РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.06.2015Справа №910/9292/15

За позовом Міністерства оборони України
до Дочірнього підприємства Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" Державного госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт"
про стягнення 10 919,74 грн.

Суддя Стасюк С.В.
Представники сторін:
від позивача Марченко І.І. (дов. № 220/314/д від 18.05.2015 року)
від відповідача Гудима Л.Я. (дов. № Д-53-1/2014 від 04.12.2014 року)
Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 23 червня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" Державного госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" про стягнення 10 919,74 грн., в тому числі 7 723,62 грн. основного боргу, 418,35 грн. 3 % річних, 2 777,77 грн. інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором комісії про відчуження та реалізацію військового майна (на внутрішньому ринку) № 290/2/153-12вр від 27.12.2012 року, внаслідок чого реалізація майна, зазначеного в специфікації до Договору була здійснена не в повному обсязі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2015 року порушено провадження у справі №910/9292/15, призначено розгляд справи на 14.05.2015 року.
13.05.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.
14.05.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов. У поданому відзиві представник відповідача зазначив, що відсутність вказівок позивача та не продовження терміну дії Договору комісії унеможливило виконання відповідачем умов договору та зумовило недоотримання державою грошових коштів. Сума грошових коштів, перерахована позивачу за кожну одиницю майна є не меншою, ніж його вартість, визначена у звіті та зафіксована у додатку до Договору комісії.
У судовому засіданні 14.05.2015 року, у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 09.06.2015 року, про що сторони були повідомлені під розписку.
08.06.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та заперечення на відзив.
У судовому засіданні 09.06.2015 року представники відповідача подали клопотання про продовження строків розгляду спору.
Розглянувши подане відповідачем 09.06.2015 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.
Відповідно до статей 69, 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 09.06.2015 року винесено ухвалу про продовження строку вирішення спору та відкладення розгляду справи на 23.06.2015 року.
В судовому засіданні 23.06.2015 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача в судовому засіданні 23.06.2015 року проти позову заперечував, надав пояснення по суті спору.
Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд

ВСТАНОВИВ:

27.12.2012 року між Міністерством оборони України (комітент) та Дочірнім підприємством Державної компанії з експорту та імпорту продукції і послуг військового та спеціального призначення "Укрспецекспорт" Державного госпрозрахункового зовнішньоторговельного підприємства "Спецтехноекспорт" (комісіонер) було укладено Договір комісії про відчуження та реалізацію військового майна (на внутрішньому ринку) № 290/2/153-12вр (надалі по тексту - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого позивач доручає відповідачу, а відповідач бере на себе зобов`язання за комісійну плату укласти на умовах, що не суперечать договору, та виконати від свого імені в інтересах позивача та за рахунок останнього договір з покупцем на реалізацію надлишкового військового майна Збройних Сил України на умовах EXW - військова частина НОМЕР_1 (смт. Оржів), відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати "Інкотермс" у редакції 2000 року на внутрішньому ринку згідно зі специфікацією майна, яке передається позивачем відповідачу для реалізації покупцю.
Загальна сума договору, за яким позивач передає для реалізації комісіонеру майно, встановлена сторонами у розмірі 4 697 014,32 грн. (пункт 4.1 договору).
Пунктом 5.1 договору передбачено, що за виконання доручення за договором відповідач з коштів, що перераховані покупцем, отримує комісійну плату, що складає 4.32 % (у тому числі ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих відповідачем від покупця за контрактом за реалізовані спецвироби (пункт 4 додатку № 3 до Договору).
Відповідно до пункту 5.5 Договору кошти, отримані відповідачем від реалізації покупцю майна, з виключенням комісійної плати, ПДВ, який включається до ціни реалізації майна, та документально підтверджених сум витрат, понесених відповідачем при організації реалізації покупцю майна за договором (у розмірах, узгоджених з позивачем), протягом п`яти робочих днів з дати підписання актів прийому-передачі майна від позивача відповідачу перераховуються у гривнях на рахунок позивача.
Прийом-передача майна здійснюється на підставі наряду, оформленому Центром обліку надлишкового військового майна Збройних Сил України та наявності в уповноваженого представника відповідача довіреності, виданої у встановленому порядку. При цьому передача здійснюється після отримання позивачем довідки від відповідача про отримання від покупця коштів за майно. Остаточна прийом-передача майна від позивача відповідачу здійснюється уповноваженими представниками сторін шляхом оформлення актів прийому-передачі майна. У встановленому порядку акти є підтвердженням повного виконання позивачем зобов`язань за договором в частині, що стосується передачі майна відповідачу для його безпосередньої реалізації покупцю (пункти 6.4 - 6.7 Договору).
Крім того, між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 від 29.03.2013 року Додаткову угоду № 2 від 31.05.2013 року Додаткову угоду № 3 від 26.12.2013 року. Останньою визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30 травня 2014 року.
На виконання зобов`язань за Договором згідно акту прийому-передачі від 06.06.2013 року, позивачем відповідачу було передано 5 одиниць спецвиробів. вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін.
06.06.2013 року між відповідачем та Державним підприємством "Шепетівський ремонтний завод" підписано акт приймання-передачі виробів на суму 705 400,78 грн.
В подальшому відповідачем перераховано на рахунок державної казначейської служби України 554 360,67 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1752 від 30.05.2013 року.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за Договором комісії про відчуження та реалізацію військового майна (на внутрішньому ринку) № 290/2/153-12вр від 27.12.2012 року, внаслідок чого реалізація майна, зазначеного в специфікації до Договору була здійснена не в повному обсязі.
У поданому відзиві представник відповідача зазначив, що відсутність вказівок позивача та факт не продовження терміну дії Договору комісії унеможливило виконання відповідачем умов Договору та зумовило недоотримання державою грошових коштів. Сума грошових коштів, перерахована позивачу за кожну одиницю майна є не меншою, ніж його вартість, визначена у звіті та зафіксована у додатку до Договору комісії.
Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем договір є договором комісії, а тому до нього має застосовуватись законодавство, що регулює даний вид договорів.
За приписами статті 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Відповідно до статті 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.
Позивач зазначає, що згідно зведеної відомості запланованих надходжень та витрат за Договором (додаток № 2 до Договору) очікувані надходження коштів на рахунок позивача мають становити 110,77 % від суми Договору, а саме ринкової вартості майна за висновками звіту про оцінку майна.
Згідно наряду № 181/2/263РАО вартість військового майна становила 507 433,68 грн.
Таким чином, позивач зазначає, що повинен був отримати від відповідача 562 084,29 грн., проте отримав лише 554 360,67 грн. Внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем становить 7 723,62 грн.
Пунктом 5.1 Договору передбачено, що за виконання доручення за договором відповідач з коштів, що перераховані покупцем, отримує комісійну плату, що складає 4.32 % (у тому числі ПДВ) від загальної суми коштів, отриманих відповідачем від покупця за контрактом за реалізовані спецвироби (пункт 4 додатку № 3 до Договору).
Відповідно до пункту 5.5 Договору кошти, отримані відповідачем від реалізації покупцю майна, з виключенням комісійної плати, ПДВ, який включається до ціни реалізації майна, та документально підтверджених сум витрат, понесених відповідачем при організації реалізації покупцю майна за договором (у розмірах, узгоджених з позивачем), протягом п`яти робочих днів з дати підписання актів прийому-передачі майна від позивача відповідачу перераховуються у гривнях на рахунок позивача.
З акту про виконання умов та документальної звірки взаєморозрахунків за Договором вбачається, що від реалізації майна на рахунок уповноваженої організації надійшло 705 400,78 грн., з яких 554 360,67 грн. перераховано позивачу, 117 566,80 грн. ПДВ, 3 000,00 грн. витрат на незалежну оцінку майна, 30 473,31 грн. комісійна плата уповноваженої організації у розмірі 4,32 %.
Отже, доводи позивача щодо недоотримання коштів у розмірі 7 723,62 грн. є необґрунтованими, безпідставними та не відповідають фактичним обставинам справи.
У зв`язку з тим, що заявлені до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати є похідними від суми основного боргу у стягненні якої судом відмовлено, зазначені вимоги задоволенню не підлягають.
Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Міністерства оборони України, з підстав, наведених в обґрунтування позову, задоволенню не підлягають.
Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.
Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

У позові Міністерства оборони України відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.06.2015

Суддя С.В. Стасюк