ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

15 липня 2015 р. Справа № 902/913/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке", смт.Ситківці, Немирівського району, Вінницької області

до: Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь", м.Київ

про визнання кредитного договору недійсним

За участю секретаря судового засідання Миколюк М.Г.

За участю представників:

відповідача: Мандер Микола Олександрович, довіреність №255 від 19.06.2015 р., паспорт серії АА №732852, виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 13.04.1998 р.

Представник позивача не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про визнання недійсним кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. на відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Ухвалою суду від 03.07.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/913/15 та призначено до розгляду на 15.07.2015 р.

13.07.2015 р. від відповідача засобами електронного зв'язку надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю, яке судом не розглядається в зв'язку з тим, що останнє згідно довідки суду від 13.07.2015 р. не містить електронного цифрового підпису, а тому не є офіційним документом відповідно до п.1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 року № 28.

Представник позивача в засідання суду не з'явився. Про час та день розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалою суду від 03.07.2015 р. надіслання та вручення якої стверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення поштової кореспонденції суду.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення позивача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, позивач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду позивача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Дійшовши висновку про розгляд справи без участі представника позивача судом враховано те, що 15.07.2015 р. від позивача надійшли документи, які вимагались ухвалою суду від 03.07.2015 р. з клопотанням про розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами справи та про підтримку позовних вимог в повному обсязі.

15.07.2015 р. представником відповідача подано клопотання № 376/40.1 від 15.07.2015 р. про передачу справи за підсудністю, яке мотивоване тим, що у відповідності до ч. 2 ст. 15 ГПК України справи у спорах, що виникають про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

Також в обгрунтування поданого клопотання відповідач посилається на те, що Вінницьке центральне відділення ПАТ "Банк "Київська Русь" не є уповноваженим на представництво інтересів Банку у даній господарській справі.

Крім того, кредит було оформлено та надано позивачу в м. Києві, тому на думку відповідача справа має бути розглянута в господарському суді м.Києва.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши клопотання відповідача № 376/40.1 від 15.07.2015 р. про передачу справи за підсудністю, давши їй оцінку, заслухавши пояснення представника відповідача суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного клопотання виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Пунктом 20.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" № 10 від 24.10.2011 р. (в редакції станом на 15.07.2015 р.) визначено, що спори, пов'язані з укладанням, зміною умов, розірванням чи визнанням недійсними договорів, підлягають вирішенню господарським судом за місцем знаходження однієї з сторін, до якої звернувся заявник.

У питаннях визначення підвідомчості і підсудності справ зі спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними слід враховувати також викладене у пункті 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

В пункті 1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. (в редакції станом на 15.07.2015 р.) наголошено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 15 ГПК, територіальна підсудність господарським судам справ у спорах про визнання договорів недійсними визначається за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Виходячи з того що зобов'язаною стороною при розгляді даної справи є ТОВ "Ситковецьке", яке зобов'язано вчинити певні дії на користь відповідача, а саме: повернути відповідачу ПАТ "Банк "Київська Русь" отримані кредитні кошти за кредитним договором № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. на відкриття відновлювальної кредитної лінії, а також те, що позивач звернувся за власним вибором до суду за за місцем знаходження позичальника суд приходить до переконливого висновку, що розгляд даної справи господарським судом Вінницької області є правомірним.

Відхиляючи клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю суд зауважує на помилковості зазначення відповідачем в якості процесуальної норми, яка підлягає застосуванню при розгляді даного клопотання приписів ч.2 ст.15 ГПК України позаяк, з огляду на заявлений предмет спору (визнання недійсним договору), визначення територіальної підсудності даного спору здійснюється з урахуванням положень ч.1 ст.15 ГПК України.

Посилання відповідача у своєму клопотанні на відсутності повноважень у відособленого територіального підрозділу на представництво інтересів не приймається судом до уваги, оскільки виходячи із змісту позовної заяви позовні вимоги заявлені безпосередньо до юридичної особи (ПАТ "Банк "Київська Русь"), а не до юридичної особи в особі її відособленого підрозділу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із позовної заяви остання обґрунтовується тим, що зміст укладеного кредитного договору на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. не відповідає положенням Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанові НБУ № 168 від 10.05.2007 р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупності вартості кредиту".

Представник відповідача в засіданні суду проти позову заперечує повністю посилаючись на дотримання Банком всіх норм чинного законодавства щодо укладення кредитних договорів при укладенні між сторонами кредитного договору на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що 18.04.2013 р. між Публічним акціонерним товариством "Банк Київська Русь" (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" (Позичальник) було укладено кредитний договорі на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 37132-20/13-1 (а.с. 10-17, т.1).

За умовами договору сторони досягли згоди щодо предмету договору: Банк відкриває Позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язується надати кредитні кошти у розмірах та на умовах визначених договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі. Ліміт кредитної лінії - 1 350 000,00 грн, кінцевий термін повернення кредиту - 27.12.2013 р., ціль - поповнення обігових коштів, тип процентної ставки - фіксована, розмір процентної ставки - 22% річних (п. 1.1.-1.1.5 кредитного договору).

Також даним кредитним договором сторони передбачили умови надання та повернення кредиту, умови забезпечення кредиту, нарахування та сплату процентів та винагороди Банку; передбачили права та обов'язки сторін, відповідальність сторін та особливі умови надання кредиту тощо.

Так, розділом 4 Договору сторони передбачили умови повернення кредиту, нарахування та сплату процентів, винагороди Банку.

Відповідно до вказаного розділу повернення кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок. Заборгованість за кредитом повертається позичальником у відповідності до графіку 1, який сторони також підписали, та який є його невід'ємною частиною. Остаточне повернення кредиту зі всіма відсотками та обов'язковими платежами здійснюється не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного п.1.1.2 Договору (п. 4.1. кредитного договору).

Пунктами 4.4. - 4.7. кредитного договору сторони передбачили та обопільно погодили порядок нарахування та сплати процентів, штрафних санкцій та винагород Банку.

Крім того, в розділі "Предмет договору" сторони передбачили відсоткову ставку наданого кредиту - 22 % річних.

Разом з підписанням сторонами кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. сторонами було погоджено графік зменшення ліміту кредитної лінії (а.с. 18 , т.1).

В подальшому, 23.12.2013 р. сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р., яким сторони погодили новий розмір лімітної кредитної лінії - 1 800 000,00 грн , кінцевий термін повернення кредиту - 01.11.2014 р., процентної ставки - 23 % річних та погодили деякі інші зміни договору (а.с.19, т.1).

Як вбачається з документів наданих позивачем (виписки з банку) протягом дії кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. сторонами належним чином виконувались умови кредитного договору: відповідачем було надано позивачу кредитні кошти на умовах договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р., а позивачем були вчинено дії щодо отримання та повернення кредитних коштів на умовах кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину відповідно до якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В пункті 3 ч.1 ст.3, ст.6 ЦК України закріплено принцип свободи договору який передбачає, право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Слід звернути увагу, що відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч.1 ст.175 ГК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

Статтею 10561 ЦК України визначено види процентних ставок за користування кредитом, які можуть бути фіксованими або змінюваними. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно із ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За приписами ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як вбачається зі змісту кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. сторонами при його укладенні було дотримано всіх істотних умов договору, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання даного кредитного договору недійсним.

Крім того, як вже зазначалось судом раніше, сторонами вчинялись активні дії щодо виконання вказаного кредитного договору, що полягає в наданні кредитних коштів зі сторони відповідача - Банку та отриманні даного кредиту позивачем - Позичальником та сплаті останнім відсотків за користування кредитом та всіх інших необхідних платежів про які сторони домовились при укладенні кредитного договору.

Таким чином підписавши оспорюваний Кредитний договір, отримавши кредит та використавши його за цільовим призначенням, - позивач тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що свідчить про погодження сторонами усіх умов договору, оскільки сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов. Загальні положення цивільного законодавства надають право сторонам самостійно погоджувати наслідки порушення зобов'язання, а тому умови щодо підвищення процентної ставки не суперечать вимогам чинного законодавства України, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання Кредитного договору недійсним.

З огляду на вказане, твердження позивача про порушення його прав Банком при укладені кредитного договору щодо визначення процентної ставки та порядку її обчислення, вартості всіх супутніх послуг не знайшли свого підтвердження та необґрунтовані належним чином позивачем.

Посилання позивача як на недійсність кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. в зв'язку з порушенням відповідачем при його укладенні Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупності вартості кредиту" не знайшли свого підтвердження, оскільки як вбачається зі змісту Закону України "Про захист прав споживачів" його дія поширюється на відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. При цьому споживачами в розумінні даного Закону є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Разом з тим, як вбачається з предмету кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. кредит отримується юридичною особою для поповнення обігових коштів підприємства, тобто на цілі на цілі, пов'язані з підприємницькою діяльністю, а не фізичною особою для особистих потреб не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином вказані нормативні акти не підлягають застосуванню до спірних правовідносин при розгляді даного спору, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" не є споживачем у розумінні Закону "Про захист прав споживачів" та постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р., а кредит, отриманий позивачем відповідно до умов Кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. не є споживчим кредитом, оскільки наданий юридичній особі на цілі, пов'язані з підприємницькою діяльністю, а саме: поповнення обігових коштів підприємства.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов переконливого висновку, що позивачем у справі не доведено належним чином підстав та не надано допустимих доказів для визнання кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р., укладеного між ТОВ "Ситковецьке" та ПАТ " Банк "Київська Русь" недійсним, з огляду на що в позові слід відмовити повністю.

При розгляді даної справи та прийнятті рішення судом було враховано правові позиції викладені в постановах Вищого господарського суду України від 12.10.2010 р. у справі № 6/29-10, від 27.03.2013 р. у справі № 5021/1100/12, від 18.02.2014 р. у справі № 909/899/13, від 19.08.2014 р. у справі № 920/330/13-г, від 18.06.2015 р. у справі № 906/1267/14, від 23.06.2015 р. у справі № 904/7370/14.

В зв'язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача відповідно до вимог ч.5 ст.49 ГПК України.

15.07.2015 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.4-3,4-5, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

1. В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про визнання недійсним кредитного договору № 37132-20/13-1 від 18.04.2013 р. на відкриття відновлювальної кредитної лінії відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 20 липня 2015 р.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - вул.Мандролька, 19, смт Ситківці, Немирівський район, Вінницька область, 22865.