КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2015 р. Справа№ 910/28918/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Федорчука Р.В.

Лобаня О.І.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 22.07.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українські продуктові традиції» на рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 (повне рішення складено 27.04.2015)

у справі №910/28918/14 (головуючий суддя: Домнічева І.О., судді: Трофименко Т.Ю., Літвінова М.Є.)

за позовом приватного підприємства «С.В. Транс»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Українські продуктові традиції»

про стягнення 189 361,08 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.04.2015 у справі №910/28918/14 позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «Українські продуктові традиції» на користь ПП «С.В. Транс» 185 939,78 грн. заборгованості, 3 090,21 грн. пені, 331,09 грн. 3% річних та 3 787,22 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Українські продуктові традиції» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 у справі №910/28918/14 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким у позові відмовити.

В своїх доводах скаржник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою від 28.05.2015 Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/28918/14 у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

16.06.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від ТОВ «Українські продуктові традиції» надійшло клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи. В обґрунтування поданого клопотання відповідач зазначає, що надати інші докази, окрім висновку експерта, щодо невідповідності поставленого товару ст. 13 Закону України «Про підтвердження відповідності» неможливо.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думку представника позивача, колегія суддів ухвалила відмовити відповідачу у задоволенні поданого клопотання, оскільки дійшла висновку про його необґрунтованість та з огляду на те, що наявні матеріали справи не потребують спеціальних знань для повного, об'єктивного розгляду справи.

Представник позивача брав участь в судових засіданнях, надавав пояснення, заперечував щодо доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 у справі №910/28918/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Українські продуктові традиції» - без задоволення.

Представники відповідача в судові засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка представників сторін без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2013 між приватним підприємством «С.В. Транс» (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Українські продуктові традиції» (покупець) укладено договір поставки №205-1445, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується систематично доставляти і передавати на умовах та у встановлені цим договором строки продовольчу та (або) непродовольчу продукцію (товар) у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар у власність і оплачувати його на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору найменування товару, його асортимент та ціна визначається специфікацією (додаток №1 до цього договору), що є його невід'ємною частиною.

Згідно з п. 2.1. договору поставка товару покупцю здійснюється окремими партіями за рахунок постачальника на умовах DDP у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (в редакції 2010 року) та на підставі прийнятих постачальником до виконання замовлень покупця.

Відповідно до п. 5.6. договору оплата поставленого товару здійснюється на підставі належним чином оформлених накладних (товарних, товарно-транспортних, видаткових, податкових).

Згідно з п. 5.8 договору оплата здійснюється покупцем в національній грошовій одиниці України через 45 календарних днів за поставлений товар.

У зв'язку із неоплатою поставленого товару у грудні 2014 року ПП «С.В. Транс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Українській продуктові традиції» про стягнення 185 939,78 грн. заборгованості, 3 090,21 грн. пені та 331,09 грн. 3% річних.

При прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки ПП «С.В. Транс» поставлено товар на загальну суму 185 939,78 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних, які підписані сторонами та скріплені печатками, копії яких наявні в матеріалах справи.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази оплати ТОВ «Українські продуктові традиції» поставленого товару на суму 185 939,78 грн.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач як на правову підставу виникнення правовідносин посилається на договір №1445/205 від 01.08.2013, проте в матеріалах справи міститься договір з іншим номером, а саме - №205-1445 від 01.08.2013. Тому, враховуючи те, що на день розгляду справи позивачем не надано доказів існування договору №1445/205 від 01.08.2013 відповідач вважає, що ПП «С.В. Транс» слід відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Скаржник також зазначає, що твердження позивача про те, що договір №1445/205 від 01.08.2013 та договір №1445/205 від 01.08.2013 є одним і тим самим договором не заслуговують на увагу, оскільки надають можливість ПП «С.В. Транс» в майбутньому звернутися з іншою позовною заявою з посиланням на договір поставки №205-1445 від 01.08.2013, при цьому у суду будуть відсутні підстави вважати, що договір №1445/205 від 01.08.2013 є договором поставки 205-1445 від 01.08.2013.

Окрім того, відповідач зазначає, що поставлений товар не відповідав вимогам ст. 13 ЗУ «Про підтвердження відповідності» та у видаткових накладних, на які посилається позивач у позовній заяві зазначений договір №205 С.

Однак, дані твердження скаржника колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що кожна організація має свій порядковий номер та враховуючи те, що бланк договору належить позивачу, ПП «С.В. Транс» перший вводить нумерацію і його номер договору є основним для усього документообігу між сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що підтвердженням даної обставини є номер договору №205, що вказаний у видаткових та податкових накладних. Порядковий номер покупця - ТОВ «Українські продуктові традиції» в системі ПП «С.В. Транс» є №1445.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що дана нумерація не може бути причиною відмови у позові, оскільки в накладних зазначено номер ТОВ «Українські продуктові традиції».

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем надано заяву про виправлення помилки в позовній заяві та судом встановлено, що між сторонами укладено договір №205 від 01.08.2013 та протокол розбіжностей до зазначеного договору.

В суді апеляційної інстанції представник позивача також підтвердив, що між сторонами існує лише один договір поставки.

Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження існування інших договорів поставки.

Згідно з п. 4.7. договору (в редакції протоколу розбіжностей до договору №1445/205 від 01.08.2013) покупець має право прийняти товар, якщо деякі документи постачальника, зазначені у п. п. 2.11., 3.3. цього договору, відсутні чи неналежно оформлені. При цьому перелік відсутніх чи неналежно оформлених документів фіксується в товарній (товарно-транспортній або видатковій) накладній, а постачальник зобов'язаний протягом 7 (семи) банківських днів з моменту приймання товару надати покупцю відсутні або неналежно оформлені документи згідно з переліком відсутніх документів. У випадку ненадання або несвоєчасного надання належно оформлених постачальником документів, покупець має право призупинити оплату вартості даної партії товару (і це не буде вважатись простроченням оплати вартості поставленого товару), або повернути товар постачальнику у порядку, передбаченому п. 4.14. цього договору.

Пунктом 4.5. договору передбачено, що при виявленні невідповідності товару за якістю, кількістю, комплектністю, маркуванням товару, що поставляється та/або упакування, відповідним стандартам, технічним умовам, вимогам, передбаченим умовами до цього договору та/або даним, зазначеним у супроводжувальних документах, зазначених у п. п. 2.11., 3.3. цього договору, та умовам, визначеним п. п. 3.7.- 3.9. цього договору, при підготовці до реалізації чи у період реалізації товару, покупець припиняє реалізацію товару та викликає представника постачальника протягом доби з моменту виявлення відповідних недоліків, повідомленням про виявленні недоліки товару (зареєстрованою телефонограмою, або по факсу, або повідомленням на e-mail постачальника, вказаний у додатку №2 до цього договору) для складання акту про виявленні недоліки.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що відповідач звертався до позивача про надання відсутніх документів та надсилав повідомлення про виклик представника ПП «С.В. Транс» для складання акту та/або про повернення товару з причини відсутності документів про якість товару.

Таким чином, з огляду на вищенаведене та враховуючи те, що відповідачем не надано суду доказів оплати поставленого товару, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що позовні вимоги позивача про стягнення 185 939,78 грн. заборгованості за поставлений товар є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 8.7. договору (в редакції протоколу розбіжностей до договору №1445/205 від 01.08.2013) передбачено, що у випадку порушення покупцем строків оплати за товар, передбачених п. 5.8. договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день такого прострочення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку з оплати поставленого товару не виконав, прострочивши виконання грошового зобов'язання, позивач здійснив розрахунок пені у розмірі 3 090,21 грн. та 3% річних в розмірі 331,09 грн.

Київський апеляційний господарський суд провівши перерахунок пені та 3% річних, дійшов висновку, що розрахунок який здійснено позивачем та перевірено господарським судом міста Києва, є арифметично вірним, а тому судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 090,21 грн. пені та 331,09 грн. 3% річних за час прострочення.

Таким чином, з ТОВ «Українські продуктові традиції» на користь ПП «С.В. Транс» підлягає стягненню 3 090,21 грн. пені та 331,09 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 у справі №910/28918/14 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 у справі №910/28918/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Українські продуктові традиції» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Українські продуктові традиції» на рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 у справі №910/28918/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 23.04.2015 у справі №910/28918/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/28918/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Р.В. Федорчук

О.І. Лобань