ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.07.2015 Справа № 907/504/15

Розглянувши матеріали справи

За позовом Релігійної громади греко-католицької церкви, с. Лазещина Рахівського району

До відповідача 1 Рахівської районної ради, м. Рахів

До відповідача 2 Православної релігійної громади Української православної церкви, с. Лазещина Рахівського району

Про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності

Суддя Л.С. Журавчак

За участі представників сторін:

від позивача - не з"явився:

від відповідача 1 - не з"явився;

від відповідача 2 - Савчук В.М., предст. за дов. №2 від 06.07.15; Муханюк В.Д., предст. за дов. №1 від 06.07.15; Маркусь М.І., предст. за дов. від 14.07.15;

СУТЬ СПОРУ: визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на культові споруди від 10 грудня 1991 року

Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та додаткових поясненнях до неї. Вважає, що храм Петра і Павла в с. Лазещина (Петропавлівський храм) є спадковим майном релігійної громади греко-католицької церкви, на підтвердження чого подав архівну довідку про №86-Церк. від 24.07.1991. Пояснив, що йому не було відомо про існування свідоцтва про право власності, оформленого за православною релігійною громадою Української православної церкви, аж до отримання 25 грудня 2014 року від Рахівської районної ради листа №2026/03-25 від 23.12.2014. Так, згаданим листом повідомлялося, що згідно з рішенням виконкому Закарпатської обласної ради народних депутатів від 19.09.1991 №161 „Про культові споруди області" культову споруду с. Лазещина було вирішено передати у власність православній релігійній громаді УПЦ с. Лазещина, якій було видано Свідоцтво про право власності на споруду, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу №1 під реєстровим номером 1 10 грудня 1991 року. Разом з тим, господарським судом Закарпатської області рішення №161 від 19.09.1991 в частині передачі у власність культової споруди с. Лазещина православній громаді визнано недійсним (рішення арбітражного суду Закарпатської області №49/5 від 28.05.1993), а оскільки оспорюване свідоцтво видане на підставі рішення, яке скасовано, тобто видано без відповідної правової підстави, тому підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Відповідач 1 в судове засідання жодного разу не з"явився, витребуваних ухвалами суду документів не подав, хоча і був належним чином повідомлений про час і місце судових розглядів, натомість листом від 03.06.15 просив розглянути справу без його участі.

Відповідач 2 усно та письмово заперечив проти задоволення позовних вимог. Вважає, що храм Петра І Павла належить православній релігійній громаді Української православної церкви с. Лазещина на праві приватної власності, що підтверджується оспорюваним свідоцтвом. Наголосив, що вказане свідоцтво було надано суду в межах розгляду господарської справи №3/27 від 13.04.2007 року, де в самій постанові від 13.04.2007 року зазначено про нього і його реєстрацію в Хустському міжрайонному бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі №1 під реєстровим №1 10.12.1991 року; позивач же по даній справі був учасником: ІІІ-ою особою на боці відповідача і знав чи міг знати про існування таких документів. Пояснив, що рішення арбітражного суду Закарпатської області №49/5 від 28 травня 1993 року про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 19.09.1991 №161 „Про культові споруди області" було прийнято судом без участі та відома їхньої громади, а тому нею пропущено строк щодо його оскарження. Звернув увагу суду, що позивачем у справі зазначено громаду, тоді як насправді це не громада, а лише малочисельна група людей.

07.07.15 представник позивача подав суду заяву про визнання поважними причин пропуску позовної давності, мотивуючи її наведеними у позовній заяві доказами про відсутність будь-яких відомостей та офіційних відповідей щодо існування оскаржуваного свідоцтва.

Посилання відповідача на можливість отримати відомості стосовно реєстрації права власності в Хустському БТІ вважає безпідставними з огляду на лист-відповідь №304 від 26.03.2015 зазначеного підприємства.

В останнє судове засідання відповідач 2 доповнив свої заперечення у поданому суду відзиві. Наголосив, що у позивача відсутні будь-які речові права на спірне майно, які б могли бути порушені в зв"язку з видачею оспорюваного ним свідоцтва про право власності. Крім того, вважає, що позивачем в будь-якому випадку пропущено всі допустимі строки позовної давності щодо заявлених позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в їх задоволенні. Спірне свідоцтво на момент розгляду справи №49/5 вже було видано та зареєстровано, а тому за всіх обставин позивач міг та повинен був дізнатись про існування спірного свідоцтва станом на травень 1993 року. Про факт видачі свідоцтва позивачу стало відомо ще в ході розгляду господарським судом Закарпатської області справи №3/27 в квітні 2007 року, що підтверджується самою постановою суду від 13.04.07, в якій чітко зазначено коли, за ким і де зареєстрована культова споруда с. Лазещина. При розгляді вказаної справи в суді апеляційної інстанції, де брали участь і представники позивача, також досліджувався оспорюваний документ, тому позивач вже з квітня 2007 року знав про його існування і саме з цього періоду для нього почав спливати строк позовної давності для пред"явлення вимог, які є предметом даного спору. З вказаного часу сплило вже понад 8 років, що безумовно вказує на неповажність причин пропуску такого строку. Наведені ж позивачем об"єктивні причини її пропуску не вважає поважними, оскільки про факт видачі свідоцтва позивачу стало відомо ще в ході судового розгляду господарським судом Закарпатської області справи №3/27 в квітні 2007 року, що підтверджується самою постановою, винесеною у вказаній справі.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 19.09.1991 №161 „Про культові споруди області" культову споруду с. Лазещина передано у власність православній релігійній громаді УПЦ с. Лазещина. На підставі вказаного рішення громаді було видано Свідоцтво про право власності на споруду, про що зроблено відповідний запис у реєстрову книгу №1 під реєстровим номером 1 10 грудня 1991 року.

Господарським судом Закарпатської області рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів №161 від 19.09.1991 в частині передачі у власність культової споруди с. Лазещина православній громаді визнано недійсним (рішення №49/5 від 28.05.1993).

Позивач звернувся з позовом до суду з вимогою визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на культові споруди від 10 грудня 1991 року як таке, що видане на підставі рішення, яке скасовано, заявивши клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними.

Заслухавши уповноважених представників сторін, вивчивши та дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про відмову в позові з наступних підстав.

Оскаржуване Свідоцтво про право власності на споруду від 10 грудня 1991 року видане на підставі рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 19.09.1991 №161 „Про культові споруди області", яке згодом було в судовому порядку визнано недійсним (рішення арбітражного суду Закарпатської області від 28 травня 1993 року №49/5).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, у згаданому рішенні №49/5, яким визнано недійсним рішення виконкому Закарпатської облради №161 встановлено, що культова споруда в с. Лазещина до 1944 року належала греко-католицькій громаді цього села, однак після війни до 1991 року відносилась до державної власності в користуванні православної громади. Разом з тим, судом досліджено та встановлено факт існування в селі греко-католицької релігійної громади, тобто громади того віросповідання, якій культова споруда належала до переходу у власність держави, в зв"язку з чим зроблено висновок про порушення прав останньої та визнано акт про передачу цієї споруди у власність православної громади недійсним.

Оскільки рішення виконавчого комітету Закарпатської обласної ради народних депутатів від 19.09.1991 №161 „Про культові споруди області" визнано в судовому порядку недійсним, то порушене право позивача підлягало би захисту судом шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на споруду від 10 грудня 1991 року, як похідний від вказаного рішення документ, який посвідчує право власності.

Відповідач письмовою заявою просить суд застосувати позовну давність. Позивач же подав заяву про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 згаданого Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За приписами ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Позовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності судом визнано обґрунтованими, такими, що пред"явлені підставно. Зазначені ж позивачем у судовому засіданні причини пропуску позовної давності судом не визнані поважними з огляду на наступне.

Як в позовній заяві, так і в ході судового розгляду справи позивач зазначав, що про існування такого документу ( оспорюване свідоцтво про право власності) йому стало відомо лише з офіційної відповіді Рахівської районної державної адміністрації №2026/03-25 23 грудня 2014 року, однак міг довідатися значно раніше, що підтверджується наступним.

В судовому засіданні було оглянуто матеріали адміністративної справи господарського суду Закарпатської області №3/27 за 2007 рік за позовом Православної релігійної громади УПЦ с. Лазещина Рахівського району до Закарпатської обласної державної адміністрації за участі ІІІ-ї особи без самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача релігійної громади Греко-католицької церкви с. Лазещина Рахівського району про визнання протиправними та скасування п.1 розпоряджень голови Закарпатської ОДА №174 від 15.04.05 та №293 від 27.05.05. Так, у постанові від 13.04.07 по вказаній справі, яка була надіслана позивачу у встановленому порядку, були вказівки на існування такого свідоцтва; більше того, в ході апеляційного провадження про нього зазначено у запереченнях на апеляційну скаргу, підписаних від імені релігійної громади греко-католицької церкви першим куратором В.В.Ільчуком та священником громади М.Д. Ступчуком, тобто представниками самої громади. Представники релігійної громади греко-католицької церкви у справі №3/27 брали участь в судовому засіданні, отримували процесуальні документи, у яких зазначалося про існування свідоцтва, крім того, могли скористатися правом на ознайомлення з матеріалами справи відповідно до процесуального законодавства та отримати з них копії, в т. ч. і свідоцтва, однак, не скористалися ними. З наявних матеріалів справи вбачається, що перебіг строку позовної давності в позивача почався з прийняттям Львівським апеляційним адміністративним судом ухвали від 14.01.2008 року у справі №3/27, в якій ним зроблено висновок що, недійсність рішення, на підставі якого видано правовстановлюючий документ, не тягне скасування останнього, оскільки такий підлягає скасуванню в судовому порядку

Таким чином, у зв"язку зі спливом строку позовної давності, про яку заявлено відповідачем, в січні 2011 року в задоволенні позовних про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності належить відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати належить віднести на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ч. 1 ст. 261, ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, ст. ст. 35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати віднести на позивача.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 20.07.15

Суддя Журавчак Л.С.