КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2015 р. Справа№ 910/9616/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.05.2015

у справі № 910/9616/15 (суддя - Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна», м. Одеса

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфраструктура технолоджі сервісіз та інжиніринг Україна», м. Київ

про визнання договору недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» (надалі - ТОВ «Енергія і Газ Україна», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфраструктура технолоджі сервісіз та інжиніринг Україна» (надалі - ТОВ «Інфраструктура технолоджі сервісіз та інжиніринг Україна», відповідач) про визнання договору на інформаційно-технологічне забезпечення від 09.01.2014 №9/14 недійсним на підставі статті 215 Цивільного кодексу України у зв'язку з недодержанням сторонами правочину вимог, встановлених частиною 2 статті 203 цього Кодексу, необхідних для його чинності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі №910/9616/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія і газ Україна» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, пославшись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи та надання цим обставинам невірної оцінки, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Зокрема, вимоги скаржника обґрунтовані тим, що спірний договір зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і газ Україна» було підписано особою, яка не мала необхідного обсягу повноважень на його підписання, що є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження, розгляд справи призначено на 13.07.2015.

У судове засідання сторони своїх уповноважених представників не направили, про поважність причин неявки суд не повідомили, хоча про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення даним особам поштових відправлень.

Колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності уповноважених представників сторін.

13.07.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 09.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» (в тексті договору - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфраструктура технолоджі сервісіз та інжиніринг Україна» (в тексті договору - підрядник) було укладено договір на інформаційно-технічне забезпечення №9/14 (надалі - договір), відповідно до умов якого замовник доручив підряднику виконати роботи та надати послуги з інформаційно-технічного забезпечення бізнес-процесів замовника, а останній в свою чергу зобов'язувався приймати та оплачувати вказані роботи та послуги у відповідності до умов договору (пункт 1.1. договору).

Згідно пунктів 2.3.-2.4. договору щомісячні фактичні обсяги обслуговування і їх вартість за відповідний звітний період підтверджується підписанням актів виконаних робіт (наданих послуг). Оплата обслуговування здійснюється замовником на користь підрядника протягом 10 банківських днів від дати підписання сторонами акта виконаних робіт (наданих послуг) за оплачуваний звітний місяць на основі оригіналу рахунку.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками та діє в частині здійснення обслуговування до 31 грудня 2014 року включно, в частині зобов'язання з прийому та оплати обслуговування - до виконання цих зобов'язань, а по гарантійним зобов'язанням - до закінчення гарантійного строку на роботи (пункт 10.1. договору).

На виконання умов договору відповідач належним чином виконав роботи, а позивач вказані роботи прийняв на загальну суму 54 023,70 грн, що підтверджується актами виконаних робіт (наданих послуг), підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками підприємств, а також податковими накладними, що складені відповідачем на господарські операції за оспорюваним договором (а.с.50-69).

В свою чергу, позивач здійснював часткові оплати прийнятих за договором робіт, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками з особового рахунку відповідача за період дії договору (а.с.43-49).

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Енергія і газ України» посилалося на невідповідність договору вимогам частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що спірний договір укладено особою, яка не мала необхідного обсягу повноважень на його вчинення, оскільки останній підписано головним інженером позивача Мельниковим Д.В., який згідно договору діяв за довіреністю від 04.12.2013 №72, проте, як стверджує апелянт, вказана довіреність на представництво юридичної особи не видавалась. Крім того, оскільки Статутом ТОВ «Енергія і газ Україна» розпорядження коштами Товариства віднесено виключно до повноважень Дирекції, укладення оспорюваного договору без погодження з виконавчим органом є неправомірним.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Матеріали справи свідчать, що оспорюваний договір від імені ТОВ «Енергія і газ Україна» підписаний Мельниковим Д.В., який діяв на підставі довіреності від 04.12.2013 №72, виданої йому Дирекцією Товариства в особі виконавчого директора Крестинського О.В. (а.с. 71).

Вищезгаданою довіреністю головного інженера Мельникова Д.В. уповноважено, зокрема, підписувати договори від імені Товариства, видавати накази, розпорядження та інші акти, що стосуються діяльності ТОВ «Енергія і газ Україна». Строк дії вказаної довіреності встановлено до 31.12.2014.

Частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відтак, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду щодо відхилення тверджень апелянта про відсутність у підписанта спірного договору необхідного обсягу повноважень на його укладення, оскільки такі спростовуються наявними у справі доказами.

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як зазначено в пункті 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

В матеріалах справи наявні належні докази схвалення позивачем оспорюваного договору: прийняття останнім виконаних робіт, а також вчинення ним дій з їх часткової оплати.

Крім того, надаючи оцінку наявним у справі актам виконаних робіт, колегія суддів встановила, що частина з них зі сторони ТОВ «Енергія і газ України» підписані виконавчим директором Крестинським О.В. та генеральним директором Годлевським О.В., які згідно пункту 9.10. Статуту Товариства мають право першого підпису фінансово-господарських документів.

Отже, зважаючи на вчинення сторонами у справі конклюдентних дій на виконання оспорюваного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності заявлених позивачем вимог та відмови в їх задоволенні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваного договору та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі №910/9616/15 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія і Газ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі №910/9616/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2015 у справі №910/9616/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9616/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук