ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2015 р.Справа № 923/698/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Журавльова О.О.,

суддів: Савицького Я.Ф., Гладишевої Т.Я.

при секретарі судового засідання Селиверстовій М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Бочнюк К.Г., за довіреністю №24-11/1 від 24.11.2014р.

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОптЦентр"

на рішення господарського суду Херсонської області від 28 травня 2015 року

у справі №923/698/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікспак"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОптЦентр"

про стягнення 119149,77 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ "Мікспак" звернулось до господарського суду Херсонської області з позовом до ТОВ "ОптЦентр" про стягнення 119149,77 грн., з яких: 81064,80 грн. основного боргу, 7003,22 грн. процентів на товарний кредит, 14006,49 грн. пені, 16129,80 грн. інфляційних втрат та 945,46 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 28 травня 2015 року у справі №923/698/15 (суддя Чернявський В.В.) позовні вимоги ТОВ "Мікспак" задоволено частково: з відповідача на користь позивача стягнуто 81064,80 грн. основного боргу, 14003,73 грн. пені, 15109,63 грн. відшкодування втрат у зв'язку з інфляцією, 945,46 грн. 3% річних, 2222,47 грн. судового збору.

Приймаючи рішення господарський суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт порушення зобов'язання відповідачем в частині своєчасної оплати спірної заборгованості. Окрім того, господарський суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення вимог в частині стягнення 3% річних та частково задоволення вимог про стягнення пені та втрат від інфляції.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач (ТОВ "ОптЦентр") звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "Мікспак" в повному обсязі, з посиланням при цьому на не повне з'ясування господарським судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник скаржника (ТОВ "ОптЦентр") у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить відповідне поштове повідомлення від 03.06.2015р.

Представник позивача (ТОВ "Мікспак") у судовому засіданні надав пояснення, відповідно до яких позивач просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу ТОВ "ОптЦентр" без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд визнав за можливе розглянути апеляційну скаргу ТОВ "ОптЦентр" за відсутністю представника відповідача у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права, заслухавши представника позивача, апеляційний господарський суд дійшов до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 15.05.2014р. між ТОВ "Мікспак" (постачальник, позивач) та ТОВ "ОптЦентр" (покупець, відповідач) укладено договір постачання № 115 (надалі - договір), за яким постачальник зобов'язувався передати у власність покупця товари, а покупець - прийняти і оплатити їх (копія договору - на а.с.11-15).

В редакції протоколу розбіжностей до договору (копія на а.с.16-18) п.7.3 договору містить норму, за якою покупець зобов'язаний оплачувати реалізований ним товар щотижня, проте максимальний термін сплати за отриманий товар становить не більше 90 календарних днів з моменту отримання відповідної партії товару.

За п.8.1 договору в редакції протоколу розбіжностей у випадку порушення строків оплати товару покупець зобов'язується виплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення оплати товару.

Як стверджує позивач, на виконання умов договору останнім було поставлено на користь відповідача товар на загальну суму 82985,52 грн., що підтверджується видатковими накладними (а.с. 24-39) та довіреностями на отримання товару (а.с. 19-23) .

Позивач зауважує, що відповідачем отриманий товар частково оплачено, при цьому, несплаченим залишився товар на суму 81064,80 грн.

Вищенаведене стало підставою для звернення ТОВ "Мікспак" до господарського суду першої інстанції з відповідним позовом.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд дійшов до наступних висновків.

Статтею 175 ГК України встановлено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 202, 205 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підтвердження факту поставки позивачем було надано до суду копії видаткових накладних (а.с. 24-39) та довіреностей на отримання товару (а.с. 19-23).

При цьому, скаржник зазначає, що спірний товар відповідачу не поставлявся, підписи на видаткових накладних, наданих позивачем, не належать довіреній особі відповідача, а отже надані позивачем в обґрунтування позовної заяви документи не підтверджують факт здійснення спірних господарських операцій.

Відповідно до п.3.4.1 Інструкції „Про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським об'єднанням та громадянам дозволів на право відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів" затвердженої наказом МВС України від 11 січня 1999р. №17 відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств, установ і організацій, господарських об'єднань, суб'єктів господарської діяльності. Обов'язковому обліку підлягають печатки і штампи з повним найменуванням організацій. Порядок обліку, зберігання і використання інших видів печаток, штампів визначається відповідними відомчими інструкціями. Печатки і штампи повинні зберігатися в сейфах або металевих шафах.

При цьому, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів, в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, на підтвердження того, що печатка відповідача була втрачена, або мався незаконний доступ до такої печатки, окрім того, не надано також жодних доказів на підтвердження звернення відповідача до компетентних органів з приводу незаконного заволодіння печаткою відповідача третіми особами.

Таким чином, відповідач, як суб'єкт підприємницької діяльності, несе повну відповідальність за законність користування його печаткою, а також особисто відповідає за її використання, в тому числі за засвідчення довіреностей на отримання товару.

З наявних копій довіреностей на отримання спірних матеріальних цінностей (а.с.19-23) вбачається, що всі вони скріплені печатками підприємства відповідача, при цьому, зразок відбитку печатки, якими скріплювались довіреності співпадає із зразком печатки, яким скріплено спірний договір.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Статтею 1 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною 2 ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено перелік основних реквізитів первинних бухгалтерських документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Такими реквізитами є: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиниця виміру господарської операції; посади осіб відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги наявність на кожній спірній видатковій накладній посилання на номер та дату довіреності на отримання ТМЦ та підпис відповідальної особи відповідача, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що надані позивачем видаткові накладні відповідають вимогам чинного законодавства, які ставляться до документів первинного бухгалтерського обліку та засвідчують факт відповідної поставки спірного товару на загальну суму 82985,52 грн.

При цьому, апеляційний господарський суд зауважує, що доводи відповідача стосовно того, що спірні видаткові накладні підписувала невідома особа, не приймаються судом до уваги з огляду на необґрунтованість таких доводів, спростування їх матеріалами справи та волевиявленням відповідача в частині передачі позивачу відповідних довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Враховуючи викладене, у відповідача виникли зобов'язання за спірним договором щодо оплати отриманого товару.

За вимогами ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний господарський суд зауважує, що відповідачем не надано жодних доказів, в розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України, на підтвердження погашення або відсутності відповідної заборгованості у розмірі 81064,80 грн.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги матеріали, обставини справи та норми чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги ТОВ "Мікспак" в частині стягнення з відповідача 81064,80 грн. основного боргу є доведеними, обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 7003,22 грн. процентів на товарний кредит, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

7003,22 грн. в якості відсотків за користування товарним кредитом позивачем заявлено до стягнення з такою мотивацією: "товар відповідно до накладних поставлявся відповідачу на умовах товарного кредиту. Відповідно до ст.536 ЦК України та ч.6 ст.231 ГК України розмір процентів за товарний кредит дорівнює обліковій ставці Національного банку України".

Вивченням судом тексту накладних, договору встановлено відсутність умов товарного кредиту за ними.

За статтею 536 ЦК України зазначено про відсотки за користування чужими коштами, а за ст.230 ГК України - про штрафні санкції. Ні те, ні інше (ні проценти за користування чужими коштами, ні штрафні санкції) за природою не є заявленими до стягнення процентами за товарний кредит.

Враховуючи наведене, оскільки проценти за товарний кредит (саме їх ідентифіковано за назвою у предметі позовних вимог, а не штрафні санкції чи відсотки за користування чужими коштами) не передбачені договором, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду, що їх не може бути стягнуто з огляду на наведений зміст ст.526 ЦК України, а отже у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог ТОВ "Мікспак" в частині стягнення з відповідача 14006,49 грн. пені, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 229 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

За умовами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Також, відповідно до ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Дослідивши наданий позивачем розрахунок пені, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що вказаний розрахунок має помилки та приймає розрахунок пені, наданий місцевим господарським судом.

Таким чином, апеляційний господарський суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ "Мікспак" в частині стягнення з відповідача 14003,73 грн. пені.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних та втрат від інфляції, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши надані позивачем розрахунки відсотків річних та втрат від інфляції, апеляційний господарський суд погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що розрахунок річних складено вірно та відповідно вимог чинного законодавства, а розрахунок втрат від інфляції складено з помилками. Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, який надав місцевий господарський суд, колегія суддів приймає такий розрахунок як такий, що відповідає вимогам законодавства.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 15109,63 грн. відшкодування втрат у зв'язку з інфляцією та 945,46 грн. 3% річних

Решта доказів, наданих сторонами, не стосуються предмету позову та не спростовують вищенаведених висновків апеляційного господарського суду.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, та матеріали справи не спростовують вищенаведені висновки суду першої інстанції, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване судове рішення прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

За таких обставин оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОптЦентр" - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Херсонської області від 28 травня 2015 року у справі №923/698/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОптЦентр" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Судді О.О. Журавльов Я.Ф Савицький Т.Я. Гладишева