КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2015 р. Справа№ 910/6534/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Пеліхос Є.М. - дов. № 73/2015 від 12.05.2015р.

від відповідача: Русскіна О.М. - дов. б/н від 22.05.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2015р. (повний текст підписано 21.05.2015р.)

у справі № 910/6534/15-г (суддя Зеленіна Н.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк»

до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

про стягнення 7 270 538, 17 дол. США, що еквівалентно

156 701 443, 86 грн.

В судовому засіданні 15.07.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В березні 2015р. Публічне акціонерне товариство «Авант-Банк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення 7 270 538, 17 дол. США, що еквівалентно 156 701 443, 86 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилався на те, що 18.08.2014р. між сторонами укладено договір №180814Л про відкриття та ведення кореспондентського рахунку, відповідно до умов якого відповідач відкрив позивачу мультивалютний кореспондентський рахунок типу «Лоро» та зобов'язався здійснювати його обслуговування. Позивач звернувся до відповідача з повідомленням № 230 від 25.02.2015 р. про закриття рахунку № 6 та перерахування грошових коштів на інший рахунок позивача, проте вимоги позивача щодо закриття рахунку та перерахування коштів відповідачем не виконані.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.05.2015р. у справі № 910/6534/15-г позов задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь Публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» 7 270 538 доларів США та 73 080 грн. 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 17.06.2015р. передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2015р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 15.07.2015р.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 15.07.2015р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 15.07.2015р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.08.2014р. між Публічним акціонерним товариством «АВАНТ-БАНК» (позивач, кореспондент за договором) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (відповідач, банк) укладено договір №180814Л про відкриття та ведення кореспондентського рахунку, відповідно до п. 1.1. якого з метою здійснення розрахунків відповідно до чинного законодавства України, Сторони встановлюють кореспондентські відносини. Для проведення розрахунків Банк відкриває Кореспонденту мультивалютний кореспондентський рахунок типу «Лоро», далі за текстом іменований «Кореспондентський рахунок» №6 у валютах згідно заяви Кореспондента та виконує за дорученням і за кошти Кореспондента розрахунки на підставі цього Договору, і здійснює його обслуговування.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором банківського рахунку.

Відповідно до частини 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно статті 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Статтею 1075 Цивільного кодексу України встановлено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2015р. позивач звернувся до відповідача з повідомленням № 230 від 25.02.2015 р. про закриття рахунку № 6 та перерахування грошових коштів в сумі 7 270 538, 17 доларів США на рахунок позивача № 7468.840 в АТ «Укрексімбанк», проте вимоги позивача щодо закриття рахунку та перерахування коштів відповідачем не виконані.

Факт отримання наведеного повідомлення відповідачем під час розгляду справи не заперечувався. Наявність на момент звернення кореспондента з заявою до банку наведеної суми залишку грошових коштів на кореспондентському рахунку в ПАТ «Дельта Банк» підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою.

Відповідно до п. п. 6.2., 6.3. договору кореспондент повідомляє Банк про свій намір закрити Кореспондентський рахунок у письмовому вигляді. З моменту одержання письмового повідомлення Кореспондента про закриття Кореспондентського рахунку Банк припиняє приймати доручення від Кореспондента на виконання активних операцій по відповідному Кореспондентському рахунку і протягом трьох робочих днів після одержання такого повідомлення зобов'язаний перераховувати залишок коштів на зазначений Кореспондентом рахунок в іншому банку.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що у зв'язку із запровадженням в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, вимоги щодо повернення коштів позивачу будуть задовольнятися відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Судом встановлено, що 02.03.2015р. Правлінням Національного банку України було винесено постанову «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» № 150, якою відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» № 51 від 02.03.2015р. з 03.03.2015р. розпочато процедуру виведення банка з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації, а також запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 03.03.2015р. по 02.06.2015р. включно.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 вказаного Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

За правилами ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що зазначене повідомлення було отримано банком 25.02.2015 р. та мало бути виконане у строк до 02.03.2015р., у той час, коли тимчасова адміністрація у відповідача запроваджена з 03.03.2015р.

Закон України «Про банки та банківську діяльність» визначає правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків, забезпечує захист законних інтересів вкладників і клієнтів банків, як то встановлено статтею 1 вказаного Закону. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Клієнтами банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку (статті 2 вказаного Закону). Банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб (стаття 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина 4 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що отримавши від позивача 25.02.2015р. (не заперечується відповідачем) заяви про закриття рахунку та перерахування коштів на інший рахунок позивача, відповідач протягом трьох робочих днів, як це передбачено п. 6.3. договору, мав реальну можливість виконати доручення позивача про перерахування залишку коштів з його рахунку, до запровадження тимчасової адміністрації, тобто в період часу, коли відповідач не був обмежений жодними нормами закону чи рішенням Національного банку України на перерахування позивачу його грошових коштів.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що судом ніби-то не враховано, що в банку відповідача запроваджено тимчасову адміністрацію.

З урахуванням вказаних обставин, проаналізувавши положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що обов'язок відповідача щодо закриття рахунку та повернення коштів виник до моменту запровадження в установі відповідача тимчасової адміністрації, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанови Вищого господарського суду України в інших справах, оскільки:

1) в постанові від 16.09.2014р. у справі № 910/7157/14 розглядалися вимоги про стягнення заборгованості у випадку, коли клієнт банку звернувся до останнього з заявою про перерахування коштів вже у період дії тимчасової адміністрації;

2) в постанові від 18.02.2015р. у справі № 904/7479/14 розглядалися вимоги стягнення інкасованих, але не перерахованих коштів, не вирішувалося питання про поширення чи не поширення встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмежень на зобов'язання банків, що виникають до запровадження тимчасової адміністрації, а за наслідками касаційного розгляду справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції для з'ясування фактичних обставин справи;

3) в постанові від 13.01.2015р. у справі № 910/13843/14 розглядалися вимоги про зобов'язання розірвати договір про розрахунково-касове обслуговування рахунків та стягнення залишку коштів з нього у випадку, коли клієнт банку звернувся до останнього із заявою про закриття рахунку та перерахування коштів в день запровадження тимчасової адміністрації, мав місце спір про факти і справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції;

4) в постанові від 18.03.2015р. у справі № 927/1624/14 розглядалися вимоги про зобов'язання відповідача здійснити платіжну операцію за чеком на видачу готівки, не вирішувалося питання про поширення чи не поширення встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»обмежень на зобов'язання банків, що виникають до запровадження тимчасової адміністрації.

Безпідставними є також посилання відповідача на постанови Верховного Суду України від 01.04.2015р., оскільки:

1) в постанові від 01.04.2015р. у справі № 3-25гс15 розглядалися вимоги про зобов'язання банку здійснити перекази грошових коштів, які були ініційовані вже після запровадження тимчасової адміністрації;

2) в постанові від 01.04.2015р. у справі № 3-34гс15 також розглядалися вимоги про зобов'язання банку здійснити перекази грошових коштів, які були ініційовані вже після запровадження тимчасової адміністрації;

3) в постанові від 01.04.2015р. у справі № 3-29гс15 взагалі розглядалися вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Отже, окрім відсутності прямого преюдиційного значення для вирішення спору, вищезазначені судові рішення не мають навіть інформаційного значення для вирішення даної справи, оскільки прийняті за наслідками розгляду спорів про інший предмет та/або за принципово інших обставин, коли в банку вже було запроваджено тимчасову адміністрацію і вони були обмежені законом у виконанні доручень клієнтів, тому не порушували їх права.

У даному випадку судом встановлено, що відповідач мав виконати вимогу позивача до запровадження тимчасової адміністрації, отже порушив права позивача.

Слід також відзначити, що оскаржуваним рішенням права відповідача не порушуються, адже відповідач захищений від примусового стягнення коштів до його фінансового оздоровлення та скасування тимчасової адміністрації, оскільки згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника.

З огляду на викладене, враховуючи обставини даної справи та те, що обов'язок відповідача щодо закриття рахунку та повернення коштів виник до моменту запровадження в установі відповідача тимчасової адміністрації, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, позивачем належними та допустимими доказами доведеними, відповідачем не спростованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Аналогічну позицію з даного приводу Вищий господарський суд України висловив у постанові від 17.11.2014 р. у справі № 910/2951/14.

Наявність описки суду першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 7 270 538 дол. США, замість 7 270 538, 17 дол. США, як просив позивач і як задоволено судом, не є підставою для скасування цілком законного рішення, а може бути виправлена судом у відповідності до ст. 89 ГПК України.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 15.05.2015р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2015р. у справі № 910/6534/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.05.2015р. у справі № 910/6534/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/6534/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала