ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.07.2015 Справа № 920/727/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "СОБЕКС УКРАЇНА",

м. Шостка, Сумська область;

до відповідача: Відкритого акціонерного товариства "Акціонерна компанія

"Свема", м. Шостка, Сумська область;

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на: стороні позивача: Фермерське господарство "Озиме покоління", смт. Вороніж,

Шосткинський район, Сумська область;

стороні відповідача: Шосткинська міська рада, м. Шостка, Сумська область;

про визнання права власності

СУДДЯ ДЖЕПА Ю.А.

За участю представників сторін:

від позивача: Литвиненко М.О. (довіреність № 0512 від 12.05.2015 р.);

від відповідача: не прибув;

від третіх осіб: 1. не прибув;

2. не прибув;

При секретарі судового засідання Середі І.Г.

Суть спору: позивач просить суд визнати за ним право власності на нерухоме майно: нежитлове приміщення пилорами № 45 (інв. № 91164), що знаходиться за адресою: 41102, Сумська область, місто Шостка, вулиця Гагаріна, 1.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, проте надіслав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не заперечує проти позову.

Представник третьої особи - ФГ «Озиме покоління» в судове засідання не прибув, письмових пояснень по справі не надано, проте, з наданого позивачем витягу ЄДРПОУ станом на 22.06.2015 р. ФГ «Озиме покоління» знаходиться за адресою: 41140, Сумська область, Шосткинський район, смт. Вороніж, вул. Садова, б. 23. На дану адресу судом направлялися ухвали.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 Господарського процесуального кодексу України.

Від третьої особи - Шосткинської міської ради надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи, оскільки представник знаходиться у відпустці.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За змістом цієї норми господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю у іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою ст. 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст. 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку та встановлений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду справи, суд вважає, що сторонам створені всі належні умови та є підстави для розгляду справи по суті за наявними матеріалами відповідно до вимог ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази, господарський суд встановив:

Відповідно до протоколу аукціону про хід продажу майна № 16/9 від 05.05.2008 Брокерською конторою № 7 Української універсально товарної біржі ФГ «Озиме покоління» (Третя особа) було проведено аукціон, за результатами якого, позивач став переможцем і придбав нерухоме майно у відповідача, а саме: - нежитлове приміщення пилорами № 45 (інв. № 91164) загальною площею - 349,3 кв.м., що знаходиться за адресою: 41102, Сумська область, місто Шостка, вулиця Гагаріна, 1. (Лот № 9).

Позивач в позовній заяві зазначає, що 05.05.2008 між позивачем, відповідачем та третьою особою було укладено договір купівлі-продажу майна через аукціон № 16/9 відповідно до умов якого, зазначене майно продано за 49 988 грн. 40 коп.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що всі розрахунки між продавцем та покупцем здійснюються через Брокерську контору № 7 УУТБ ФГ «Озиме покоління» (згідно умов договору-доручення № 11 на продаж майна на аукціоні від 09.11.2007, укладеного між продавцем та вищезазначеною Брокерською конторою).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що на виконання зобов'язань за даним Договором та у відповідності до його умов, ним, як покупцем за Договором, було сплачено зазначену суму у повному розмірі.

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що передача майна здійснюється продавцем покупцю після перерахування коштів Біржею на розрахунковий рахунок продавця та оформлення в 10-денний термін акту прийому-передачі, який підписується продавцем і покупцем.

Пунктом 1.4. Договору встановлено, що право власності на майно виникає у покупця з моменту сплати його повної вартості та підписання сторонами акту прийому-передачі.

18.07.2008 відповідачем, відповідно до умов Договору, передано нерухоме майно у власність позивача, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі, підписаним уповноваженими представниками сторін.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що, у відповідності до вимог чинного законодавства, він звернувся до приватного нотаріуса Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області, з заявою про видачу свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні. Однак, Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії (вих. № 177/-2-31 від 06.05.20015) приватним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з посиланням на відсутність у протоколі аукціону № 16/9 про хід торгів з продажу майна даних про правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності відповідача на майно.

Також позивач зазначає, що з метою з'ясування наявності чи відсутності документів на зазначене нерухоме майно, направив письмовий запит до КП «Шосткинське МБТІ».

У відповідь на зазначений запит. КП «Шосткинське МБТІ» листом № 44 від 06.05.2015, повідомило, що згідно замовлення брокерської контори Української універсальної товарної біржі ФГ «Озиме покоління», що діяла на підставі довіреності від ВАТ «АК «Свема», було проведено інвентаризацію та заведено інвентаризаційну справу 24.11.2007 на приміщення пилорами № 45 по вул. Гагаріна, 1, копія листа знаходиться в матеріалах справи.

Я вбачається з матеріалів справи, на звернення позивача, КП «Шосткинське МБТІ» було виготовлено технічний паспорт на зазначене нерухоме майно від 06.05.2015.

З метою встановлення правового статусу земельної ділянки під нежитловим приміщенням пилорами № 45 (інв. № 91164) та на замовлення позивача, відповідною держаною організацією було виготовлено технічну документацію із землеустрою та присвоєно кадастровий номер :02:001:0036 від 28.10.2008.

Рішенням XVIII сесії V скликання Шосткинської міської ради Сумської області «Про регулювання земельних відносин» від 28.10.2018, земельна ділянка під зазначеним нерухомим майном надана позивачу в оренду, терміном до 28.10.2018 для промислової діяльності (обслуговування належних підприємству виробничих приміщень).

Статтею 144 Господарського кодексу України встановлено ряд підстав виникнення майнових прав та обов'язків суб'єкта господарювання, серед яких, зокрема, угоди, передбачені законом, а також з угоди, не передбачені законом, але такі, що йому не суперечать; внаслідок створення та придбання майна з підстав, не заборонених законом.

Право на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 41 Конституції України та положень ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 134 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Беручи до уваги зміст заявленого позову, провівши оцінку наданих у справу сторонами доказів суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Регулювання відносин, що виникають у зв'язку із набуттям, здійсненням права власності на майно та його захистом здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч.1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 цього ж Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав.

Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують позовні вимоги, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Підтвердження в суді права власності або іншого речового права на майно, що складає предмет спору, здійснюється за допомогою спростування у суді установлених фактів або шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншому речовому праві.

Відповідно до приписів ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття знаходиться в розділі 29 ЦК України "Захист права власності", тобто, стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується стаття 11 Цивільного кодексу України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ст. 392 ЦК України видно, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 04.04.2011 р. у справі № 25/208-08.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватись на встановленому судом в ході розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання в судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, це підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову, є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Отже, сторонами у справі є особи, правовий спір яких вирішується в суді, що мають юридичну заінтересованість у результаті справи, мають комплекс процесуальних прав і обов'язків, необхідних для захисту прав, свобод та інтересів.

Потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними.

Якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо такого права сумнівів або претензій третіх осіб, або існує інша невизначеність у праві власності, викликана поведінкою таких осіб, то згідно з цим приписом права заінтересованої особи підлягають захисту шляхом подання позову про визнання права власності на належне їй майно.

За відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права власності позивача на певне майно відсутні й підстави для визнання права власності на це майно, оскільки право позивача не порушене.

Оскільки інше не передбачено законом, позов про визнання права підлягає задоволенню в разі подання позивачем доказів виникнення у нього відповідного права на підставах, визначених у главі 24 Цивільного кодексу України. Позов про визнання права, поданий особою, права якої стосовно певного майна ніколи не були зареєстровані, може бути задоволений в тих випадках, коли права на спірне майно виникли до запровадження їх державної реєстрації і в подальшому не реєструвалися або коли вони виникли з підстав, передбачених частинами четвертою і п'ятою статті 11 Цивільного кодексу України.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що судовому захисту підлягає лише порушене право, однак позивачем у справі не доведено порушення відповідачем будь-яких його прав.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до роз'яснень наданих у постанові пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р., у разі коли право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Отже, враховуючи вищенаведене, вимога позивача до відповідача про визнання права власності на нежитлове приміщення, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір при відмові у задоволенні позову покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 15, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 17.07.2015

СУДДЯ Ю.А. ДЖЕПА