РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2015Справа №910/4699/15-г

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт»

до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто»

про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 5 093,72 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Андрієнко Ю.А. - представник, довіреність №358 від 19.12.14 р.;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 5 093,72 грн., а також покласти на відповідача витрати з оплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору №0114-1602-0160 добровільного страхування транспортного засобу від 26.02.14 р. страхувальнику страхове відшкодування в сумі 5 093,72 грн., Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» отримало згідно ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі, як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.15 р. позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/4699/15-г та призначено справу до розгляду на 09.04.15 р.

09.04.15 р. судове засідання з розгляду даної справи не відбулось, у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.15 р. розгляд справи відкладено на 14.05.15 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.05.15 р. розгляд справи відкладено на 27.05.15 р.

У судове засідання 27.05.15 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судові засідання 14.05.15 р. та 27.05.15 р. не з'явився.

Про дату, час та місце розгляду даної справи відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованим повідомленнями про вручення поштових відправлень №№48, 507.

До початку судового засідання 14.05.2015 р. до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (вих. №0970 від 02.04.15 р.) про приєднання до матеріалів справи витребуваних ухвалою суду від 02.03.15 р. додаткових документів, зокрема: довідку без номеру та дати про те, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, які в межах своєї компетенції вирішують господарські спори, немає справи зі спору між тим ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору; рахунок-фактуру №00001637 від 13.03.14 р. ремонтного підприємства; лист-погодження №05-2000139 від 17.03.14 р. вигодонабувача; гарантійний лист від 13.05.14 р. страховика за договором добровільного страхування. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Також, до початку судового засідання 27.05.15 р. позивачем подано до Господарського суду міста Києва клопотання №1380 від 21.05.15 р. (письмові пояснення щодо положень договору №0114-1602-0160 добровільного страхування транспортного засобу від 26.02.14 р., на підставі яких позивачем визначено розмір страхового відшкодування). Клопотання (письмові пояснення) судом долучено до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалами суду від 02.03.15 р., від 17.04.15 р. та від 14.05.15 р., позивачем надано не в повному обсязі, відповідачем не надано.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача у судові засідання 14.05.15 р. та 27.05.15 р. суд не повідомлено.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи доь суду не надходило.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Відповідно до рекомендацій та роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених зокрема у пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, відповідачем суду не надано, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні 27.05.15 р. представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 27.05.15 р. повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді представником відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 27.05.15 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні 27.05.15 р. пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

26 лютого 2014 р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (страховик за договором страхування, позивач у справі) та Альбетом Євгенієм Валерійовичем (страхувальник за договором страхування) укладено договір №0114-1602-0160 добровільного страхування транспортного засобу (надалі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом та прикріпленим до нього ззовні і всередині додатковим обладнанням, зазначеними в пункті 3 цього договору.

Забезпечений транспортний засіб: Geely Emgrand, державний реєстраційний номер ВІ2253СА, 2014 року випуску (п. 3 розділу І Договору страхування).

Строк дії Договору страхування: з 28.02.14 р. по 27.02.15 р. (п. 8 розділу 1 Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно первинної довідки від 07.03.14 р. та розгорнутої довідки №9358335 про дорожньо-транспортну пригоду, сформовані відділом ДАІ з обслуговування м. Полтава та автомобільно-технічної інспекції, копії яких наявні в матеріалах справи, 07.03.14 р. в м. Полтава на вул. В. Тернівська відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю транспортного засобу марки Geely Emgrand, державний реєстраційний номер ВІ2253СА, під керуванням Альбета Євгенія Валерійовича, та транспортного засобу марки ВАЗ-21011, державний реєстраційний номер 08074СК, під керуванням Гулія Романа Вікторовича, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

Так, в результаті ДТП було пошкоджено застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Український страховий стандарт» автомобіль марки Geely Emgrand, державний реєстраційний номер ВІ2253СА.

11.03.14 р. страхувальник - Альбет Євгеній Валерійович звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» із заявою про настання випадку, який має ознаки страхового (копію заяви залучено до матеріалів справи).

Як вбачається із п. 6 розділу І Договору страхування дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Згідно п. 21.1. розділу ІІ Договору страхування виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з умовами цього договору, з урахуванням умов обраної в п. 4 розділу І цього договору програми страхування, на підставі письмової заяви страхувальника (його правонаступника/спадкоємця, вигодонабувача або особи, яка має належним чином оформлене повноваження від страхувальника) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком, та після подання страхувальником всіх передбачених цим договором та оформлених належним чином документів, що необхідні для встановлення причин, обставин та наслідків події, що має ознаки страхового випадку, визначення розміру завданих збитків.

25.03.14 р. страхувальник - Альбет Євгеній Валерійович звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» із заявою про виплату страхового відшкодування, шляхом перерахування коштів на рахунок СТО - Іноземного підприємства «АІС-Полтава» (копію заяви залучено до матеріалів справи).

Відповідно до заяви на виплату страхового відшкодування та умов цього договору страховик виплачує страхове відшкодування, зокрема, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок підприємства, що здійснює ремонт транспортного засобу (підпункт «б» пункту 21.2. розділу ІІ Договору страхування).

Пунктом 11.7. Додатку №1 «Умови добровільного страхування транспортного засобу» до Договору страхування додатково погоджено, що вибір СТО для проведення ремонтних робіт, в тому числі гарантійної СТО (якщо гарантійні зобов'язання підтримують декілька дилерів виробника транспортного засобу) або спеціалізованої СТО, страхувальник узгоджує письмово зі страховиком.

Відповідно до умов Договору страхування (підпункт 11.4.2. пункту 11.4. Додатку №1 «Умови добровільного страхування транспортного засобу» до Договору страхування) розмір завданих збитків визначається страховиком на підставі документа, що містить розрахунок розміру витрат на відновлювальний ремонт або розміру матеріального збитку застрахованого транспортного засобу та/або додаткового обладнання, з урахуванням умов, визначених в п. 5 цих умов (кошторис, калькуляція СТО, акт/висновок авто товарознавчої експертизи тощо).

Так, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Geely Emgrand, державний реєстраційний номер ВІ2253СА, була визначена ремонтним підприємством - Іноземним підприємством «АІС-Полтава», згідно рахунку-фактури №Q від 13.03.14 р. якого вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу склала 5 733,22 грн. (копію рахунку-фактури залучено до матеріалів справи).

Додатково, для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Geely Emgrand, державний реєстраційний номер ВІ2253СА, у результаті його пошкодження у ДТП, було замовлено експертне автотоварознавче дослідження, проведення якого доручено оцінювачу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніверсал Асістанс-Україна» Ткачук М.С. (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №12179/11, виданий 11.07.11 р. Фондом державного майна України). Згідно Звіту про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу, складений 17.03.14 р. оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніверсал Асістанс-Україна» Ткачук М.С., вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу Geely Emgrand, державний реєстраційний номер ВІ2253СА, внаслідок пошкоджень складає 6 456,09 грн. (копію звіту залучено до матеріалів справи).

Також, в матеріалах справи міститься калькуляція дефектів №22/53 від 17.03.14 р., складена на основі комп'ютерної програми Аudatex, яка рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., згідно якої вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля та використаних при цьому деталей, запасних частин та матеріалів склала 6 456,09 грн.

Відповідно до п. 8.5.12. Додатку №1 «Умови добровільного страхування транспортного засобу» до Договору страхування страховик зобов'язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з дня отримання висновку/акта незалежної експертизи, а в разі якщо вона не замовлялася, з дня складання страховиком власного розрахунку страхового відшкодування, направити вигод набувачу (якщо такий зазначений в договорі) запит на рішення вигодонабувача щодо порядку виплати страхового відшкодування страхувальнику, на СТО, вигодонабувачу або іншим чином.

Пунктом 2 розділу І Договору страхування страхувальником призначено вигодонабувачем Публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк».

У відповідності до умов Договору страхування позивач звернувся до вигодонабувача - Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» щодо порядку виплати страхового відшкодування страхувальнику (вих. №19 від 17.03.14 р.), у відповідь на що Публічне акціонерне товариство «Дельта-Банк» повідомило про відсутність заперечень щодо виплати страхового відшкодування по страховому випадку, шляхом перерахування коштів на рахунок відповідної СТО (копію листа залучено до матеріалів справи).

Згідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до п. 4.5. Додатку №1 «Умови добровільного страхування транспортного засобу» до Договору страхування безумовна франшиза може встановлюватись як в абсолютному значенні, так і у відсотках від страхової суми. Якщо франшизу встановлено у відсотках від страхової суми, то розмір франшизи визначається як відсоток від розміру страхової суми на дату укладання договору (або на дату внесення до договору відповідних змін).

Пунктом 11.1. розділу І Договору страхування безумовна франшиза за ризиком «ДТП» визначена у розмірі 0,5% від страхової суми. Згідно п. 7 розділу І Договору страхування страхова сума складає 127 900,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» складено страховий акт №2757 від 13.05.14 р., відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату на рахунок СТО страхового відшкодування в сумі 5 093,72 грн., що становить різницю між визначеною у рахунку-фактурі Іноземного підприємства «АІС-Полтава» №Q від 13.03.14 р. вартістю запчастин та відновлювального ремонту автомобіля - 5 733,22 грн. та франшизою за Договором страхування (0,5% від страхової суми 127 900,00 грн.) - 639,50 грн. (копії страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування залучено до матеріалів справи).

У відповідності до умов Договору страхування сума страхового відшкодування в розмірі 5 093,72 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» на розрахунковий рахунок СТО - Іноземного підприємства «АІС-Полтава», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №1125 від 05.06.14 р. на суму 5 093,72 грн.

Будь-яких заперечень щодо повного та належного виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» умов Договору страхування матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування в сумі 5 039,72 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - Альбету Євгенію Валерійовичу шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля Geely Emgrand, державний реєстраційний номер ВІ2253СА, на розрахунковий рахунок СТО - Іноземного підприємства «АІС-Полтава», яка безпосередньо здійснювала ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.11 р. у справі №42/92, від 07.08.12 р. у справі №2/22, від 01.03.11 р. у справі №47/372, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність калькуляції дефектів №22/53 від 17.03.14 р., а також звіту про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу, складений 17.03.14 р. оцінювачем Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніверсал Асістанс-Україна» Ткачук М.С., та платіжного доручення №1125 від 05.06.14 р. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 04.04.14 р. у справі №545/1050/14-п встановлено, що 07.03.14 р. в м. Полтаві по вул. В. Тирнівська громадянин Гулій Роман Вікторович керуючи автомобілем ВАЗ-21011, державний реєстраційний номер 08074СК, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з Geely Emgrand, державний реєстраційний номер ВІ2253СА, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Зазначеною постановою громадянина Гулія Романа Вікторовича визнано винним у вчиненні правопорушення, передбачене ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення на користь держави штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу ВАЗ-21011, державний реєстраційний номер 08074СК.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У відповідності до ст. 6 вищевказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За матеріалами справи судом встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 07.03.14 р. цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки ВАЗ-21011, державний реєстраційний номер 08074СК, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - Онуфрійчуком Сергієм Олександровичем у Публічному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №28624864 (надалі - Поліс) з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 0,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки ВАЗ-21011, державний реєстраційний номер 08074СК. Станом на 07.03.14 р., тобто на момент скоєння ДТП, вказаний Поліс був чинним.

З огляду на вищевикладене, у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт», як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеному Полісом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 9 липня 2002 р. кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.12 р. у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право та з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з вимогою №2527 від 27.10.14 р. про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в порядку регресу в розмірі 5 093,72 грн. (копію вимоги залучено до матеріалів справи). Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №097, зазначену вимогу відповідач отримав 29.10.14 р., проте доказів надання відповідачем обґрунтованої відповіді або задоволення вимоги позивача матеріали справи не містять та суду не надано.

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Враховуючи те, що порядок здійснення відшкодування шкоди, визначений спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Полісом, які регламентують зобов'язання відповідача у спірних відносинах, відмінний від порядку відшкодування шкоди, передбаченого Законом України «Про страхування» та Договором страхування, які регламентують зобов'язання позивача, та те що умовами Полісу франшиза визначена в розмірі 0,00 грн., то матеріальна шкода, що підлягає відшкодуванню відповідачем позивачу, становить 5 093,72 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, свої зобов'язання щодо відшкодування Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Український страховий стандарт» в порядку регресу суми в розмірі 5 093,72 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку позивач просить стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору страхування та/або Полісу суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладені у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 5 093,72 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 р. №15-рп/2002, ст. ст. 1, 6, 8, 9, 16, 18, 20, 25, 27 Закону України «Про страхування», ст. ст. 3, 6, 12, 22, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 11, 202, 512, 626, 993, 981, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, ст. ст. 228, 354 Господарського кодексу України, ст. ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (01042, м. Київ, Печерський район, провулок Новопечерський, буд. 19/3. Код ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (04073, м. Київ, Оболонський район, провулок Балтійський, буд. 20, ) 5 093,72 грн. (п'ять тисяч дев'яносто три гривні сімдесят дві копійки) страхового відшкодування та 1 827,00 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 22 липня 2015 року.

Суддя А.М. Селівон