ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" липня 2015 р.Справа № 923/444/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого: Шевченко В.В.

Суддів: Головея В.М. Ярош А.І.

при секретарі судового засідання: Бендерук Є.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - за дорученням

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду Херсонської області

від 12 травня 2015 року

у справі № 923/444/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Демарк"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 1.599.305 грн. 15 коп.

ВСТАНОВИЛА:

23.03.20145 р. Публічне акціонерне товариство "Банк "Демарк", яке є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Банк «Демарк» (далі позивач, Банк) звернулось до господарського суду Херсонської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі відповідач, ФОП) про стягнення 1.599.305 грн. 15 коп., посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором кредиту № 003-068 від 19.03.2008 р. щодо своєчасного та повного повернення отриманого кредиту, внаслідок чого станом на 16.03.2015 р. має борг перед Банком за цим кредитом в сумі 662377 грн. 23 коп., а тому повинний сплати позивачеві не лише зазначену суму боргу, а ще й 928095 грн. 96 коп. - прострочених відсотків за користування кредитними коштами та 8831 грн. 96 коп. - строкових відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідач відзив на позов не надав та його представник жодного разу в судове засідання не з'явився, внаслідок чого справа була розглянута місцевим судом за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 12.05.2015 р. (суддя Соловйов К.В.) позов задоволений у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором кредиту № 003-068 від 19.03.2008 р. щодо своєчасного та повного повернення отриманого кредиту, внаслідок чого станом на 16.03.2015 р. має борг перед Банком за цим кредитом в сумі 662377 грн. 23 коп., а тому повинний сплатити позивачеві не лише зазначену суму боргу, а ще й 928095 грн. 96 коп. - прострочених відсотків за користування кредитними коштами та 8831 грн. 96 коп. - строкових відсотків за користування кредитними коштами.

Одночасно, місцевий суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача: 643.982 грн. 63 коп. - боргу з повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитними коштами нараховані за період з травня 2010 р. по лютий 2012 р. заявлено поза межами встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Але, оскільки відповідачем не заявлено в порядку, ст. 267 ЦК України, заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, то позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України з відповідача до Державного бюджету України стягнуто 31.986 грн. 10 коп. - судових витрат на сплату судового збору за розглянуту позовну заяву.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення місцевого суду скасувати, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалено з порушеннями норм процесуального та матеріального права та постановити нове рішення, яким у задоволені позову Банку відмовити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що, по-перше, апелянт не був повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду справи, по-друге, позовні вимоги щодо стягнення: 643.982 грн. 63 коп. - боргу з повернення кредитних коштів та відсотки за користування кредитними коштами нараховані за період з травня 2010 р. по лютий 2012 р. заявлено поза межами встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, а тому на підставі ст. 267 ЦК України просить апеляційний суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності в цій частині. По-третє, 17.03.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу п. Петрушком Р.С. було вчинено виконавчий напис відповідно до якого звернено стягнення на нерухоме майно, яке належить ФОП, за період з 01.06.2010 р. по 28.02.2015 р. у загальній сумі 1.590.473 грн. 19 коп., з яких: 662377 грн. 23 коп. - борг, 928095 грн. 96 коп. - відсотки за користування кредитними коштами, внаслідок чого оскаржуваним рішенням фактично стягнута заборгованість за договором кредиту одночасно зі звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить ФОП, що є стягненням в подвійному розмірі, внаслідок чого підстави для задоволення позову відсутні.

В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання представник позивача не з'явився, але останній звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутністю його представника.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, заслухавши пояснення представника скаржника, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно укладеного між сторонами у справі договору кредиту № 003-068 від 19.03.2008 р. та Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців юридичною адресою відповідача є: АДРЕСА_1.

Саме за зазначеною адресою місцевим судом направлялись відповідачеві ухвали суду від 24.03.2015 р. про призначення розгляду справи та від 09.04.2015 р. про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Але, всі вищеназвані ухвали повернуті до місцевого суду органами поштового зв'язку з позначкою: „за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до вимог ст. 64 ГПК України судові ухвали надсилаються за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що судова ухвала вручена їм належним чином.

Аналогічним чином це питання вирішено і п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 згідно якого, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Посилання скаржника на те, що він був позбавлений місцевим судом можливості прийняти участь в розгляді справи та надати відповідні докази і заяви, оскільки не отримував жодної кореспонденції, зокрема, судові ухвали від 24.03.2015 р. та 09.04.2015 р., а тому не був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, до уваги прийнятими бути не можуть, так як вищенаведені обставини свідчать не про порушення місцевим судом процесуальних прав апелянта, а про особисту неналежну організацію останнім роботи з отримання поштових відправлень за своєю юридичною адресою.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставне та без будь-яких порушень процесуальних прав відповідача розглянув справу за відсутністю останнього за наявними в ній матеріалами, в порядку ст. 75 ГПК України, а протилежні доводи апелянта до уваги прийнятими бути не можуть.

До апеляційної скарги апелянтом додані додаткові докази, а саме: копія виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 101 ГПК України додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Так як, розгляд цієї справи відбувався судом першої інстанції з 24.03.2015 р. по 12.05.2015 р., тобто на протязі 1 місяця та 18 днів без будь-яких порушень процесуальних прав відповідача, то колегія суддів цей строк визнає цілком розумним та достатнім для можливості надання суду першої інстанції всіх необхідних, на думку кожного із учасників судового процесу, додаткових доказів за умови існування такого бажання та вважає, що скаржником доданий до апеляційної скарги вищезазначений додатковий доказ не був наданий місцевому суду з неповажних причин, а тому підстави для його залучення до матеріалів справи відсутні.

З цих же підстав не підлягають залученню до матеріалів справи і надані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу додаткові докази, оскільки Банк нічим не обґрунтував та не довів неможливість подання цих додаткових доказів суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, внаслідок чого перегляд справи в апеляційному порядку здійснюється за наявними у справі доказами згідно ч. 1 ст. 101 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції 19.03.2008 р. між сторонами у справі укладено договір кредиту № 003-068 за умовами якого Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у загальній сумі 804.100 грн. на купівлю автобусів, а останній зобов'язався прийняти кредит, сплатити 19 % річних за користування кредитними коштами та повернути його у строк до 18.03.2011 р. шляхом здійснення погашення кредиту, щомісяця, у розмірах та в строки згідно Графіку погашення кредитної заборгованості - додатку 1 до цього договору.

Згідно з п. 8.1. договору останній набуває чинності з дати його підписання сторонами договору та залишається чинним до дати повної сплати відповідачем на користь банку заборгованості за кредитом та інших платежів, передбачених договором.

Як свідчать матеріали справи Банк виконав свої зобов'язання за вищевказаним договором у повному обсязі та надав відповідачеві кредитні кошти у загальній сумі 804.100 грн., що підтверджується меморіальними ордерами № 003-68 (#26040610) від 19.03.2008р. на суму 160.820 грн., № 003-68 (#26463562) від 02.04.2008 р. на суму 160.820 грн., № 003-68 (#26471656) від 02.04.2008 р. на суму 160.820 грн., № 003-68 (#26507767) від 03.04.2008р. на суму 321.640 грн., а всього на загальну суму 804.100 грн.

Згідно з п. 8.2. кредитного договору зміни та доповнення до даного договору можуть бути внесені тільки у письмовій формі та підписані повноважними представниками сторін даного договору.

Додатковою угодою до договору № 1 від 24.04.2008 р. сторони внесли зміни до нього та встановили новий кінцевий строк погашення кредиту, а саме 18.03.2012 р.

Відповідач кредитні кошти повернув Банку частково в сумі 141.722 грн. 77 коп., а решта частина кредитних коштів у загальній сумі 662377 грн. 23 коп. залишилася неповернутою.

Оскільки, відповідач у встановлений договором строк до 18.03.2012 р. не оплатив борг по поверненню кредитних коштів в сумі 662377 грн. 23 коп., то відповідно до умов укладеного договору, момент виникнення обов'язку відповідача з повернення кредитних коштів у сумі 662377 грн. 23 коп. вважається таким що настав.

Доказів, які б свідчили про те, що відповідач повернув отриману суму кредиту у розмірі 662377 грн. 23 коп. в матеріалах справи не міститься та їх, всупереч ст. 33 ГПК України, останнім суду не надано.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що відповідач свої грошові зобов'язання за кредитним договором виконував неналежним чином та станом на 16.03.2015 р. має перед Банком борг з повернення отриманої суми кредиту в розмірі 662377 грн. 23 коп.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 3.5.1. договору відповідач за користування кредитом зобов'язався сплачувати Банку відсотки у розмірі 19%, які нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування відсотків на основі банківського року (360 днів у році), які підлягають сплаті в строк по останній робочий день звітного місяця; сума боргу за відсотками відноситься на рахунок несплачених в строк відсотків, відсотки, що нараховані в кінцевий рахунок, підлягають сплаті одночасно з поверненням кредиту.

Додатковою угодою № 2 від 28.11.2008 р. до договору сторони внесли зміни в частині розміру відсотків та встановили що з 30.04.2008 р. розмір плати за користування кредитом збільшено до 25% річних.

Додатковою угодою № 3 від 03.06.2009 р. до договору сторони внесли зміни до нього та встановили, що з 28.11.2008 р. підвищену процентну ставку за користування кредитом, а саме, 30 % річних, у разі порушення строків зазначених у кредитному договорі та кінцевого строку погашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції відповідач до 01.06.2010 р. сплачував відсотки за користування кредитними коштами у визначених розмірах відсоткових ставок відповідно до п. 3.5.1. договору та додаткової угоди № 2 до нього, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою з особового рахунку відповідача.

Однак, починаючи з 01.06.2010 р. відсотки за користування кредитними коштами в сумі 936927 грн. 92 коп. не оплачені позичальником Банку.

Доказів, які б свідчили про те, що відповідач сплатив відсотки за користування кредитними коштами у сумі 936927 грн. 92 коп. за період з 01.06.2010 р. по 16.03.2015 р. в матеріалах справи не міститься та їх, всупереч ст. 33 ГПК України, останнім суду не надано, у зв'язку з чим місцевий суд дійшов до правильного висновку щодо правомірного нарахування Банком позичальнику відсотків за користування кредитними коштами у загальній сумі 928095 грн. 96 коп. за період з 01.06.2010 р. по 28.02.2015 р. та у сумі 8831 грн. 70 коп. за період з 01.03.2015 р. по 16.03.2015 р., виходячи із процентних ставок у розмірі 25% за період з 01.06.2010 р. по 18.03.2012 р. та 30% за період з 19.03.2012 р. по 16.03.2015 р. відповідно.

Здійснений позивачем розрахунок розміру процентів перевірений як місцевим, так і апеляційним судом та є правильним і вірним, а також не спростований відповідачем ані в цілому, ані за його складовими.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що Банком позовні вимоги в частині стягнення боргу щодо повернення кредитних коштів у сумі 643982 грн. 63 коп. та відсотків за користування кредитними коштами за період з травня 2010 р. по лютий 2012 р. заявлено поза межами встановлено ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, а тому на підставі ст. 267 ЦК України до правовідносин сторін необхідно застосувати наслідки спливу строку позовної давності, внаслідок чого ці позовні вимоги задоволені бути не можуть.

Але, з такими доводами апелянта колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а за зобов'язанням, строк виконання яких не визначено, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

На підставі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся із позовною заявою до суду 18.03.2015 р., що вбачається з фіскального чеку "Укрпошти", опису вкладення цінного листа від 18.03.2015 року (а.с. 5-6) та відтиску печатки органу поштового зв'язку на конверті з датою - 18.03.2015 р. (а.с.23), а тому згідно з положеннями ст. 51 ГПК України - 18.03.2015 р. слід вважати датою подання позивачем відповідного позову до суду.

Таким чином, позовні вимоги, які заявлено з підстав порушення відповідачем у період часу до 18.03.2012 р. зобов'язань за кредитним договором (раніше ніж за три роки до 18.03.2015 р. - дати подання позову до суду), заявлено позивачем з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку загальної позовної давності про що правильно зазначив місцевий суд в оскарженому рішенні, що з пропуском строку позовної давності позивачем заявлено позовні вимоги в частині стягнення боргу з повернення кредитних коштів у сумі 643.982 грн. 63 коп. (з 662.377 грн. 23 коп.), оскільки згідно п. 3.1. договору та Графіку погашення кредитної заборгованості - що є додатком 1 до договору, станом на 19.03.2012 р. закінчилися терміни здійснення відповідачем усіх платежів на повернення кредиту, за винятком одного платежу у розмірі 18.394 грн. 60 коп., а також про те що позовні вимоги, в частині стягнення сум відсотків, які нараховані за користування кредитом за період часу, починаючи з травня 2010 року по лютий 2012 року заявлено поза межами встановлено ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, тобто така заява повинна бути зроблена стороною у спорі до винесення рішення судом першої інстанції. Але, як вбачається з матеріалів справи жодна із сторін у справі не зверталась до суду першої інстанції із заявою про застосування до правовідносин сторін строків позовної давності, внаслідок чого підстави для її застосування у місцевого суду були відсутні, а тим паче відсутні правові підстави для її застосування у апеляційного суду на підставі заяви, що викладена в апеляційній скарзі, внаслідок чого протилежні доводи скаржника до уваги прийнятими бути не можуть.

Посилання скаржника на виконавчий напис нотаріуса також до уваги прийнятими бути не можуть, оскільки такий документ в матеріалах справи не міститься та він не був поданий апелянтом суду першої інстанції з неповажних причин, внаслідок чого перегляд справи здійснювався апеляційним судом виключно за наявними у справі доказами в порядку ч. 1 ст. 101 ГПК України.

Згідно ст. 44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Відповідно до п. 2.1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" - за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір за ставкою 2% ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Оскільки, предметом даного спору є майнова вимога в сумі 1.599.305 грн. 15 коп., то позивач при звернення з позовом до суду повинний був оплатити його судовим збором у розмірі 31.986 грн. 10 коп.

Згідно п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, у зв'язку з чим Банк підлягав звільненню від сплати судового збору за подання позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору, внаслідок чого місцевий суд підставне стягну з відповідача до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 31986 грн. 10 коп.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Херсонської області від 12.05.2015 року у справі № 923/444/15 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Головей В.М.

Ярош А.І.