ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.07.15р. Справа № 904/4057/15

За позовом Фізичної особи-підприємця Дюдя Олександра Сергійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА-СТРУКТУРА"

про визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним та стягнення 85802,42грн.

Суддя Юзіков С.Г.

Представники:

Позивача - Колбасенко О.О., адвокат, свідоцтво №2424 від 16.01.12р., договір №Г-01/04.2015 від 28.04.15р.

Відповідача - Пасько А.О., довіреність №б/н від 13.07.15р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просив визнання недійсним договір оренди нежитлового приміщення, укладеного з відповідачем та стягнути з Відповідача 85 802,42 грн.

30.06.15р. Позивач подав суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій просив визнати договір оренди нежитлового приміщення недійсним, разом зі всіма додатками до нього, з моменту укладання, застосувати наслідки недійсності правочину (реституцію). Вказав, що Відповідачем відшкодовані Позивачеві 85 802,42 грн. та судовий збір у добровільному порядку, після подачі до господарського суду позовної заяви.

Позовні вимоги у даній справі мотивовані тим, що укладаючи спірний договір Відповідач, знаючи, що об'єкт оренди не введений у експлуатацію та право власності на це нерухоме майно не зареєстроване, замовчуючи відсутність у Відповідача права розпоряджатися майном (укладання договорів оренди) Відповідач порушив вимоги ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 230 ЦК України та інші норми закону.

Відповідач позов заперечує, просить провадження у справі припинити, за відсутністю предмету спору на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки 25.05.15р. сторони дійшли згоди про дострокове розірвання Договору оренди № Ф/П/А-21 від 18.03.15р., про що укладено додаткову угоду. Відповідно до зазначеної додаткової угоди, Відповідач зобов'язався повернути Позивачеві кошти сплачені за договором, які є предметом спору у даній справі. Окрім того, умовами додаткової угоди передбачено, що сторони не мають жодних претензій одна до одної. В подальшому, 26.05.15р. кошти, сплачені Позивачем за договором оренди, Відповідач повернув Позивачеві та 29.05.15р. Відповідачем Позивачеві компенсовано витрати зі сплати судового збору. Підписанням додаткової угоди Позивач визнав дійсність договору оренди та визнав відсутність претензій до Відповідача, отже всі вимоги за позовом вичерпані і на даний час відсутній предмет спору.

Розгляд справи відкладався.

Справа, згідно зі ст. 75 ГПК України, розглядається за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

18.03.15р. сторонами укладено договір оренди нежитлового приміщення № Ф/П/А-21 (далі Договір), за п. 1.1 якого Орендодавець (Відповідач) зобов'язався передати, а Орендар (Позивач) - прийняти у строкове оплатне використання (оренду) частину нежитлового приміщення загальною площею 39,8 м2, помічену на схемі (Додаток № 1), у Торговому комплексі (далі за текстом "ТК"), розміщеному за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.Пастера, в районі будинків № 6, № 8 та вул. Фрунзе в районі будинку № 7, який в подальшому іменується "Об'єкт оренди". Додаток № 1 є невід'ємною частиною даного Договору.

Пунктом 1.2 Договору обумовлено, що Об'єкт оренди надається для організації і здійснення у ньому комерційної діяльності згідно з Додатком № 2, який є невід'ємною частиною Договору.

Згідно з п. 1.5 Договору будівництво Торгівельного комплекту ведеться Орендодавцем згідно з дозвільною документацією, оформленою в установленому порядку та передбаченою чинним законодавством.

Відповідно до п. 1.6 Договору після отримання Орендодавцем документів, підтверджуючих його право власності на Об'єкт оренди, Орендодавець зобов'язується повідомити Орендаря та внести відповідні зміни в даний Договір шляхом підписання Додаткової угоди, яка є невід'ємною частиною даного Договору.

Орієнтовна дата відкриття Торговельного комплексу - 29.05.15р….(п.1.7 Договору).

Пунктом 2.1 Договору сторони обумовили, що орендна плата за період з моменту передачі Об'єкта оренди за Актом приймання-передачі під ремонтно-оздоблювальні роботи до моменту підписання Акту про відкриття Об'єкта оренди для відвідувачів не оплачується у зв'язку із затратами Орендаря на проведення ремонтно-оздоблювальних робіт Об'єкта оренди. Проект вищевказаних робіт повинен бути узгоджений з Орендодавцем.

У пункті 6.1 Договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами. Строк оренди визначається з моменту підписання Акта про відкриття "Об'єкта оренди" для відвідувачів та діє до 29.02.16р.

Відповідно до п. 2.3 Договору, Орендар протягом п'яти банківських днів з моменту підписання Договору вносить на розрахунковий рахунок Орендодавця суму в розмірі 63 977,67 грн., у тому числі ПДВ, яка зараховується за Договором наступним чином:

- 21 325,89грн., у тому числі ПДВ - орендна плата за перший календарний місяць, починаючи з моменту підписання Акту про відкриття Об'єкта оренди для відвідувачів;

- 42 651,78 грн., у тому числі ПДВ - є завдатком, який у випадку порушення або невиконання (неналежного виконання) Орендарем своїх зобов'язань за Договором, у тому числі: прострочки Орендарем оплати будь-яких платежів за Договором, відмови Орендаря від оренди, поверненню не підлягає.

За п. 2.14 Договору Орендар зобов'язався на підставі рахунку, наданого Орендодавцем компенсувати суму в розмірі 87 299,00грн., у тому числі ПДВ - вартість робіт та матеріалів, пов'язаних з приведенням Об'єкту оренди до стану, яке відповідає вимогам Технічної специфікації (Додаток № 3). Вказану суму Орендар вносить на розрахунковий рахунок Орендодавця згідно з графіком:

- 21 824,75 грн. у тому числі ПДВ - в строк до 25.03.15р.;

- 21 824,75 грн. у тому числі ПДВ - в строк до 25.07.15р.;

- 21 824,75 грн. у тому числі ПДВ - в строк до 25.10.15р.;

- 21 824,75 грн. у тому числі ПДВ - в строк до 25.01.16р.

На виконання п. 2.3, 2.14 Договору Позивачем 24.03.15р. сплачено Відповідачеві 63 977,67 грн. та 21 824,75 грн., а всього 85 802,42 грн., що підтверджується банківськими квитанціями, копії яких додані до матеріалів справи і не заперечується Відповідачем.

30.06.15р. Позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій просив суд визнати договір оренди нежитлового приміщення недійсним, разом зі всіма додатками до нього, з моменту укладання, застосувати наслідки недійсності правочину (реституцію). Вказав, що Відповідачем відшкодовані Позивачеві 85 802,42 грн. і судовий збір у добровільному порядку, після подачі до господарського суду позовної заяви.

Відповідач просив провадження у справі припинити, за відсутністю предмету спору на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки 25.05.15р. сторони дійшли згоди про дострокове розірвання Договору оренди № Ф/П/А-21 від 18.03.15р., про що укладено додаткову угоду й Позивачеві повернуто 85 802,42 грн. і відшкодовано судовий збір.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі Договору, є господарськими зобов'язаннями, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України).

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (ч. 4 ст. 635 ЦК України).

Попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (ч. 1 ст. 635 ЦК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Цією нормою визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У абзаці 5 п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з п. 19, 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.09р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 1 ст. 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін (п. 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За результатом аналізу спірного Договору, (зокрема його п. 1.5, 1.6, 1.7, 2.1, 6.1 та ін.) виходячи з фактичних правовідносин, що відбулись між сторонами, суд розцінює спірний договір, як договір про наміри оренди майна, після отримання Орендодавцем документів, підтверджуючих його право власності на Об'єкт оренди, повідомлення про це Орендаря та внесення відповідних змін в Договір шляхом підписання Додаткової угоди, яка буде невід'ємною частиною Договору.

З оспорюваного Договору вбачається, що Позивач був повідомлений, що на момент укладання Договору об'єкт оренди ще будується Відповідачем, що за Відповідачем не оформлено правоустановчі документи на об'єкт оренди (Торгівельного центру) і погодився на внесення відповідних змін в даний Договір після оформлення Відповідачем правовстановлюючих документів шляхом підписання Додаткової угоди, яка буде невід'ємною частиною Договору.

З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину сторонами не порушено вимоги, встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203, 230 ЦК України.

З наведених підстав, суд не погоджується з Позивачем, що оспорюваний правочин ним вчинено під впливом обману з боку Відповідача.

До того ж, 25.05.15р. сторони дійшли згоди про дострокове розірвання спірного договору, про що укладено додаткову угоду. 26.05.15р. передоплата, внесена Позивачем за Договором, повернута йому Відповідачем. Також Відповідачем Позивачеві відшкодовано витрати зі сплати судового збору.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов (за зменшеними вимогами) задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 49 ГПК України господарські витрати у справі слід покласти на Позивача.

Керуючись ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання його повного тексту.

Суддя С.Г. Юзіков

Рішення підписане ____________