РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015Справа №910/6896/15-г
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації ) "Київкінофільм"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Артсінемагруп"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Київська міська рада

Київська міська державна адміністрація

про визнання недійсним договору купівлі-продажу кінообладнання №14/03/03 від 03.03.2014р.

Представники сторін:

від позивача: Мороз В.В. - представник за довіреністю № 12 від 25.02.2015 року;

від відповідача: Донченко К.Ю. - представник за довіреністю б/н від 27.05.2015 року;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації ) "Київкінофільм" до товариства з обмеженою відповідальністю "Артсінемагруп" про визнання недійсним договору купівлі-продажу кінообладнання №14/03/03 від 03.03.2014р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.03.2014 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю "Артсінемагруп" укладено договір купівлі-продажу № 14/03/03. Договір укладено протиправно: із перевищенням повноважень, в супереч статуту та без затвердження фінансового плану на 2014 рік; без погодження таких видатків власником і контролюючим органом, із порушенням інтересів територіальної громади міста Києва; на вкрай не вигідних умовах в супереч інтересам і господарській діяльності комунального підприємства "Київкінофільм", що фактично призвело до його збитковості; в наслідок зловмисної домовленості директора Цветкова А.В. із товариством з обмеженою відповідальністю "Артсінемагруп".

Ухвалою господарського суду м. Києва від 24.03.2015 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 12.05.2015 року. Залучено у якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Київську міську раду та Київську міську державну адміністрацію.

В судовому засіданні 12.05.2015 року представники позивача та відповідача подали клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів.

Представник відповідача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи. Представники позивача та третіх осіб проти задоволення клопотання заперечували.

Клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів та про відкладення розгляду справи судом задоволено.

В судовому засіданні оголошено перерву до 25.05.2015 року.

25.05.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу.

В судовому засіданні 25.05.2015 року здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідач надав відзив на позовну заяву. Оголошено перерву до 08.06.2015 року.

03.06.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав доповнення до відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні 08.06.2015 року оголошено перерву до 16.06.2015 року.

12.06.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва третя особа 1 подала клопотання про відкладення розгляду справи.

15.06.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи, письмові пояснення по справі, відповідач - додаткові пояснення по справі.

У судове засідання 16.06.2015 року представники третіх осіб 1, 2 не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату наступного судового засідання повідомленні належним чином, що підтверджується формуляром (протоколом) судового засідання від 08.06.2015 року.

Представник позивача не підтримав подане клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача подав додаткові докази по справі.

Представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання пояснень. Представник відповідача не заперечував проти даного клопотання.

Розгляд справи відкладено на 30.06.2015 року в зв'язку з неявкою представників третіх осіб та клопотаннями позивача та третьої особи 1.

25.06.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав письмові пояснення.

26.06.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва третя особа 2 подала клопотання про відкладення розгляду справи.

30.06.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав додаткові пояснення.

В судове засідання 30.06.2015 року представники третіх осіб не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

03 березня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Артсінемагруп" (продавець) та комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкінофільм" (покупець) укладено договір купівлі-продажу кінообладнання № 14/03/03, за умовами якого продавець зобов'язується поставити обладнання покупцю, а покупець зобов'язується прийняти обладнання і своєчасно здійснити його оплату на умовах даного договору (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору предметом договору є постачання обладнання, а саме: цифровий кінопроектор СР 2000 ХВ у кількості 1 шт., загальною вартістю 83325,00 грн.; блок живлення "CHRISTIE KSX-7000CD" у кількості 1 шт., загальною вартістю 13200,00 грн.; процесор обробки звуку у кількості 1 шт., загальною вартістю 49500,00 грн.; підсилювач потужності звуку "МРХ" у кількості 5 шт., загальною вартістю 12375,00 грн.; саббуфера, колонки JBL у кількості 2 шт., загальною вартістю 8250,00 грн.; заекранні звукові колонки "МІ-215" у кількості 12 шт., загальною вартістю 39600,00 грн.; звукові колонки оточення "JBL" у кількості 24 шт., загальною вартістю 123750,00 грн.; кіноекран у кількості 1 шт., загальною вартістю 90750,00 грн.; крісла у кількості 1145 шт., загальною вартістю 1889250,00 грн.; проектор Barco DP2R-12C у кількості 1 шт., загальною вартістю 231000,00 грн.; процесор обробки звуку "СР 650" у кількості 1 шт., загальною вартістю 33000,00 грн.; стійка з підсилювачем потужності звуку МРХ-300 у кількості 1 шт., загальною вартістю 2475,00 грн.; стійка з підсилювачем потужності звуку МРХ-600 у кількості 2 шт., загальною вартістю 13200,00 грн.; стійка з підсилювачем потужності звуку МРХ-1200 у кількості 1 шт., загальною вартістю 19800,00 грн.; саббуферні колонки "KCS" у кількості 2 шт., загальною вартістю 6600,00 грн.; заекранні звукові колонки "JBL" у кількості 3 шт., загальною вартістю 7425,00 грн.; звукові колонки оточення "JBL" у кількості 10 шт., загальною вартістю 82500,00 грн.; кіноекран у кількості 1 шт., загальною вартістю 24750,00 грн.; крісла у кількості 176 шт., загальною вартістю 290400,00 грн. Всього 3021150,00 грн.

Покупець зобов'язується прийняти обладнання і своєчасно здійснити оплату на умовах даного договору (п. 1.3 договору).

Згідно акту приймання-передавання обладнання від 01.04.2014 року відповідно до умов договору купівлі-продажу кіно обладнання № 14/03/03 від 03.03.2014 року продавець передав, а покупець прийняв обладнання, згідно переліку п. 1.2 договору.

Відповідно до банківських виписок, доданих до матеріалів справи, позивач перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 480000,00 грн. на виконання своїх зобов'язань за договором від 03.03.2014 року № 14/03/03: банківська виписка за 31.03.2014 року перераховано 100000,00 грн.; банківська виписка за 24.04.2014 року перераховано 100000,00 грн.; банківська виписка за 30.04.2014 року перераховано 30000,00 грн.; банківська виписка за 26.05.2014 року перераховано 100000,00 грн.; банківська виписка за 02.06.2014 року перераховано 100000,00 грн.; банківська виписка за 16.06.2014 року перераховано 20000,00 грн.; банківська виписка за 17.06.2014 року перераховано 5000,00 грн.; банківська виписка за 18.06.2014 року перераховано 25000,00 грн.

15.01.2015 сторони уклали Договір про розірвання, за умовами якого: продавець та покупець дійшли згоди розірвати Договір (п. 1 договору про розірвання).

Пунктом 2 договору про розірвання передбачено, що суми коштів, які надійшли від покупця до продавця до моменту підписання договору про розірвання, зараховуються в рахунок погашення штрафів та пені відповідно до пунктів 7.2, 7.3 та 8.4 договору.

Згідно п. 4 договору про розірвання покупець передає продавцю обладнання у строк 5 (п'ять) робочих днів з моменту підписання договору.

Договір про розірвання набирає чинності з моменту його підписання сторонами (п. 4 договору про розірвання).

Позивач протягом п'яти днів з моменту підписання договору про розірвання обладнання відповідачу не повернув.

Як вбачається з договору купівлі-продажу №14/03/03 від 03.03.2014 року від комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) "Київкінофільм" він був укладений директором Цвєтковим Андрієм Володимировичем на підставі статуту.

Статут комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкінофільм" затверджено рішенням Київської міської ради від 26.04.2007 року № 450/1111 (в редакції рішення Київської міської ради від 12.07.2012 року № 691/8028).

Відповідно до п. 1.2. статуту у своїй діяльності підприємство керується Конституцією та Законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, рішеннями Київської міської ради, розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Київського міського голови, іншими нормативно-правовими актами, наказами Головного управління культури, а також цим статутом.

Згідно з п. 1.3 статуту підприємство є юридичною особою, діє на принципах повного господарського розрахунку, набуває майнові та особисті немайнові права, несе відповідні обов'язки, укладає договори, виступає в суді, господарському та адміністративних судах від свого імені, має відокремлене майно, поточний, валютні та інші рахунки в установах банків, печатку з власним найменуванням, штампи, затверджені у встановленому порядку товарний, фірмовий знак чи знак обслуговування, бланки з власними реквізитами та інші атрибути.

Відповідно до п.3.3, пп. 3.4.2 п. 3.4 статуту, майно підприємства складають фонди та оборотні кошти, а також інші матеріальні та фінансові ресурси, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Джерелами формування майна підприємства є: доходи, одержані від надання послуг та реалізації продукції, а також від інших видів господарської діяльності.

Згідно з пп. 4.1.6 п. 4.1. статуту, для виконання статутних завдань підприємство має право: придбавати необхідне підприємству майно у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Відповідно до п. 5.1, пп. 5.3.1, 5.3.2, 5.3.4 п. 5.3 статуту, управління підприємством здійснює директор. Директор підприємства: без доручення представляє підприємство у відносинах з юридичними особами будь-яких форм власності та фізичними особами, в тому числі нерезидентами, в суді та господарському суді. Самостійно вирішує питання діяльності підприємства відповідно до законодавства України, укладеного контракту та цього статуту, за винятком тих, що віднесені до компетенції власника та інших органів управління підприємством. Розпоряджається майном підприємства; укладає від імені підприємства будь-які угоди, в тому числі зовнішньоекономічні; визначає вартість товарів робіт та послуг, які реалізуються, надаються підприємством; приймає рішення про подання претензій і позовів до юридичних осіб усіх форм власності та фізичних осіб, в тому числі нерезидентів.

Відповідно до ч. 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з ч. 1 статті 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 2 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу № 14/03/03 від 03.03.2014 року директор Цвєтков А.В, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, оскільки був уповноважений на підписання договорів від імені підприємства статутом.

Пунктом 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення Договору полягає в тому, що відповідач прийняв обладнання, користувався ним та перерахував на виконання умов договору 480000,00 грн., доказів протилежного позивач суду не подав.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані сторонами під час укладання договору купівлі-продажу № 14/03/03 від 03.03.2014 року.

Що ж до посилань на недійсність Договору на підставі статті 232 ЦК України, то слід зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пунктом 3.10 Постанови № 11 передбачено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Таким чином, застосування статті 232 ЦК України неможливо, оскільки правочин зі сторони покупця вчиняв директор.

Подані позивачем документи на підтвердження викладених у письмових поясненнях обставин є неналежними, та не впливають на вирішення спору про недійсність договору по суті, виходячи з такого.

Аудиторський звіт від 07.04.2015 № 070-5-07/14, висновок Експертної ради українського товариства оцінювачів 2014 року (складено на звернення прокуратури м. Києва), звіт про оцінку майна - будівлі кінотеатру "Київська Русь" від 30.04.2013 не спростовують факту укладення оспорюваного договору та передачі обладнання за актом приймання-передачі від 03.03.2014 року. Крім того, в даних документах висловлюються лише припущення про приналежність обладнання до комунальної власності ще до укладення спірного договору, оскільки достеменно ідентифікувати майно не вбачається можливим.

Посилання позивача на придбання обладнання товариством з обмеженою відповідальністю культурним центром "Київська Русь" у товариства з обмеженою відповідальністю "Кіносвіт Діджитал" за договором на поставку обладнання та виконання робіт від 18.07.2012 № 040712 не спростовує наявність договірних відносин між відповідачем та позивачем. Разом з тим, позивач не подав докази виконання договору від 18.07.2012 № 040712, а саме: акти приймання-передачі; банківські виписки, платіжні доручення, тощо.

Подані фотографії крісел малого та великого залу кінотеатру "Київська Русь" не свідчать про те, що спірне обладнання було наявне у позивача до укладення спірного договору, а у відповідача відсутнє право на продаж вказаного вище кіно обладнання.

Посилання на справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Культурний центр "Київська Русь" до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) кінотеатру "Київська Русь" як на підтвердження відсутності права власності на обладнання є необґрунтованим, виходячи з такого.

Названий позов було прийнято до розгляду та ухвалою господарського суду міста Києва від 22.07.2013 порушено провадження у справі № 910/13873/13.

Разом з тим, ухвалою від 25.11.2013 зі справи № 910/13873/13 позов залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Жодної преюдиції під час розгляду справи № 910/13873/13 у порядку статті 35 ГПК України не було встановлено.

Посилання позивача на рішення у справі № 11/224 за позовом головного управління комунальної власності в місті Києві виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до товариства з обмеженою відповідальністю "Культурний центр "Київська Русь", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Київська міська рада про виселення з займаних приміщень, як на доказ відсутності права власності на кінообладнання у товариства з обмеженою відповідальністю "Культурний центр "Київська Русь" є необґрунтованим, оскільки, питання про право власності на вказане майно не було предметом дослідження у вказаній справі.

Крім того згідно ст. 35 ГПК України, рішення у господарській справі має преюдиціальне значення лише у разі, якщо у справі беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Отже для даної справи обставини, встановлені рішенням у справі № 11/224, не є преюдиційними.

Позивач не надав жодного належного доказу, який би підтверджував його право власності на спірне обладнання до моменту укладення договору купівлі-продажу від 03.03.2014 року № 14/03/03.

Посилання позивача на відсутність доказів виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Артсінемагруп" та товариством з обмеженою відповідальністю "Меблева Мануфактура" своїх зобов'язань за договором від 23.10.2013 року № 23/10/13 спростовується наданими до матеріалів справі доказами, зокрема, випискою по особовому рахунку за 23.10.2013 року про перерахунок 786000,00 грн. та довідкою публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Глобус", та актом приймання-передавання обладнання від 23.10.2013 року.

Також відповідач подав до матеріалів справи акт прийому-передачі від 03.10.2013 року до договору купівлі-продажу кінообладнання № 01/10/13 від 01.10.2013 року, підписаний та скріплений печатками товариства з обмеженою відповідальністю "Культурний центр "Київська Русь" та товариством з обмеженою відповідальністю "Меблева Мануфактура", чим спростував посилання позивача на нереальність вказаної господарської операції.

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, а натомість відповідачем надано документи що їх спростовують, тому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу № 14/03/03 від 03.03.2014 року укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Артсінемагруп" та комунальним підприємством виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) "Київкінофільм".

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 15.07.2015 року.

Суддя С.М.Мудрий