ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.07.15р. Справа № 904/5123/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Промвибух" (м. Запоріжжя)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Восток-Руда" (м. Жовті Води, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договорами № 805-ЭВВ на поставку продукції від 14.05.2013, № 77 на поставку продукції від 11.11.2014 та № 78 на поставку продукції від 17.12.2014 у загальному розмірі 1 166 419 грн. 76 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Горяка О.О. - представник (довіреність № 1143 від 22.06.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Промвибух" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Восток-Руда" (далі - відповідач) заборгованість за договорами № 805-ЭВВ на поставку продукції від 14.05.2013, № 77 на поставку продукції від 11.11.2014 та № 78 на поставку продукції від 17.12.2014 у загальному розмірі 1 166 419 грн. 76 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 710 934 грн. 72 коп. - основний борг;

- 145 404 грн. 15 коп. - пеня;

- 299 930 грн. 88 коп. - інфляційні втрати;

- 10 150 грн. 01 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договорами № 805-ЭВВ на поставку продукції від 14.05.2013, № 77 на поставку продукції від 11.11.2014 та № 78 на поставку продукції від 17.12.2014 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений в період з 04.06.2013 по 29.12.2014 товар у встановлений договорами строк, наявністю боргу у сумі 710 934 грн. 72 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 10.2. договорів позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в загальному розмірі 145 404 грн. 15 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за весь період прострочення у загальному розмірі 299 930 грн. 88 коп. та 3% у сумі 10 150 грн. 01 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 06.07.2015.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 06.07.2015 не з'явилися, крім того, витребуваних документів ухвалою суду від 15.06.2015 не надали. При цьому, від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що його представник знаходиться у відпустці.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Крім того, судом було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, а також надання об'єктивної оцінки доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, існує необхідність витребувати вказані в ухвалі суду від 15.06.2015 докази.

Так, ухвалою суду від 06.07.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 23.07.2015, у зв'язку із необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових доказів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки відповідача до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 23.07.2015 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 23.07.2015 вдруге не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 15.06.2015, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, провулок Капітальний, 2, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення з ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.06.2015 було вручене відповідачу 23.06.2015, що підтверджується поштовим повідомленням № 440 (№ 298), а поштове відправлення з ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 було вручене відповідачу 14.07.2015, що підтверджується поштовим повідомленням № 315 (№ 495). Вказані повідомлення повернулися до суду з відповідними відмітками про отримання.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 15.06.2015 та від 06.07.2015 були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвали суду від 15.06.2015 та від 06.07.2015 були надіслані на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 04.06.2015 та отриманні відповідачем завчасно.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті і розгляд справи можливий без присутності представника відповідача.

Крім того, судом здійснені всі можливі заходи щодо надання можливості відповідачу реалізувати право на участь у судовому засіданні його представника, а також надання доказів, на підтвердження своєї правової позиції по справі, оскільки судом було відкладено розгляд справи з 06.07.2015 на 23.07.2015.

Так, у судовому засіданні 23.07.2015 представником позивача було викладено зміст позову, наведені доводи в його обґрунтування. Вимоги ухвал суду були виконані позивачем у повному обсязі.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Крім цього, відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

14.05.2013 між Приватним акціонерним товариством "Промвибух" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Восток-Руда" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір на поставку продукції № 805-ЕВВ (далі - договір-1) (а.с.18-21), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та оплатити емульсійну речовину вибухову "Україніт-П-С" (далі - продукція), відповідно до специфікацій, які додаються до договору і є його невід'ємною частиною, для проведення попередніх випробувань відповідно до затвердженої програми та методики попередніх випробувань промислової емульсійної речовини вибухової "Україніт-П-С" у виробничих умовах, дозволу на попередні випробування (пункт 1.1. договору-1).

Покупець здійснює розрахунки за поставлену продукцію відповідно до договірних цін, зазначених в специфікаціях та у відповідності з обумовленими умовами в договорі (пункт 1.2. договору-1).

У пункті 13.2. договору-1 сторони обумовили, що договір вступає в силу з дати його підписання та діє до його повного виконання, але не пізніше 31.12.2013, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Крім того, 11.11.2014 між Приватним акціонерним товариством "Промвибух" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Восток-Руда" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір на поставку продукції № 77 (далі - договір-2) (а.с.27-30), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та оплатити речовину вибухову "Україніт-АНФО" (далі - продукція), відповідно до специфікацій, які додаються до договору і є його невід'ємною частиною, для проведення випробувань відповідно до затвердженої програми та методики випробувань промислової вибухової речовини "Україніт-АНФО" у виробничих умовах, дозволу на випробування (пункт 1.1. договору-2).

Покупець здійснює розрахунки за поставлену продукцію відповідно до договірних цін, зазначених в специфікаціях та у відповідності з обумовленими умовами в договорі (пункт 1.2. договору-2).

У пункті 13.2. договору-2 сторони обумовили, що договір вступає в силу з дати його підписання та діє до його повного виконання, але не пізніше 31.12.2014, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Також, 17.12.2014 між Приватним акціонерним товариством "Промвибух" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Восток-Руда" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір на поставку продукції № 78 (далі - договір-3) (а.с.43-46), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставити, а покупець прийняти та оплатити речовину вибухову "Україніт-П-С" ТУ У 20.5-2:2012 (далі - продукція), відповідно до специфікацій, які додаються до договору і є його невід'ємною частиною (пункт 1.1. договору-3).

Покупець здійснює розрахунки за поставлену продукцію відповідно до договірних цін, зазначених в специфікаціях та у відповідності з обумовленими умовами в договорі (пункт 1.2. договору-3).

У пункті 13.2. договору-3 сторони обумовили, що договір вступає в силу з дати його підписання та діє до його повного виконання, але не пізніше 31.12.2015, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Доказів зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладені правочини від 14.05.2013, від 11.11.2014 та від 17.12.2014 за своїм змістом та правовою природою є договорами поставки, які підпадають під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Так, згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, сторонами були підписані наступні специфікації:

- до договору-1: специфікація від 14.05.2013, в якій сторонами було визначено найменування продукції, її кількість, ціна за одиницю, а також загальна вартість 29 400 грн. 00 коп. Крім того у специфікації сторони визначили, зокрема, умови та строк поставки (а.с.22);

- до договору-2: специфікація № 2 від 24.11.2014, в якій сторонами було визначено найменування продукції, її кількість, ціна за одиницю, а також загальна вартість 260 400 грн. 00 коп. Крім того у специфікації сторони визначили, зокрема, умови та строк поставки (а.с.31);

- до договору-2: специфікація № 3 від 27.11.2014, в якій сторонами було визначено найменування продукції, її кількість, ціна за одиницю, а також загальна вартість 561 600 грн. 00 коп. Крім того у специфікації сторони визначили, зокрема, умови та строк поставки (а.с.36);

- до договору-3: специфікація № 1 від 17.12.2014, в якій сторонами було визначено найменування продукції, її кількість, ціна за одиницю, а також загальна вартість 54 600 грн. 00 коп. Крім того у специфікації сторони визначили, зокрема, умови та строк поставки (а.с.47).

Так, пунктах 4.1. та 4.2. договорів-1,2,3 сторони обумовили, що ціни на продукцію зазначаються в специфікаціях до договору та визначені в гривні. Сума договору складається із суми всіх підписаних до договору специфікацій.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до пунктів 3.6. та 6.1. договорів-1,2,3 датою поставки вважається дата вивантаження продукції на склад покупця. Продукція здається постачальником та приймається покупцем по кількості - відповідно кількості, зазначеній у видатковій накладній, по якості - відповідно сертифікату якості виробника.

Так, позивач на виконання умов договору-1 04.06.2013 поставив відповідачу товар на загальну суму 29 400 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № 179 від 04.06.2013 на суму 29 400 грн. 00 коп. (а.с. 23).

На виконання умов договору-2 позивач в період з 25.11.2014 по 29.12.2014 поставив відповідачу товар на загальну суму 627 384 грн. 00 коп., що підтверджується наступними видатковими накладними:

- видаткова накладна № 555 від 25.11.2014 на суму 260 400 грн. 00 коп. (а.с. 32);

- видаткова накладна № 602 від 16.12.2014 на суму 216 000 грн. 00 коп. (а.с. 37);

- видаткова накладна № 625 від 29.12.2014 на суму 150 984 грн. 00 коп. (а.с. 41).

На виконання умов договору-3 позивач 29.12.2014 поставив відповідачу товар на загальну суму 54 150 грн. 72 коп., що підтверджується видатковою накладною № 626 від 29.12.2014 на суму 54 150 грн. 72 коп. (а.с. 48).

Отже, на виконання умов договорів-1,2,3 позивачем в період з 04.06.2013 по 29.12.2014 було поставлено товар на загальну суму 710 934 грн. 72 коп.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Так, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних видаткових накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення, вказані накладні підписані представником відповідача за довіреністю.

До кожної видаткової накладної додані довіреність (а.с.25,34,39,50), податкова накладна, а також товарно-транспортні накладні (а.с.26,35,40,51).

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості, якості, а також по строкам поставки, а отже весь товар вважається прийнятим покупцем.

Так, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеними видатковими накладними відповідачем не заявлено.

З огляду на зазначене, підписання відповідачем кожної спірної накладної без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про прийняття відповідачем цього товару та, відповідно, породжує в останнього обов'язок з його оплати у повному обсязі у строки, що погоджені сторонами у договорі.

Так, у пунктах 5.1. та 5.2. договорів-1,2,3 сторони погодили, що, зокрема, кінцевий розрахунок за поставлену продукцію покупець здійснює протягом 15 календарних днів з дати поставки продукції. Форма оплати - безготівкова на поточний банківський рахунок постачальника.

Так, в порушення умов договорів-1,2,3 відповідачем в порядку та строки, узгоджені сторонами в пункті 5.1. договорів-1,2,3, отриманий товар оплачений не був.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Суд відзначає, що жодного підтвердження факту погашення відповідачем перед позивачем основної заборгованості в сумі 710 934 грн. 72 коп., яка утворилася внаслідок прострочення оплати отриманого товару, сторонами судового процесу до матеріалів справи не надано.

Враховуючи вищевикладене, свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 710 934 грн. 72 коп.

Так, представник позивача у судовому засіданні зазначав, що ним вживалися заходи для досудового врегулювання вказаного спору.

Позивачем було наслано відповідачу претензію від 07.05.2015 № 845, в якій він просив погасити суму заборгованості за договорами-1,2,3 у загальному розмірі 710 934 грн. 72 коп., додаючи до претензії акт звірки (а.с.52-54). Вказана претензія була залишена відповідачем без задоволення.

Як зазначав представник позивача, станом на момент вирішення спору, відповідач жодного платежу на погашення існуючої заборгованості не здійснив. Крім того, представником позивача у судовому засіданні 23.07.2015 було долучено до матеріалів справи акт звірки розрахунків, підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача, в якому сторони підтвердили наявність заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 710 934 грн. 72 коп.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару за вказаною вище видатковою накладною настав, у зв'язку з чим суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи також із наступного.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 710 934 грн. 72 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 10.2 договорів-1,2,3 сторони погодили, що за порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості, неоплаченої в строк продукції за кожен день прострочення.

На підставі вказаного пункту договорів-1,2,3, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня у загальному розмірі 145 404 грн. 15 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок пені, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він містить порушення у визначенні періодів прострочення, а також фактичних сум заборгованості на кожен з періодів. Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, та доданий до позовної заяви, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Згідно пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за видатковою накладною № 179 від 04.06.2013 на суму 29 400 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 19.06.2013, позивач пеню не нараховує;

- за видатковою накладною № 555 від 25.11.2014 на суму 260 400 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 10.12.2014, а отже, в період прострочення з 11.12.2014 по 02.06.2015 пеня складає 57 573 грн. 37 коп.;

- за видатковою накладною № 602 від 16.12.2014 на суму 216 000 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 31.12.2014, а отже, в період прострочення з 01.01.2015 по 02.06.2015 пеня складає 44 277 грн. 04 коп.;

- за видатковою накладною № 625 від 29.12.2014 на суму 150 984 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 13.01.2015, а отже, в період прострочення з 14.01.2015 по 02.06.2015 пеня складає 29 443 грн. 95 коп.;

- за видатковою накладною № 626 від 29.12.2014 на суму 54 150 грн. 72 коп. граничний строк оплати - 13.01.2015, а отже, в період прострочення з 14.01.2015 по 02.06.2015 пеня складає 10 560 грн. 13 коп., а всього 141 854 грн. 49 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 141 854 грн. 49 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за поставлений товар у строк, визначений умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані інфляційні втрати у загальному розмірі 299 930 грн. 88 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що він не відповідає вищевказаним вимогам та фактичним обставинам справи, а отже, також визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши положення частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за видатковою накладною № 179 від 04.06.2013 на суму 29 400 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 19.06.2013, а отже, інфляційні втрати за період з липня 2013 року по квітень 2015 року складають 21 091 грн. 45 коп.;

- за видатковою накладною № 555 від 25.11.2014 на суму 260 400 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 10.12.2014, а отже, інфляційні втрати за період з січня 2015 року по квітень 2015 року складають 96 685 грн. 84 коп.;

- за видатковою накладною № 602 від 16.12.2014 на суму 216 000 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 31.12.2014, а отже, інфляційні втрати за період з січня 2015 року по квітень 2015 року складають 80 200 грн. 24 коп.;

- за видатковою накладною № 625 від 29.12.2014 на суму 150 984 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 13.01.2015, а отже, інфляційні втрати за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року складають 49 834 грн. 59 коп.;

- за видатковою накладною № 626 від 29.12.2014 на суму 54 150 грн. 72 коп. граничний строк оплати - 13.01.2015, а отже, інфляційні втрати за період з лютого 2015 року по квітень 2015 року складають 17 873 грн. 28 коп., а всього 265 685 грн. 40 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 265 685 грн. 40 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за у загальній сумі 10 150 грн. 01 коп.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, що доданий до позовної заяви, судом встановлено, що він містить такі ж помилки, що і розрахунок пені.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, та доданий до позовної заяви, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за видатковою накладною № 179 від 04.06.2013 на суму 29 400 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 19.06.2013, а отже, в період прострочення з 20.06.2013 по 02.06.2015 3% річних складають 1 722 грн. 92 коп.;

- за видатковою накладною № 555 від 25.11.2014 на суму 260 400 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 10.12.2014, а отже, в період прострочення з 11.12.2014 по 02.06.2015 3% річних складають 3 724 грн. 08 коп.;

- за видатковою накладною № 602 від 16.12.2014 на суму 216 000 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 31.12.2014, а отже, в період прострочення з 01.01.2015 по 02.06.2015 3% річних складають 2 716 грн. 27 коп.;

- за видатковою накладною № 625 від 29.12.2014 на суму 150 984 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 13.01.2015, а отже, в період прострочення з 14.01.2015 по 02.06.2015 3% річних складають 1 737 грн. 35 коп.;

- за видатковою накладною № 626 від 29.12.2014 на суму 54 150 грн. 72 коп. граничний строк оплати - 13.01.2015, а отже, в період прострочення з 14.01.2015 по 02.06.2015 3% річних складають 623 грн. 10 коп., а всього 10 523 грн. 72 коп.

При цьому, після проведеного розрахунку, судом було визначено розмір 3% річних за загальний період з 20.06.2013 по 02.06.2015, який є більшим, ніж визначено позивачем у розрахунку та позовній заяві.

При цьому, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума 3% річних в розмірі 10 150 грн. 01 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення 3% річних.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення 3% річних в розмірі 10 150 грн. 01 коп. визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню в наведеній сумі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також слід зазначити, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат (пункт 2.1 статті 4 Закону України "Про судовий збір").

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата з 1 січня 2015 року становить 1 218 грн. 00 коп. При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 23 328 грн. 41 коп. згідно з платіжним дорученням № 992 від 09.06.2015 (а.с.11), в той час, як при ціні позову в 1 166 419 грн. 76 коп. підлягав до сплати судовий збір в сумі 23 328 грн. 40 коп.

Таким чином, при звернені з позовом до суду позивач надмірно сплатив судовий збір в розмірі 0 грн. 01 коп. (23 328,41 грн. - 23 328,40 грн.).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, з державного бюджету України підлягає поверненню позивачу надмірно сплачений судовий збір в розмірі 0 грн. 01 коп.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Восток Руда" (52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, провулок Капітальний, 2; ідентифікаційний код 19354901) на користь Приватного акціонерного товариства "Промвибух" (69084, м.Запоріжжя, вул. Миколи Краснова, 14; ідентифікаційний код 32613399) - 710 934 грн. 72 коп. - основного боргу, 141 854 грн. 49 коп. - пені, 265 685 грн. 40 коп. - інфляційних втрат, 10 150 грн. 01 коп. - 3% річних, 22 572 грн. 49 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повернути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства "Промвибух" (69084, м. Запоріжжя, вул. Миколи Краснова, 14; ідентифікаційний код 32613399) надмірно сплачений судовий збір у сумі 0 грн. 01 коп., перерахований згідно платіжного доручення № 992 від 09.06.2015, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко