ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
УХВАЛА

"13" липня 2015 р. Справа № 924/647/15

Господарський суд Хмельницької області у складі:

Суддя Магера В.В., розглянувши матеріали

За позовом Публічного акціонерного товариства „Проскурів", с. Розсоша, Хмельницький район, Хмельницька область

до Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк", м. Київ в особі Хмельницької обласної філії, м. Хмельницький

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Асоціація Українських банків, м. Київ

про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження у п.6.2 ст.6 договору невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007р., укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" та Відкритим акціонерним товариством „Проскурів"

За участю представників сторін:

від позивача: Токаж Є.О. - за довіреністю №08 від 12.01.2015р.;

від відповідача: Забродський О.С. - за довіреністю №02-36/3289 від 07.11.2014р.;

від третьої особи: не прибув.

Суть спору: Публічне акціонерне товариство „Проскурів", с. Розсоша, Хмельницький район, Хмельницька область звернулось до господарського суду із позовом до Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк", м. Київ в особі Хмельницької обласної філії, м. Хмельницький про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження у п.6.2 ст.6 договору невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007р., укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" та Відкритим акціонерним товариством „Проскурів".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно ч.1,5 ст.12 Закону України „Про третейські угоди" третейська угода, викладена у вигляді третейського застереження в договорі, повинна містити інформацію, зокрема, про предмет спору. Таким чином, на момент укладення третейської угоди конкретно визначений спір повинен існувати і за спільною згодою його сторін повинен бути включеним до третейської угоди.

При цьому третейська угода обов'язково повинна містити вичерпне коло питань, що передаються на третейський розгляд.

Вказує, що в п.6 договору №880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007р. не визначений предмет спору, що підлягає розгляду Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків. Вищезазначеним пунктом передбачений розгляд Третейським судом не реально існуючих спорів, а таких, що можуть виникнути в майбутньому з невизначеним ступенем такої можливості.

Зазначена обставина свідчить про навмисне включення відповідачем в текст вищезазначеного Договору кредиту відповідно в такій редакції, яка б дозволила Банку неправомірно звертатися до третейського суду для вирішення будь-яких питань з виконання договорів, що неоднозначно тлумачаться сторонами. Разом з тим, діючим законодавством України не передбачається право осіб укладати третейські угоди про передачу на вирішення третейському суду невизначеної або необмеженої кількості спорів.

Частиною 6 ст.12 Закону України „Про третейські суди" визначено, що у випадку недотримання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Крім того, стверджує, що даний спір було незаконно передано на розгляд до Третейського суду, оскільки розгляд спірних питань відбуватиметься з порушенням норм чинного законодавства та принципів організації та діяльності третейського суду.

Вказує, що судді Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не є незалежними, натомість вони матеріально зацікавлені в отримуванні гонорарів у випадку винесення позитивного рішення по відношенню до ПАТ „Укрсоцбанк".

Зазначені обставини додатково свідчать про те, що правосуддя, що здійснюється Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків не базується на принципах рівності всіх учасників процесу перед законом і судом, оскільки виплата гонорарів суддям після розгляду справи по суті і винесення процесуального рішення є порушенням права сторони судового процесу на справедливий розгляд її справи незалежним і неупередженим судом.

Позивач також вказує на те, що відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином позивач стверджує, що невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у Договорі вимогам цивільного законодавства, є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст.228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина.

Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Представник позивача в засідання суду 13.07.2015р. прибув, позовні вимоги підтримав та просить суд про задоволення позову.

Представник відповідача в засідання суду 13.07.2015р. прибув та підтримав позицію, викладену у клопотанні про припинення провадження у справі, яка надійшла до суду 10.06.2015р. При цьому, у вказаному клопотанні відповідач посилається на те, що розгляд питання недійсності третейського застереження судом загальної юрисдикції можливий лише тоді, якщо в суд поданий позов у питанні, що є предметом такого третейського застереження. Тобто, суд загальної юрисдикції не має права розглядати окремо самостійну вимогу про визнання недійсним третейського застереження.

Відповідно до статті 2 Конвенції від 10.06.1958р. „Конвенція про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958)" каждое Договаривающееся Государство признает письменное соглашение, по которому стороны обязуются передавать в арбитраж все или какие-либо споры, возникшие или могут возникнуть между ними в связи с каким-либо конкретным договорным или иным правоотношением, объект которого может быть предметом арбитражного разбирательства. Термин „письменное соглашение" включает арбитражную оговорку в договоре, или арбитражное соглашение, подписанное сторонами, или содержащееся в обмене письмами или телеграммами. Суд Договаривающегося Государства, если к нему поступает иск по вопросу, по которому стороны заключили соглашение, предусматриваемое настоящей статьей, должен, по просьбе одной из сторон, направить стороны в арбитраж, если не найдет, что упомянутое соглашение недействительно, утратило силу или не может быть исполнено. (зазначена Конвенція набула чинності для України 10 січня 1961 року, про що, зокрема, йдеться у листі Міністерства закордонних справ України від 07.02.2000р. №4.3/8-076-137).

Іншими словами, у разі надходження відповідних заперечень від однієї із сторін договору, суд має співставити питання поданого до нього позову з предметом третейської угоди. І якщо суд дійде висновку, що питання визначені у позові є предметом третейської угоди, то, перевіривши її дійсність, направляє сторони до арбітражу.

Згідно із ч.3 ст.1 Закону України „Про третейські суди" якщо чинним міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлений інший порядок організації, діяльності та вирішення спорів третейським судом, ніж той, що встановлено цим Законом, то застосовуються норми міжнародного договору.

Виходячи із вимог Конвенції, питання дійсності третейського застереження в контексті зазначеного є питанням процесуальним, а не матеріально-правовим. І перевіряється воно судом окремо від дослідження предмету третейської угоди. Тож, сама по собі вимога про визнання недійсним третейського застереження не відноситься до предмету третейської угоди, а тому не повинна розглядатись судом.

Згідно із п.4.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" та відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.09.2012р. №01-06/1258/2012 „Про деякі питання практики застосування Закону України „Про третейські суди" провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на п.1 ст.80 ГПК України, якщо при розгляді справи буде встановлено, що є письмова угода сторін про передачу спору на вирішення третейського суду (пункт 5 частини першої статті 80 ГПК України). Таку угоду сторони вправі укласти як до, так і після порушення провадження у справі. В останньому випадку провадження підлягає припиненню з посиланням на зазначену норму ГПК. Якщо ж таку угоду укладено до порушення провадження у справі, то: у разі коли відповідач не заперечує проти розгляду справи саме господарським судом, спір підлягає вирішенню останнім; у випадку якщо відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною та не визнавалася недійсною, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд має припинити провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 80 ГПК.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене відповідач вказує, що:

- у п. 6.2., що є частиною Договору невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007р., укладеного між ПАТ „Укрсоцбанк" та ПАТ „Проскурів", міститься третейське застереження;

- ПАТ „Проскурів" звернувся до господарського суду із позовом із однією вимогою про визнання недійсним зазначеного третейського застереження, та не заявляє інших вимог, що входять до предмету третейської угоди;

- ПАТ „Укрсоцбанк" заперечує цим клопотанням проти розгляду господарським судом даної позовної заяви, вважаючи при цьому, що розгляд самого по собі питання дійсності третейської угоди є питанням процесуальним, а не матеріально - правовим.

У відповідності до п.5 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

Враховуючи викладене, керуючись п.5 ч.1 ст.80 ГПК України, відповідач просить суд припинити провадження у даній справі.

Представник третьої особи в засідання суду 13.07.2015р. участі не приймав, натомість у письмових поясненнях від 11.06.2015р. третя особа підтримує клопотання відповідача про припинення провадження у даній справі, просить його розглянути та винести відповідну ухвалу.

В ході вирішення справи судом встановлено, що 05.06.2007р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" в особі Хмельницької обласної філії (кредитор) та Відкритим акціонерним товариством „Проскурів" (позичальник) було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ28.

Відповідно до п.п. 1,1, 1.1.1., 1.1.2. Договору кредиту передбачено, що кредитор зобов'язався надати позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 400000 доларів США із сплатою 13 процентів річних, зі щомісячним погашенням Кредиту рівними частинами по 3333 долари США не пізніше 5 числа кожного місяця.

06.02.2013р. сторони уклали Договір про внесення змін №9 до Договору кредиту, яким змінили валюту кредиту, перевели заборгованості по кредиту в розмірі 252893 долари США та за процентами в розмірі 34716 доларів 19 центів США в гривню, яка склала 2346890 гривень 99 копійок, максимальний ліміт заборгованості встановили в розмірі 2346890 гривень 99 копійок, сплату заборгованості по кредиту встановили здійснювати рівними частинами не пізніше 5 числа кожного місяця, процентну ставку встановили на рівні 9,9 процентів річних до „05" лютого 2023 року, з „06" лютого 2023 року - 18 процентів річних. .

Відповідно до п.п.4.1. Договору кредиту передбачено, що у разі прострочення позичальником строків погашення кредиту та/або сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в цей період, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно п.6.2 вказаного договору міститься третейське застереження такого змісту: „У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України „Про третейські суди", домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002. м. Київ. вул. М. Раскової,15, Ярошовцем Василем Миколайовичем. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий вищезазначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків".

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків (третейський суддя Ярошовець В.М.) від 24.02.205р. по справі №104/15 було задоволено позов публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк" до Публічного акціонерного товариства „Проскурів" та Агрофірми „Проскурів" про солідарне стягнення заборгованості по договору невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ28 в сумі 2 457 680,12 грн. та третейський збір в сумі 24 976,80 грн.

Вважаючи своє право порушеним, позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження у п.6.2 ст.6 договору невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007р., укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" та Відкритим акціонерним товариством „Проскурів".

Суд, оцінивши матеріали справи, врахувавши доводи та заперечення сторін, прийшов до таких висновків.

Частиною другою статті 12 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Стаття 1 Закону України „Про третейські суди" встановлює, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ст.12 Закону України „Про третейські суди", яка визначає вимоги до виду і форми третейської угоди, передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається в письмовій формі.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Третейська угода є підставою для передачі спору на розгляд третейського суду, а в деяких випадках - і підставою для створення та діяльності такого суду. Таким чином, належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду, а відтак - і третейського рішення.

Відповідно до ст.5 Закону України „Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Передбачене даною нормою право може бути реалізоване і після порушення провадження у справі з наслідками, передбаченими пунктом 5 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно ст.6 Закону „Про третейські суди" встановлено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до частини першої статті 27 зазначеного Закону третейський суд, з додержанням вимог цього Закону, самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи.

Відтак, в ході дослідження матеріалів справи встановлено, що предметом спору по даній справі є третейська угода у вигляді третейського застереження, що викладене у п.6.2 договору невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ28 від 05.06.2007р., якій зафіксоване таке: „у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст.5 Закону України „Про третейські суди", домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002. м. Київ. вул. М. Раскової,15, Ярошовцем Василем Миколайовичем. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий вищезазначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків".

Судом приймається до уваги, що згідно із п.п.4.2., 4.2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" було роз'яснено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, якщо при розгляді справи буде встановлено, що, в тому числі, є письмова угода сторін про передачу спору на вирішення третейського суду (пункт 5 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таку угоду сторони вправі укласти як до, так і після порушення провадження у справі. В останньому випадку провадження підлягає припиненню з посиланням на зазначену норму Господарського процесуального кодексу України. Якщо ж таку угоду укладено до порушення провадження у справі, то: у разі коли відповідач не заперечує проти розгляду справи саме господарським судом, спір підлягає вирішенню останнім; у випадку якщо відповідач з посиланням на згадану угоду, яка є чинною та не визнавалася недійсною, наполягає на вирішенні спору саме третейським судом, господарський суд має припинити провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Судом встановлено, що між сторонами по даній справі була укладена третейська угода у вигляді третейського застереження, викладеного в пункті 6.2 договору невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ28 від 05.06.2007р., про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002. м. Київ. вул. М. Раскової,15, Ярошовцем Василем Миколайовичем.

При цьому, така форма третейського застереження відповідає вимогам Закону України „Про третейські суди" і є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ28 від 05.06.2007р.

Судом також приймається до уваги, що в матеріалах справи міститься клопотання відповідача від 10.06.2015р., в якому останній просить суд припинити провадження у даній справі згідно п.5 ч.1 ст.80 ГПК України, оскільки між сторонами укладена третейська угода у вигляді третейського застереження про передачу спору на вирішення третейського суду, а саме: до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

При цьому, доказів недійсності, втрати чинності чи неможливості виконання вказаної третейської угоди до матеріалів справи не надано. До аналогічних висновків стосовно припинення провадження із підстав п.5 ч.1 ст. 80 ГПК України прийшов Вищий господарський суд у постановах від 10.12.2014р. по справі №910/8220/14, від 16.09.2014р. по справі №910/9273/14.

Судом також приймається до уваги, що п.п.4.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" було роз'яснено, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Враховуючи викладене, суд вважає, що даній спір не підлягає вирішенню по суті у господарському судді у зв'язку із третейським застереженням, тому провадження у даній справі підлягає припиненню згідно п.5 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Заява відповідача від 26.05.2015р. про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин судом не розглядається, оскільки даний спір не вирішується по суті, а завершується припиненням провадження (п.5 ч.1 ст. 80 ГПК України). Відтак суд, із врахуванням вимог ст.261 ЦК України, позбавлений можливості дослідити обставини про перебіг позовної давності та встановити, коли особа дізналась про порушення свого права та про особу, що таке право порушила.

Згідно ст.ст.44, 49 ГПК України, вимог Закону України „Про судовий збір", судові витрати за наслідком припинення провадження у справі згідно п.5 ч.1 ст.80 ГПК України, на відповідача не покладаються.

Керуючись п.5 ч.1 ст. 80, ст.86 Господарського процесуального кодексу України, СУД, -

УХВАЛИВ:

Провадження у справі №924/647/15 за позовом Публічного акціонерного товариства „Проскурів", с. Розсоша, Хмельницький район, Хмельницька область до Публічного акціонерного товариства „Укрсоцбанк", м. Київ в особі Хмельницької обласної філії, м. Хмельницький за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Асоціація Українських банків, м. Київ про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження у п.6.2 ст.6 договору невідновлювальної кредитної лінії №880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007р., укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку „Укрсоцбанк" та Відкритим акціонерним товариством „Проскурів", припинити.

Суддя В.В. Магера

Віддруковано 2 прим.

1- до матеріалів справи;

2 - Асоціація Українських банків (вул. Марини Раскової, 15, к.703, м. Київ, 02660) - рекоменд. кореспонд.