ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.07.15р. Справа № 904/4583/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго", 74900, вул. Паризької комуни, 6, м. Нова Каховка, Херсонська обл.

до

відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмотек", 49000, вул.Макарова, 14а, кв. 7, м. Дніпропетровськ

відповідача-2 Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Південний", 65069, вул. Краснова, 6/1, м. Одеса

про визнання недійсним договору поруки від 17.04.2013 року

Суддя Панна С.П.

Представники:

від позивача Матвєєва-Вац Н.В. - представник за довіреністю від 06.05.2015 року

від відповідача-1 не з'явився

від відповідача-2 Іваніченко Т.А. - начальник юридичного відділу Регіонального відділення за довіреністю від 26.08.2014 року за № 2

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Південенерго" звернулась до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестмотек" та Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Південний" про визнання недійсним договором поруки від 17.04.2013 року, укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним: характер правовідносин поручительства передбачає певний довірчий зв'язок або інший комерційний зв'язок, ґрунтуючись на якому одна особа бере на себе зобов'язання за іншу. За умовами ст. 558 Цивільного кодексу України поручитель має право на оплату послуг, наданих боржнику, але умовами спірного договору поруки не передбачено вигоди поручителю за взяті на себе зобов'язання, в тому числі ТОВ "Південенерго" не брав на себе зобов'язань оплачувати поручительство ТОВ "Інвестмотек", тобто надання останнім поруки на оплатній основі є неможливим, а безоплатно - суперечить меті господарської діяльності. Спірний договір поруки укладено після закінчення строку дії кредитного договору №332/2 від 11.01.2008 року, в забезпечення якого й був укладений. Матеріально-фінансовий стан ТОВ "Інвестмотек" не надає можливості солідарно з ТОВ "Південенерго" відповідати за зобов'язаннями в розмірі 21000000,00 грн., що передбачено п. 1.1 договору поруки, оскільки статутний капітал відповідача-1 становить лише 1000000,00 грн. Крім того, відповідачем-1 не вчинено жодних дій по виконанню договору поруки, тобто спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а укладений лише з метою визначення підсудності справи.

Відповідач-1 мотивований відзив на позовну заяву не надав, в судові засідання 17.06.2015 року, 01.07.2015 року, 16.07.2015 року не з'явився.

Відповідач-2 з позовними вимогами не погоджується (заперечення на позовну заяву від 17.06.2015 року) посилаючись на те, що:

- банк звернувся до з позовом з метою стягнення заборгованості за кредитним договором в тому числі і з ТОВ "Інвестмотек", чим реалізував своє право, передбачене договором поруки;

- не встановлення у договорі поруки розміру оплати поручителя не суперечить чинному законодавству, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3, ст. 12 Цивільного кодексу України, загальними засадами судочинства є свобода договору;

- виходячи з положень ст. ст. 1, 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" відповідач-1 не є фінансовою установою, а тому посилання позивача на обов'язковість отримання прибутку за договором поруки є необґрунтованими;

- розмір статутного капіталу не є підставою для визначення кредитоспроможності підприємства (статутний капітал позивача складає 9375,00 грн.);

- позивачем не доведено, що спірний договір поруки порушує права й зобов'язання ТОВ "Південенерго".

Відповідачем-1 16.06.2015 року подано до суду клопотання від 16.06.2015 року про відкладення розгляду справи.

Клопотання задоволено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2015 року.

Позивачем 15.06.2015 року подавалось клопотання від 11.06.2015 року за № 171 про витребування доказів.

Клопотання задоволено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2015 року.

За ініціативою суду справа розглядалась у режимі відеоконференції.

Відповідно до п. 1.1 статуту ПАТ АБ "Південний", затвердженого Загальними зборами акціонерів 21.09.2009 року (протокол № 15), Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк "Південний" є правонаступником Відкритого акціонерного товариства Акціонерний Банк "Південний".

Справа згідно зі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у справі оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

11.01.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Південенерго", як позичальником, та Відкритим акціонерним товариством Акціонерним банком "Південний", як банком, укладено кредитний договір № 332/2 за змістом п. 1.1 якого банк зобов'язався відкрити позичальнику кредитну лінію, а позичальник зобов'язався повернути заборгованість за кредитною лінією 30.12.2010 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 17% річних.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 29.12.2011 року до кредитного договору № 332/2 від 11.01.2008 року внесено зміни до п. 1.1 кредитного договору та викладеного його у наступній редакції: банк зобов'язався відкрити позичальнику кредитну лінію, а позичальник зобов'язався повернути заборгованість за кредитною лінією 27.12.2012 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14% річних; в разі невиконання позичальником графіку зниження ліміту кредитної лінії, який є невід'ємною частиною даного договору і міститься у додатку № 1 до договору, розмір процентної ставки збільшується до 24% на суму невиконаного графіку (а. с. 16 зі зворотної сторони).

Цілі, на які надається кредит: для проведення будівельних робіт, розвитку виробництва та придбання земельної ділянки (п. 1.2 договору).

Забезпеченням зобов'язань за даним договором є іпотека нежитлової будівлі, механічно-заготівельний цех, який знаходиться за адресою: Херсонська обл., м. Нова Каховка, вул. Горького, б. 9-ж. Договір іпотеки є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.3 договору).

Пунктом 1.5 договору передбачено, що загальна сума зобов'язань позичальника за кредитною лінію може збільшуватись при акцепті банком наступних заявок, не перевищуючи при цьому максимальної суми (ліміту кредитної лінії) в розмірі 15 000 000,00 грн. При досягненні позичальником максимальної суми нові заявки банком не розглядаються до часткового або повного повернення заборгованості. Після повернення заборгованості позичальник може надавати до банку нові заявки в межах чинного ліміту кредитної лінії. Ліміт кредитної лінії зменшується відповідно до графіка зниження ліміту кредитної лінії, який є невід'ємною частиною даного договору і міститься у додатку № 1 до договору.

Кредит надається шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок позичальника, або шляхом оплати наданих позичальником платіжних документів безпосередньо з позичкового рахунку. Повернення кредиту здійснюється позичальником на позичковий рахунок банку (п. 2.1 договору).

Проценти за користування кредитною лінією нараховуються в період користування кредитом щомісячно на щоденний фактичний залишок позичкового рахунку за календарне число днів користування кредитом за ставкою, встановленою у п. 1.1 даного договору (п. 2.2 договору).

Даний договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за даним договором (п. 5.1 договору).

Як зазначив позивач в позовній заяві, умови вищевказаного договору ТОВ "Південенерго" щодо сплати боргу за кредитом та процентами останнім не виконані.

17.04.2013 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком "Південний", як кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестмотек", як поручителем, укладено договір поруки без номеру за змістом п. 1.1 якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за порушення ТОВ "Південенерго" його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 332/2 від 11.01.2008 року та всіх додаткових угод до нього, в тому числі і тих, що будуть укладені в майбутньому, згідно з яким кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит на суму 21 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язався у розмірі, на умовах та в строки, визначені в кредитному договорі, повернути кредитору кредит, сплатити відсотки за фактичний термін користування кредитом, а також сплатити штрафи та пені, передбачені умовами кредитного договору та обраховані кредитором; поручитель також поручається перед кредитором за повернення грошових коштів, які згідно вимог чинного законодавства позичальник зобов'язаний буде повернути кредитору у разі визнання кредитного договору недійсним.

Пунктом 1.3 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, за всіма зобов'язаннями останнього за кредитним договором (відповідальність поручителя і позичальника є солідарною), в тому числі як по сплаті основного боргу за кредитом в розмірі неповерненої у термін суми кредиту, але не більше 21000000,00 грн., відсотків за користування кредитом, нарахованих відповідно до кредитного договору, але не більше 5 130 000,00 грн., усе разом: 26130000,00 грн., так і по сплаті неустойки у вигляді пені, штрафів, передбачених кредитним договором, збитків кредитора внаслідок невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, а також будь-яких платежів, передбачених кредитним договором, усім своїм майном і засобами, на які може бути звернене стягнення відповідно до чинного законодавства України. У випадку зміни терміну повернення кредиту за кредитним договором у поручителя виникає додаткова солідарна відповідальність по сплаті відсотків, нарахованих кредитором за фактичний період користування кредитом.

Поручитель повідомлений та згоден з тим, що права вимоги за кредитним договором можуть бути переуступлені на користь третьої особи, а також може відбутись зміна сторони кредитного договору у разі смерті/реорганізації позичальника. У разі переуступлення прав вимоги за кредитним договором, або заміни сторони у кредитному договорі зобов'язання поручителя, зазначені у цьому договорі, зберігають чинність.

Порука припиняється після закінчення трирічного строку, але не раніше ніж 17.04.2016 року (п. 1.7 договору).

При невиконанні (повному або частковому) позичальником своїх зобов'язань по кредитному договору у терміни, зазначені у кредитному договорі, поручитель зобов'язується (не пізніше наступного дня від дати виникнення прострочення позичальником за кредитним договором) сплатити кредитору несплачену суму основного боргу за кредитом та відсотки за фактичний термін користування кредитом, а також сплатити обраховану кредитором неустойку у вигляді пені, штрафів, передбачених кредитним договором, а також інші суми, які позичальник повинен сплатити відповідно до кредитного договору (п. 2.1 договору).

За приписами п. 2.2.1 договору кредитор має право у випадку невиконання позичальником обов'язків за кредитним договором звернутись до поручителя з вимогою про виконання поручителем за позичальника зобов'язання, забезпеченого порукою за цим договором.

Після повного виконання поручителем зобов'язань за цим договором, поручитель набуває права вимоги кредитора до позичальника за кредитним договором, а кредитор передає документи, що підтверджують ці права (п. 4.1 договору).

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання вищевказаного договору поруки від 17.04.2013 року недійсним, оскільки даний правочин є фіктивним й не спрямований на настання реальних наслідків.

В позові належить відмовити з огляду на наступне:

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, зокрема шляхом визнання правочину недійсним. Кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, у тому числі шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом (ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За змістом ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року за № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" фіктивний правочин (ст. 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як встановлено в судових засіданнях, відповідач-1, уклавши договір поруки мав своєю метою додатково забезпечити виконання позивачем зобов'язання щодо повернення банку кредитних коштів та сплати процентів, оскільки станом на дату укладання договору поруки заборгованість за кредитним договором не була погашена перед ПАТ АТ "Південний" в повному обсязі, що підтвердив позивач в позовній заяві.

Суд вважає, що факт звернення ПАТ АБ "Південний" з позовом до Київського районного суду м. Одеси про солідарне стягнення з боржника - ТОВ "Південенерго" та поручителя - ТОВ "Інвестмотек" боргу за кредитним договором № 332/2 від 11.01.2008 року з додатковими угодами до нього й договором поруки від 17.04.2013 року свідчить про реалізацію права відповідача-2, передбачене спірним договором поруки від 17.04.2013 року.

Отже, позивач зобов'язаний довести доказами наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, що узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові від 06.04.2015 року по справі № 904/8542/14.

При цьому, суд зважає на те, що позивач у позовній заяві та в судових засіданнях наводить припущення щодо мети укладання договору поруки та можливості відповідача-1 виконувати його умови, але доказів на підтвердження цих припущень позивачем не надано.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено наступне: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 Господарського кодексу України також визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частиною 1 ст. 553, ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Оспорюваний договір поруки укладено з додержанням вимог до письмової форми правочину, які визначені ст. 207 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 558 Цивільного кодексу України поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові.

Однак, вимоги ст. 558 Цивільного кодексу України не ставлять в залежність факт укладення такого виду договору від обов'язкової необхідності передбачення у договорі оплати за поручительство суб'єктом щодо виконання зобов'язань іншої особи, а враховуючи приписи ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного у законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Невстановлення в договорі поруки розміру оплати поручителя не суперечить чинному законодавству, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3, ст. 12 Цивільного кодексу України, загальними засадами судочинства є свобода договору; особа може відмовитись від свого майнового права.

Стосовно доводів позивача, що безоплатність договору поруки суперечить меті діяльності ТОВ "Інвестмотек" необхідно зазначити наступне: враховуючи положення т. ст. 1, 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" відповідач-1 не є фінансовою установою, а тому посилання позивача на обов'язковість отримання прибутку за договором поруки є необґрунтованими.

Твердження позивача, що метою укладання договору поруки була зміна територіальної підсудності справи є черговим припущенням позивача, яке спростовується наступним:

За приписами ст. 554 Цивільного кодексу України визначає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальності поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від всіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо; солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Отже, уклавши договір поруки, відповідач-1 додатково забезпечив виконання зобов'язання за кредитним договором та, після невиконання жодним з поручителів та позичальником своїх обов'язків щодо погашення заборгованості за кредитним договором - звернувся до Київського районного суду м. Одеси у відповідності із ст. 113 Цивільно-процесуального кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що даний позов також заявлено до двох відповідачів - ТОВ "Інвестмотек", яке зареєстроване у м.Дніпропетровську, та ПАТ АБ "Південний", зареєстрованого у м. Одеса, тобто мав право звернутись з позовом як до господарського суду Одеської області, так і господарського суду Дніпропетровської області, але звернувся до господарського суду Дніпропетровської області саме за місцезнаходженням ТОВ "Інвестмотек".

Доводи позивача щодо неможливості виконання відповідачем-1 своїх зобов'язань за спірним договором поруки від 17.04.2013 року в зв'язку з відсутньою фінансовою можливістю, аргументуючи це статутним капіталом товариства у розмірі 1 000 000.00 гривень та фінансовою звітністю ТОВ "Інвестмотек" відхиляються судом, оскільки розмір статутного капіталу не може бути підставою для визначення кредитоспроможності підприємства та не підтверджений письмовими доказами. При цьому, суд звертає увагу позивача, на те, що статутний капітал ТОВ "Південенерго" складає 9375,00 грн., що не позбавило позивача права укласти з відповідачем-2 кредитний договір № 322/2 від 11.01.2008 року з лімітом кредитування в сумі 15 000 000,00 грн. (п. 1.5 кредитного договору).

При цьому суд зважає на наступне: відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин, але в судовому засіданні позивач не зміг пояснити яким чином порушує спірний договір поруки від 17.04.2013 року права ТОВ "Південенерго".

За приписами ст. 626 Цивільного кодексу України порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язань не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Згідно з приписів статей 553, 554 Цивільного кодексу України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним (п. 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 року за № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання. Договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших сторін, крім сторін за цим договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 15.04.2015 року у справі № 904/8539/14, від 04.11.2014 року у справі № 914/335/14.

Стосовно тверджень позивача про нелогічність укладення сторонами спірного договору поруки від 17.04.2013 року після закінчення строку дії кредитного договору необхідно зазначити наступне:

Відповідно до 5.1 кредитного договору № 322/2 від 11.01.2008 року даний договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за даним договором, але, як встановлено в судових засідання, ТОВ "Південенерго" не виконало своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, тобто термін його дії не є закінченим.

Отже, наведені позивачем доводи в обґрунтування фіктивності спірного договору поруки не підтверджені належними і допустимими доказами і носять характер припущення.

При цьому, доводи позивача про порушення відповідачем-2 банківської таємниці внаслідок чого був укладений спірний договір поруки від 17.04.2013 року також відхиляються судом з огляду на наступне:

За умовами п. 6.5 кредитного договору № 332/2 від 11.01.2008 року, укладеного позивачем та відповідачем-2 передбачено, що даним договором позичальник надає дозвіл банку в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником його зобов'язань щодо повернення заборгованості за даним договором, використовувати на власний розсуд банку, в тому числі розкривати третім особам (зокрема, але не виключно правоохоронним органам, суду, нотаріусу, державній виконавчій службі) інформацію про позичальника, яка є таємницею згідно чинного законодавства.

Отже, підписавши кредитний договір № 322/2 від 11.01.2008 року позивач надав відовідачу-2 право в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником зобов'язань щодо повернення заборгованості за кредитним договором використовувати на власний розсуд інформацію про ТОВ "Південенерго", в тому числі розкривати третім особам інформацію про позичальника, яка є таємницею згідно чинного законодавства.

Виключного переліку юридичних чи фізичних осіб, яким відповідач-2 має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, щодо позивача умовами укладеного кредитного договору позивач не визначив, тобто відповідач-2 мав право розкрити інформацію будь-яким юридичним чи фізичним особам.

Стосовно доводів позивача про відсутність вимог ПАТ АБ "Південний", які б надсилались ТОВ "Інвестмотек", необхідно зазначити наступне: право ПАТ ПБ "Південний" /відповідач-2/ на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених прав про стягнення солідарно заборгованості з боржника та його поручителя в залежність від направлення чи ненаправлення вимоги до поручителя ставитись не може.

Суд вважає, що виникнення обов'язку поручителя не пов'язане з вимогою про оплату в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України як такою, оскільки строк виконання кредитних зобов'язань, порядок розрахунків основним договором (кредитним) визначений.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду від 12.10.2010 року у справі № 19/34.

Враховуючи недоведення позивачем викладених у позові доводів, суд вважає позовні вимоги необґрунтовані, а позов таки, що не підлягає задоволенню.

Судовий збір відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 202, 203, 215, 234, 553, 554, 626, 639 Цивільного кодексу України, ст. 174 Господарського кодексу України, ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго" - відмовити.

Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено - 20.07.2015 року.

Суддя С.П.Панна