ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2015 р. Справа№ 914/1799/15

За позовом: ОСОБА_1, м. Львів,
до відповідача 1:Фермерського господарства "Любомир-МГ", с. Новосільці,
відповідача 2:ОСОБА_2, м. Львів,
за участю третьої особи :ОСОБА_3, с. Зубра,
про: визнання пунктів статуту недійсними, вчинення дій.
Суддя Матвіїв Р.І., при секретарі Зубкович Д.С.
За участю представників:
позивача:ОСОБА_4 - договір від 26.06.2015 р.,
відповідача 1:ОСОБА_5 - довіреність від 24.03.2015 р.,
відповідача 2:не з'явився,
третя особа:ОСОБА_6 - довіреність від 22.12.2014 р.,
На розгляд господарського суду Львівської області подано позов ОСОБА_1 до фермерського господарства "Любомир-МГ" та ОСОБА_2 про стягнення суми належної частки в статутному капіталі фермерського господарства. Ухвалою від 08.06.2015 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 30.06.2015 р. Рух справи відображено у попередніх ухвалах суду. Ухвалою господарського суду Львівської області від 09.07.2015 р. залучено до участі у справі ОСОБА_3 як третю особу на стороні відповідача 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що положення пунктів 3.3 та 3.8.11 статут фермерського господарства "Любомир-МГ" не відповідають статті 20 Закону України "Про фермерське господарства". Крім того, просить здійснити перерозподіл часток у складеному капіталі у зв'язку з їх не відповідності до реального співвідношення трудової та фінансової участі. Також просить скликати загальні збори членів господарства для приведення положень статуту до вимог закону та зобов'язати фермерське господарство зареєструвати відповідні зміни до статут.

В судове засідання 09.07.2015 р. позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог. Ухвалою суду від 13.07.2015 р. залишено подану заяву без розгляду.

Відповідач у поданому відзиві заперечив проти позовних вимог, оскільки право на внесення змін до статуту фермерського господарства належить до виключної компетенції загальних зборів членів господарства. Вказав на те, що положення пунктів 3.3, 3.8.11 Статуту не відповідають вимогам статті 20 Закону України "Про фермерське господарство".

Третя особа у поданому поясненні вважає позовні вимоги безпідставними. Заперечив з приводу отримання примірника позовної заяви. З цього приводу, суд зазначає, що до матеріалів позову долучено опис вкладення до цінного листа із відміткою відділення поштового зв'язку. Крім того, в судовому засіданні від 15.07.2015 р. оголошувалась перерва для надання можливості представнику третьої особи ознайомитись з матеріалами справи.

В судовому засіданні від 15.07.2015 р. третьою особою усно заявлено про застосування позовної давності.

Суд не бере до уваги, вказану заяву про застосування позовної давності третьої особи, оскільки заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб (пункт 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 р. №10).

Вислухавши представників сторін і третьої особи, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив таке.

Як убачається із положень пункту 3.2 статуту фермерського господарства "Любомир-МГ" (надалі - Статут) членами (засновниками) господарства є ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3.

За умовами пункту 3.3 Статуту члени господарства є власниками майна господарства, що належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частках. Члени господарства володіють, користуються та розпоряджаються майном, що є їх власністю беручи до уваги мету, предмет статутної діяльності та призначення майна.

Пунктом 3.8.11 Статуту визначено, що член господарства, який виходить із господарства має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у складеному капіталі господарства. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці члена господарства у складеному капіталі, а також порядок і терміни її виплати встановлюються за погодженням членів господарства, в разі не досягнення згоди - судом.

При ухваленні рішення суд керувався таким.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсними положень зазначених пунктів Статуту, які, на думку позивача, встановлюють інші засади правового статусу майна, ніж ті, що встановлено статтею 20 Закону України "Про фермерське господарство".

Статут юридичної особи за змістом частини другої статті 20 Господарського кодексу України є актом, який визначає правовий статус юридичної особи, оскільки він містить норми, обов'язкові для учасників товариства, його посадових осіб та інших працівників, а також визначає порядок затвердження та внесення змін до статуту. Підставами для визнання акта, в тому числі статуту, недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство діє на основі Статуту. У Статуті зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.

Статтею 20 Закону України "Про фермерське господарство" майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Тобто правомочності для володіння, користування та розпорядження майном господарства належить цьому фермерському господарству.

Таким чином, передбачене Законом України "Про фермерське господарство" правило щодо суб'єкта власності господарства повинно дублюватися і в Статуті. Положення Статуту фермерського господарства, яке встановлює інше правило щодо власника майна, є таким, що суперечить закону.

Натомість із положень пункту 3.3 Статуту вбачається, що члени господарства є власниками майна господарства, що належить їм на праві спільної часткової власності в рівних частках. Члени господарства володіють, користуються та розпоряджаються майном, що є їх власністю беручи до уваги мету, предмет статутної діяльності та призначення майна.

Проте, іншими пунктами Статуту визначено, що господарство є власником майна, переданого йому членами господарства у власність як вклад до складеного капіталу (пункт 7.1.1). Господарство здійснює володіння, користування та розпорядження майном, яке йому належить, у відповідності до мети своєї діяльності та його призначенням (пункт 7.3).

Передбачивши оскаржуваним пунктом 3.3 Статуту іншого суб'єкта права власності на майно фермерського господарства, члени господарства фактично вказали взаємовиключні положення та створили суперечність щодо власника майна, що є порушенням зазначених вище правових норм.

За таких обставин, коли положення пункту 3.3 Статуту не відповідають вимогам Закону України "Про фермерське господарство", позовні вимоги в частині визнання недійсним вказаного пункту Статуту є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, оскільки порушують вимоги законодавства та законні права позивача на відповідність установчих документів господарства вимогам чинного законодавства. Разом з тим, суд звертає увагу учасників процесу, що суд дає оцінку лише положенню про правовий статус майна фермерського господарства, не зачіпаючи відносин розподілу майнової участі членів такого господарства.

Пунктом 3.8.11 Статуту визначено, що член господарства, який виходить із господарства, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у складеному капіталі господарства. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці члена господарства у складеному капіталі, а також порядок і терміни її виплати встановлюються за погодженням членів господарства, в разі не досягнення згоди - судом.

Положення наведеного пункту Статуту не суперечить статті 20 Закону України "Про фермерське господарство", в якій визначено, що член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються Статутом фермерського господарства.

Учасники (засновники) господарства у Статуті встановили, що порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці члена господарства у складеному капіталі, а також порядок і терміни її виплати встановлюються за погодженням членів господарства. Тому різниця у формулюваннях «право одержати вартість частини майна (п. 3.18 Статуту)» та «право на отримання частки майна (ст. 20 закону України "Про фермерське господарство"), у сукупності із положенням п 3.18 Статуту про погодження членами господарства порядку, способу визначення вартості частини майна, що пропорційна частці члена господарства у складеному капіталі, а також порядку і терміну її виплати, не дає підстав суду встановити ні факту порушення вимог чинного законодавства пунктом 3.18 Статуту, ні законних прав та інтересів позивача - учасника господарства даною нормою Статуту.

Окрім цього, позивач не виходить з господарства станом на момент розгляду справи судом, і його права щодо майна господарства у випадку його виходу не порушені, механізм його виходу не розпочався і вимоги є частково передчасними.

Таким чином, суд не вбачає правових підстав, для визнання недійсним пункту 3.8.11 Статуту.

При розгляді вимоги про визначення розміру реальних часток у складеному капіталі фермерського господарства "Любомир-МГ" суд враховує таке.

Пунктом 4.1 Статуту визначено, що вищим органом управління господарством є загальні збори членів господарства, які можуть приймати рішення з будь-яких питань діяльності господарства.

Відповідно до положень пункту 4.2.8 Статуту до виключної компетенції загальних зборів господарства належить прийняття рішення про можливість передачі частки у складеному капіталі господарства від однієї особи до іншої, а також про придбання господарством частки члена господарства.

Із положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 р. №13 "Про судову практику розгляду корпоративних спорів", рекомендацій Президії Вищого господарського суду України "Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин" від 28.12.2007 року № 04-5/14 вбачається, що суди не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції загальних зборів.

Крім того, позивач не подав жодних належних доказів на підтвердження власної позиції про зміну реальних часток у складеному капіталі фермерського господарства "Любомир-МГ".

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки такі є безпідставними.

У задоволенні позовної вимоги про зобов'язання відповідача 2 скликати загальні збори членів фермерського господарства суд відмовляє, керуючись наступним.

Суд зазначає, що статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Відповідно до положень статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який не передбачено чинним законодавством України, аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суду України у постанові від 30.11.2011 р. у справі №5015/323/11.

Згідно з п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року N 18 господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Крім цього, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до п. 4.9 Статуту Голова Загальних Зборів відповідає за виконання всіх процедурних питань, пов'язаних із скликанням і веденням чергових і позачергових Загальних Зборів членів господарства. А заява позивача від 01.12.2014 року адресована голові господарства, а не голові Загальних Зборів.

Крім цього, позивач не вказав які саме збори він бажає скликати: чергові чи позачергові, а Статут господарства не встановлює строку для скликання позачергових Загальних Зборів.

Тому, відсутність реакції господарства на заяву про скликання загальних зборів не порушує законних прав та інтересів позивача, який при відповідному зверненні порушив процедурний порядок звернення, передбачений п. 4.9 Статуту.

Крім цього, всупереч Статуту заява про скликання зборів містить вимогу про скликання загальних зборів з порядком денним про встановлення реальних часток в розподілі, який (розподіл) не відповідає Статуту та жодним рішенням Загальних Зборів членів господарства, а також містить вимогу про приведення Статуту у відповідність до вимог законодавства.

Законні права та інтереси позивача не порушені відповідачем 2, а обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає чинному законодавству. За таких обставин, заявлена позовна вимога про зобов'язання відповідача 2 скликати загальні збори членів фермерського господарства є безпідставною.

Вимогу про зобов'язання відповідача 1 зареєструвати Статут фермерського господарства у новій редакції суд вважає необґрунтованою з урахуванням наступного.

Відповідно до положень частини третьої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" зміни до установчих документів юридичної особи, а також зміна прізвища та/або імені, та/або по батькові (далі - імені) або місця проживання фізичної особи - підприємця підлягають обов'язковій державній реєстрації шляхом внесення відповідних змін до записів Єдиного державного реєстру в порядку, встановленому цим Законом.

Отож, фермерське господарство "Любомир-МГ" в силу положень закону зобов'язано здійснити державну реєстрацію зміни до установчих документів юридичної особи. Встановлення додаткового дублювання такого обов'язку у рішенні суду не потрібно для його здійснення. Позивачем не визначено та не підтверджено доказами обставин, за яких обов'язок щодо державної реєстрації зміни до установчих документів може бути не виконаний та потребує заходів примусу.

Тому суд вважає позовні вимоги про зобов'язання відповідача 1 зареєструвати Статут фермерського господарства у новій редакції в цій частині безпідставними.

Крім цього суд звертає увагу позивача на наступне. Суд ухвалою про порушення провадження залучив до участі у справі у процесуальному статусі відповідача 2 ОСОБА_2 на підставі позовної заяви від 04.06.2015 року. Позовні вимоги № 4 (про зобов'язання відповідача 2 скликати загальні збори членів фермерського господарства) та № 5 (про зобов'язання відповідача 1 зареєструвати Статут фермерського господарства у новій редакції) конкретно заявлені позивачем до відповідача 2 та відповідача 1 відповідно. А позовні вимоги №№ 1, 2 та 3 заявлені позивачем без зазначення конкретних відповідачів. В процесі розгляду справи позивач свої вимоги щодо особи відповідача за всіма вимогами не уточнював. Тому суд вважає, що вимоги №№ 1, 2 та 3 (про визнання недійсними пунктів Статуту та визнання реальних часток у складеному капіталі господарства) заявлені позивачем до обох відповідачів.

Суд встановив, що позовні вимоги №№ 1, 2 та 3 (про визнання недійсними пунктів Статуту та визнання реальних часток у складеному капіталі господарства) до відповідача 2 не підлягають до задоволення, оскільки матеріалами справи не підтверджується порушення жодного права позивача відповідачем 2, а належним відповідачем за такими вимогами є відповідач 1 - господарство, - як емітент майнових та немайнових прав, котрими наділяються після створення господарства його учасники.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про безпідставність перших трьох позовних вимог до відповідача 2, також наведений вище висновок суду про безпідставність позовної вимоги № 4 до відповідача 2, а також те, що позовна вимога № 5 заявлена виключно до відповідача 1, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні всіх чотирьох позовних вимог до відповідача 2.

Відповідно до статей 33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Розподіл судового збору (та інших сум судових витрат) між сторонами здійснюється згідно з судовим рішенням, прийнятим по суті справи, з урахуванням приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 р. №7 якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні (стаття 77 ГПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Як убачається із позову, позивачем заявлено 5 позовних вимог, з них здійснено оплату лише за 3 вимоги. Враховуючи задоволення однієї позовної вимоги немайнового характеру, за результатами вирішення спору суд вважає за необхідне достягнути недоплачену суму судового збору з позивача у сумі 2.436,00 грн. в дохід державного бюджету, а відшкодування сплаченого судового збору за задоволену позовну вимогу покласти на відповідача 1.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 33, 34, 43, 82, 83, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги до фермерського господарства "Любомир-МГ" задовольнити частково.

2. Визнати недійсним пункт 3.3 Статуту Фермерського господарства "Любомир-МГ", затвердженого Загальними зборами Засновників фермерського господарства «Любомир-МГ» та зареєстрованого державним реєстратором Жидачівського району Львівської області 08.11.2005 року за номером запису 0000165.

3. В задоволенні решти позовних вимог до Фермерського господарства "Любомир-МГ" відмовити.

4. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовити повністю.

5. Стягнути з Фермерського господарства "Любомир-МГ" (адреса: вулиця Польова, будинок 1, село Новосільці, Жидачівський район, Львівська область, 81765; ідентифікаційний код 33506270) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, 79049; ідентифікаційний код НОМЕР_1) 1.218,00 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

6. Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1, 79049; ідентифікаційний код НОМЕР_1) в дохід державного бюджету України 2.436,00 грн. судового збору.

7. Наказ видати в порядку статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

8. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 - 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17.07.2015 р.

Суддя Матвіїв Р.І.