором відбулось внаслідок обставин непереборної сили, а саме: бойових дій в зоні проведення антитерористичної операції в Луганській та Донецькій областях, так як на час укладення та виконання Договору відповідач був зареєстрований за адресою: 83037, місто Донецьк, вулиця Академічна, 4/2, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості з незалежних від нього обставин виконати взяті на себе зобов'язання в строк.

На підтвердження існування обставин непереборної сили у спірних правовідносинах, позивач надав суду Сертифікат про форс-мажорні обставини № 5911/05-4 від 10.12.2014 р., складений Торгово-промисловою палатою України, в якому зазначається, що з 14.04.2014 р. відповідач був позбавлений будь-яких правових механізмів щодо захисту товару та майнових прав щодо нього, а також реальної можливості виконати свої зобов'язання щодо поставки товару, вказаного в Додатку № 1 до Договору, що зумовлено наступними обставинами.

Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Прийняття вищевказаного Указу Президента зумовило проведення антитерористичної операції (АТО) на сході України. За інформацією Служби безпеки України (лист від 13.06.2014 р. № 33/2117) та Міністерства внутрішніх справ України (лист від 26.06.2014 р. №12/3-2428) 7 квітня 2014 року згідно з вимогами чинного законодавства України (ст. 10.11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом») було прийнято рішення щодо проведення антитерористичної операції в Донецькій, Луганській і Харківській областях.

При цьому, в ході проведення АТО уповноваженими правоохоронними органами виявляються та розслідуються численні кримінальні правопорушення, які мають ознаки терористичних актів, диверсій, умисних вбивств, захоплень будівель і споруд, незаконного заволодіння транспортними засобами, незаконного позбавлення волі, захоплення заручників, блокування і пошкодження об'єктів транспортної системи тощо. Зазначені правопорушення, вчинювані озброєними організованими злочинними угрупованнями та окремими фізичними особами, створюють загрозу життю і здоров'ю людей, збереженню їх майна, обмежують свободу пересування територією зазначених областей.

Вищевказана ситуація призвела до того, що офісні, складські, технічні приміщення відповідача, починаючи з квітня 2014 року регулярно піддавались нападам зазначених терористичних угруповань, в результаті чого було знищено великий обсяг бухгалтерської і фінансової документації, офісну техніку, засоби збереження інформації тощо. Крім того, постійні обстріли території Донецької області та безпосередньо міста Донецьк терористичними організаціями призвели до повного знищення комунікаційного забезпечення товариства.

Враховуючи зазначене, Торгово-промислова палата України на підставі наданих документів підтвердила, що вищевказані дії, які спричинили невиконання відповідачем обов'язків за Договором, є форс-мажорними обставинами з 14.04.2014 р., які продовжують діяти по теперішній час.

До матеріалів справи також долучено листування відповідача з перевізниками, з якого вбачається, що в квітні 2014 року на його запити відповідні перевізники відмовлялись від здійснення перевезень з Луганської та Донецької області, посилаючись на неможливість гарантувати цілісність вантажу та безпеку екіпажу.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 671 ЦК України, якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов'язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Також, за змістом ст. 669 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

При цьому, як визначено ч. 2 ст. 269 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, Додатком № 2 до Договору сторони встановили графік поставок - четвертий квартал 2013 року.

Додатковою угодою № 1 від 30.12.2013 р. сторони змінили графік поставок та визначили його - квітень, травень 2014 року.

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Судом встановлено, що відповідачем було порушено строки поставки продукції, з огляду на що позивач вирішив застосувати до відповідача передбачені Договором штрафні санкції.

Так, пунктом 5.2.4. Договору сторони визначили, що у разі порушення строків поставки товарів, порушення строків виконання гарантійних зобов'язань постачальник повинен сплатити покупцю згідно з частиною другою статті 231 Господарського кодексу України пеню у розмірі 0, 1 % ціни товарів, з яких допущено прострочення поставки, за кожний день прострочення пеню у розмірі 0, 1 % ціни товарів, щодо яких допущено прострочення виконання гарантійних зобов'язань, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник повинен додатково сплатити покупцю штраф у розмірі 7 % від вказаної ціни.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом (Господарським).

Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів. Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що вона встановлена за кожен день прострочення іншого (а не тільки грошового) зобов'язання, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч.3 ст.549 ЦК України. Коли обов'язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв'язку з порушенням зобов'язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

За таких обставин, необхідно дійти висновку, що пенею може забезпечуватись не лише грошове зобов'язання. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, постанова від 24.03.2009 р. у справі № 8/411/08).

При цьому, слід зазначити, що положення п. 5.2.4. Договору узгоджуються з приписами ч. 2 ст. 231 ГК України, відповідно до якої, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що позивач є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

Позивач нарахував відповідачу 377 490, 55 грн. пені та 228 766, 68 грн. штрафу.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зазначена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 р. № 3-88гс11 та є обов'язковою відповідно до приписів ст. 111-28 ГПК України.

Разом з тим, слід враховувати, що згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Господарським кодексом також встановлено, що сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин (ч. 4 ст. 219 ГК України).

Відповідно до п. 5.12. Договору сторони встановили, що вони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за Договором у разі дії обставин непереборної сили, які не існували під час укладення Договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо). Сторона, що не може виконувати зобов'язання за Договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна протягом 3 робочих днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі.

Відповідач, хоч і з порушенням вказаного строку, але повідомив позивача про настання обставин непереборної сили. Наслідків спливу зазначеного строку в 3 робочих днів сторони не визначили.

Крім того, Договором було передбачено, що доказом виникнення та строку дії обставин непереборної сили є документи (оригінали) Торгово-Промислової палати України або іншого державного органу/установи, уповноважених на надання відповідних документів.

Як зазначалось вище, до матеріалів справи долучено Сертифікат про форс-мажорні обставини № 5911/05-4 від 10.12.2014 р., складений Торгово-промисловою палатою України, в якому зазначається, що невиконання відповідачем обов'язків за Договором спричинене форс-мажорними обставинами, які існують з 14.04.2014 р.

В силу вимог ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

В даному випадку відповідач належними доказами підтвердив як виникнення форс-мажорних обставин, так і неможливість поставки товару у строк, а отже, і неможливість належного виконання зобов'язання.

Згідно зі ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки відповідачем доведено перед судом, що порушення ним взятих на себе зобов'язань відбулось через обставини непереборної сили, суд дійшов висновку щодо необхідності звільнити відповідача від відповідальності за такі порушення, з огляду на що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Висновки, викладені у даному рішенні відповідають правовій позиції Вищого господарського суду України в постанові від 19.05.2015 р. у справі № 922/5041/14.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.07.2015 р.

Суддя В.С. Ломака