РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015Справа №910/7631/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОЗОР СЕРВІС"

до Приватного Акціонерного товариства "5-й Київський авторемонтний завод"

про стягнення 32 363,26 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Данилова К.А. - довіреність б/н від 03.02.2015 року;

від відповідача: Буднік О.П. - довіреність б/н від 02.06.2015 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДОЗОР СЕРВІС" (далі по тексту - позивач, виконавець, ТОВ "ДОЗОР СЕРВІС") звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до Приватного Акціонерного товариства "5-й Київський авторемонтний завод" (далі по тексту - позивач, замовник, ПрАТ "5-й Київський авторемонтний завод") про стягнення 32 363,26 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманих послуг, згідно умов Договору №634/05/С7 про спостереження за установками пожежної автоматики на об'єкті.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов стягнувши з відповідача на свою користь 19 983,04 грн. - основного боргу, 3 749,55 грн. - пені, 1 806,69 грн. - 3% річних, 7 093,98 грн. - інфляційних втрат, 1 853,87 грн. - судового збору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.04.2015 року порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 13.05.2015 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року відкладено розгляд справи на 10.06.2015 року.

10.06.2015 року через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, документи по справі.

10.06.2015 року через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про уточнення розміру позовних вимог, згідно якої позивач простив суд стягнути з відповідача 19 983,04 грн. - основного боргу, 1 485,55 грн. - пені, 1 665,04 грн. - 3% річних, 15 208,32 грн. - інфляційних втрат, 1 827,00 грн. - судового збору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.06.2015 року розгляд справи відкладено на 24.06.2015 року.

В судовому засіданні 24.06.2015 року оголошено перерву до 07.07.2015 року.

В судовому засіданні 07.07.2015 року оголошено перерву до 08.07.2015 року.

В судовому засіданні 08.07.2015 року представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги визнав частково.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 16.06.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.06.2007 року між позивачем та відповідачем укладено Договір №634/05/С7 про спостереження за установками пожежної автоматики на об'єкті (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання по спостереженню за установками пожежної автоматики, які підключені до спеціального об'єктового радіоблоку, далі радіоблок, та технічному обслуговуванню радіоблока (далі послуги) на об'єкті замовника

Відповідно до п. 1.2. Договору, послуги надаються замовнику на об'єкті: складські та авторемонтні приміщення, який розташований за адресою: м. Київ, пр.-т Повітрофлотський, 64, далі об'єкт.

Замовник зобов'язується прийняти послуги, що зазначені а п. 1.1. цього Договору, та оплатити їх в строки та розмірах, які обумовлені в цьому договорі (п. 1.3. Договору).

Розділом 3 Договору сторони передбачили ціну та порядок розрахунків за договором.

Факт надання позивачем послуг та прийняття їх відповідачем, з січня 2012 року по березень 2013 року підтверджується підписаними між сторонами актами здачі-приймання виконаних робіт та актом звірки взаємних розрахунків.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в порушення зобов'язання щодо повноти оплати вартості отриманих послуг, відповідно до умов Договору, не сплатив на користь позивача 19 983,04 грн., на підтвердження іншого суду не надано жодних доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів та наявних в матеріалах справи документів вбачається, що відповідачем в порушення умов Договору несвоєчасно (з порушенням умов договору) оплачено вартість отриманих послуг.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання, передбачені умовами Договору, виконав належним чином, а відповідач не сплатив на користь позивача вартість наданих послуг, та має перед ним заборгованість в розмірі 19 983,04 грн.

07.07.2014 року через канцелярію суду представник відповідача подав клопотання №2 в якому просив суд застосувати строки позовної давності до стягнення заборгованості за Договором.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1, 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до норми ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач письмово заявив про застосування строків позовної давності. Також відповідач в судовому засіданні усно заявив про застосування строку позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з позовної заяви позивач просить суд сягнути з відповідача заборгованість з січня 2012 року по березень 2013 року (включно).

Оскільки строк позовної давності (до вимог про стягнення заборонності з січня 2012 року по березень 2012 року), про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 ЦК України або іншими законами, то за таких обставин у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з січня 2012 року по березень 2012 року - слід відмовити.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають частковому задоволенню і становлять 16 236,22 грн.

Позичальник припустився порушення зобов'язання, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача 1 485,55 грн. - пені.

Згідно з п. 5.3. Договору, у разі затримки платежів передбачених п. 3.1. Договору, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, за кожний прострочений день, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, та здійснивши власний розрахунок, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань підлягають частковому задоволенню і становлять 1 204,58 грн.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1 665,04 грн. - 3% річних, 15 208,32 грн. - інфляційних втрат

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи вищевикладене та здійснивши власний розрахунок, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню і становлять: 851,42 грн. - 3% річних, 15 482,28 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного Акціонерного товариства "5-й Київський авторемонтний завод" (03151, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 64, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОЗОР СЕРВІС" (03083, м. Київ, ПРОСПЕКТ НАУКИ, будинок 54 Б, "ЛІТ.А", Н/П 377, ) 16 236 (шістнадцять тисяч двісті тридцять шість) грн. 22 коп. - основного боргу, 1 204 (одну тисячі двісті чотири) грн. 58 коп. - пені, 851 (вісімсот п'ятдесят одну) грн. 42 коп. - 3% річних, 15 482 (п'ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят дві) грн. 42 коп. - інфляційних втрат, 1 609 (одну тисячу шістсот дев'ять) грн. 35 коп. - судового збору.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 17.07.2015 року.