РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2015 р. Справа № 924/85/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуюча суддя Сініцина Л.М.

судді Бучинська Г.Б.

Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача 1 - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 23.04.2015 р. на рішення господарського суду Хмельницької області від 01.04.15 р. у справі № 924/85/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністью "Агрохімічна компанія "Вітагро"

до відповідачів: 1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

2. Виробничого сільськогосподарського кооперативу "Шпиченці"

про стягнення 85 742,65 грн. заборгованості, з яких 37 168,26 грн. основний борг, 5 147,93 грн. пеня, 17 680,95 грн. штраф, 7 392,81 грн. - 36 % річних, 18 352,70 грн. курсова різниця

за участю представників сторін:

від позивача: Бундз Т.В. - представник, довіреність в справі;

від відповідача 1: ОСОБА_2 - підприємець;

від відповідача 2: не з'явився.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 01.04.2015 р. у справі № 924/85/15 (суддя Яроцький А.М.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "Вітагро" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, Виробничого сільськогосподарського кооперативу "Шпичинці" про стягнення 85 742,65 грн. заборгованості, з яких 37 168,26 грн. основний борг, 5 147,93 грн. пеня, 17 680,95 грн. штраф, 7 392,81 грн. - 36 % річних, 18 352,70 грн. курсова різниця задоволено частково; стягнуто з відповідача 1 на користь позивача 37 168,26 грн. основного боргу, 2 573,96 грн. пені, 8 840,47 грн. штрафу, 7 392,81 грн. 36 % річних, 18 352,70 грн. курсової різниці; даний обов'язок є солідарним, солідарний боржник - відповідач 2; стягнуто з відповідача 2 на користь позивача 37 168,26 грн. основного боргу, 2 573,96 грн. пені, 8 840,47 грн. штрафу, 7 392,81 грн. 36 % річних, 18 352,70 грн. курсової різниці; даний обов'язок є солідарним, солідарний боржник - відповідач 1; стягнуто з відповідача 1 на користь позивача 913,50 грн. судового збору; стягнуто з відповідача 2 на користь позивача 913,50 грн. судового збору; в частині позову про стягнення 2 573,96 грн. пені, 8 840,47 грн. штрафу відмовлено. При прийнятті рішення суд виходив з того, що ФОП ОСОБА_2 обов'язок по сплаті вартості отриманої продукції за договором поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. виконано частково; вимоги позивача є підставними та підлягають задоволенню. В частині стягнення пені та штрафу суд скористався своїм правом та зменшив заявлені до стягнення позивачем суми до 50 %.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою від 23.04.2015 р., в якій просив скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 01.04.2015 р. та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що про існування ВСК "Шпичинці" як поручителя, скаржник дізнався 05.02.2014 р. під час слухання справи в судовому засіданні, того ж дня і отримав позовну заяву в поштовому відділенні. Судом не задоволені його клопотання щодо розгляду справи за місцем його знаходження в господарському суді Рівненської області та щодо відводу судді. Прохання проводити судові засідання з фіксуванням судового процесу з допомогою звукозаписувальних технічних засобів судом також були відхиленні. Оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження обставин і фактів, без надання документам, що є в матеріалах справи, належної їм оцінки: а окремі висновки, що записані в рішенні, є неправдивими та не відповідають тексту в документах. Суд не надав належної оцінки та прийшов неправильного висновку, що саме відповідач 1 порушив умови договору поставки. Позивач здійснив поставку не 06.05.2014 р., а 16.05.2014 р., чим порушив умови договору; здійснював передачу засобів ЗР не зі складу постачальника; грубо порушив пункт 3.2.4 щодо місць отримання товару. Договір поруки підписаний після здійснення цілого ряду порушень позивачем щодо виконання договору поставки. Про існування трьохстороннього договору від 04.11.2014 р. за участю ПП "Аграрна компанія 2004" дізнався тільки 01.04.2015 р. в судовому засіданні, підписувати даний договір, не міг. Позивачем не надані сертифікати якості, інструкції по застосуванню на поставлену продукцію, а саме гербіцид Гліфовіт Екстра, а в каталозі ЗЗР отриманому від представника позивача він не значиться. В позовній заяві не відповідають дійсності кошти зараховані "Агрохімічна компанія "Вітагро" від поставленої кукурудзи, що була отримана ОСОБА_4 відповідно до двох екземплярів накладної № 1/1-3 від 04.11.2014 р. Один екземпляр накладної не повернутий йому по сьогоднішній день. Не зарахована сума коштів на погашення боргу відповідає понад 10 000,00 грн., а відповідно ця сума суттєво зменшує заборгованість, так як на дану суму позивач нарахував річні відсотки та курсову різницю долара США та інші нарахування. Позивачем неналежним чином виконувались окремі положення договору № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. Без участі представників ВСК "Шпичинці" та ПП "Аграрна компанія 2004" неможливо встановити дійсні обставини справи.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "Вітагро" у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити рішення господарського суду Хмельницької області від 01.04.2015 р. у справі № 924/85/15 без змін, а скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - без задоволення, посилаючись на те, що суд у рішенні повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та встановив їх доведеність; вважає, висновки викладені в оскаржуваному рішенні такими що відповідають обставинам справи. Для відводу судді, який слухав та приймав рішення у справі підстав не вбачали. Через значну базу контрагентів, які не оплачують поставлений товар, позивач змушений неодноразово звертатися до суду за захистом своїх прав, оскільки існує велика кількість справ, а розподіл справ між суддями є автоматичним, отже зауваження викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими. Згідно норм цивільного законодавства сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору; договір є обов'язковим для виконання сторонами; ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, які можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Верховний Суд України у постановах від 04.07.2011 р. по справі №3-62гс11 та від 26.12.2011 р. по справі № 3-141гс11 прийшов до висновку, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Між позивачем та відповідачем 1 виникли зобов'язання за договором поставки. ФОП ОСОБА_2 та ВСК "Шпичинці" є солідарними боржниками відповідно до умов договору поставки. Чинним законодавством не передбачено надання згоди боржником на укладення договору поруки між кредитором та поручителем. Такої ж позиції дотримується Вищий господарський суд України. Договором поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р., а саме пунктом 3.2.6 сторонами погоджено, що виконання обов'язку покупця з оплати товару може забезпечуватись договорами застави, поруки, іншими видами забезпечення виконання зобов'язань. Нарахування пені, штрафу та 36 % річних здійснено на підставі умов договору та норм чинного законодавства, стягнуті судом першої інстанції правомірно.

В письмових поясненнях від 13.06.2015 р. на виконання вимог ухвали позивач пояснив, що пунктом 3.1.4 договору поставки сторони передбачили обов'язок постачальника надати покупцю сертифікат якості (або завірену належним чином копію) на товар, що поставляється. Підписання накладної (видаткової, товарної, товарно-транспортної) підтверджує факт отримання покупцем відповідного сертифіката якості (або завіреної належним чином копії). Обов'язку надання інструкції щодо застосування гербіциду Гліфовіт Екстра чи будь-якого іншого товару в договорі поставки сторонами договору не передбачено. На підтвердження часткової оплати в матеріалах справи наявні копії тристороннього договору поставки № Б13-11/14 ЛР від 04.11.2014 р., копія видаткової накладної. Надати суду товаротранспортну накладну на транспортування зерна кукурудзи, бухгалтерські документи щодо обліку, збуту зерна кукурудзи позивач не може в силу того, що за умовами тристороннього договору поставки № Б13-11/14ЛР від 04.11.2014 р. ТзОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро" є вигодонабувачем грошових коштів за поставлену кукурудзу відповідачем 1 покупцю (ПП "Аграрна компанія 2004"), який і отримав кукурудзу і розпорядився нею згідно своїх господарських потреб. Грошові кошти за вказаним договором позивач отримав в сумі зазначеній в пункті 5.1 договору поставки № Б13-11/14ЛР від 04.11.2014 р., а саме - 16 674,85 грн. Договір поставки № Б13-11/14ЛР від 04.11.2014 р. підписаний у вигляді - підписання та завірення кожної сторінки договору відповідачем 1. Станом на день розгляду справи в суді цей договір є дійсним та виконаним.

15.07.2015 р. до початку судового засідання апелянтом подано клопотання про продовження розгляду справи на 15 днів для надання додаткових доказів.

Відповідач 2 явку представника у судове засідання не забезпечив хоча був належним чином повідомлений про день і час розгляду апеляційної скарги, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (ухвали апеляційного суду) (а.с.179-182).

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення її розгляду від відповідача 2 не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача 2.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Представник відповідача 1 (апелянта) в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в ній, просив суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну заперечила в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та письмових поясненнях; клопотання відповідача 1 про продовження строку розгляду апеляційної скарги на 15 днів заперечила.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1; розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу; перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Клопотання апелянта про продовження строку розгляду справи на 15 днів для надання додаткових доказів (результатів експерименту) у зв'язку із виникненням у нього сумнівів щодо застосування препарату Гліфовіт Екстра, оскільки його рекомендовано використовувати з додаванням до робочого розчину азотних добрив, до задоволення не підлягає, як необґрунтоване, не підтверджене належними та допустимими доказами, не стосується предмету спору і може бути предметом розгляду іншої справи щодо якості поставленого товару.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

За клопотанням сторін, згідно частини 3 статті 69 ГПК України, у виняткових випадках, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає виняткового випадку для продовження строку розгляду апеляційної скарги та відкладення її розгляду і відхиляє клопотання апелянта.

03.05.2014 р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "Вітагро" (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (покупець) укладено договір поставки № 51-05/14 ЛР, згідно пункту 1.1 якого, в строки, визначені договором постачальник зобов'язується, передати у власність покупця засоби захисту рослин, біопрепарати, регулятори росту та/або мікродобрива (товар), а покупець зобов'язується прийняти і оплатити його вартість (а.с.10-11).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, вартість товару загальна, термін оплати, а також інші умови будуть визначені в специфікаціях-додатках до договору, які є невід'ємними частинами договору.

Ціна товару вираховується, як сума вартостей усіх партій товару (згідно відповідних специфікацій), переданих постачальником у власність покупцю (пункт 2.1 договору).

Відповідно до пункту 2.2 договору покупець проводить оплату вартості товару шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника у банківській установі. Термін та схема оплати кожної партії товару будуть обговорюватись сторонами в кожному конкретному випадку окремо, та відображатись у відповідних специфікаціях-додатках, які є додатками до цього договору.

Сторони встановили, що протягом строку дії договору, грошові зобов'язання покупця існують і підлягають сплаті у гривнях. Постачальник визначає у видатковій накладній вартість товару із розрахунку множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті вказаній в додатках до договору (специфікація), на курс продажу іноземної валюти, встановленого ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" на дату формування видаткової накладної (підпункти 2.3.1, 2.3.2 договору).

Згідно пункту 2.3.3 договору сума у гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору (специфікація) на курс продажу іноземної валюти, встановленого Публічним акціонерним товариством "Райффайзен банк Аваль" на банківський день фактичної оплаті покупцем ціни товару (неоплаченої частини). Однак, сторони погоджуються, що ця умова не застосовується, якщо курс продажу іноземної валюти, встановленого Публічним акціонерним товариством "Райффайзен банк Аваль" на банківський день фактичної оплати покупцем ціни товару (її неоплаченої частини) менший (нижчий) або рівний курсу, який був визначений у видатковій накладній на товар, який оплачується, в цьому випадку оплата здійснюється за ціною, яка була встановлена на момент формування видаткової накладної.

Пунктом 2.6 договору передбачено, що покупець здійснюючи оплату за товар, зобов'язаний вказати в призначенні платежу номер та дату договору в рамках якого здійснюється оплата та номер специфікації до договору. Якщо покупець не дотримується цього, то постачальник має право самостійно на власний розсуд визначити в рахунок якого договору та/або специфікації зараховується платіж покупця.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 3.1.3 постачальник зобов'язаний поставити товар відповідної якості, згідно до умов даного договору; передати товар покупцеві із дотриманням термінів поставки, вказаних у додатках, та в місцях, визначених в графі "Базис поставки" цих же додатків. Якщо інше не буде визначено в додатку, базис поставки товару - ЕХW (Інкотермс-2000) - склад постачальника (Хмельницька обл., м. Волочиськ, вул. Котовського, 7).

Пунктом 3.1.4 договору передбачено, що постачальник зобов'язаний надати покупцю сертифікат якості (або завірену належним чином копію) на товар, що поставляється. Підписання накладної (видаткової, товарної, товарно-транспортної) підтверджує факт отримання покупцем відповідного сертифіката якості (або завіреної належним чином копії).

Згідно пункту 3.2.6 договору виконання обов'язку покупця з оплатити товару може забезпечуватись договорами застави, договорами поруки, іншими видами забезпечення виконання зобов'язань.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що приймання товару по кількості та якості проводиться покупцем в момент його отримання від постачальника, покупець зобов'язаний перевірити кількість товару, його вагу, комплектність, цілісність тари, пломб на ній (при їх наявності), а також відсутність ознак пошкодження або псування товару і, у випадку їх виявлення, негайно, до закінчені приймання, письмово заявити постачальнику про виявлені недоліки. При відсутності такої заяви у вказаний термін товар вважається прийнятим покупцем по кількості та якості.

Відповідно до пункту 7.2.1 договору сторони погодили, що покупець несе відповідальність за затримку з оплатою постачальнику за поставлений товар, сплачуючи штраф в розмірі 25 % від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу, а також сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

Пунктом 7.2.3 договору визначено, що відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України за порушення грошового зобов'язання покупець зобов'язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та тридцять шість відсотків річних від простроченої (неоплачуваної) суми.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та припиняється належним виконанням всіх умов даного договору сторонами (пункт 5.1. договору).

Договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

Сторонами договору складено та підписано додатки до договору:

- № 1 від 03.05.2014 р., в якому визначено найменування, кількість, ціна, вартість та термін поставки товару на загальну суму 63 863,16 грн. (еквівалент 5 366,65 дол. США) кінцевий термін оплати до 01.10.2014 р. (а.с.12).

- № 2 від 03.05.2014 р., в якому визначено найменування, кількість, ціна, вартість та термін поставки товару на загальну суму 28 332,00 грн. (еквівалент 2 380,84 дол. США), кінцевий термін оплати до 01.10.2014 р. (а.с.12, на звороті).

20.05.2014 р. Виробничо - сільськогосподарським кооперативом "Шпичинці" (поручитель) та ТзОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро" (кредитор) укладено договір поруки № 51-05/14 ЛР, відповідно до умов пункту 1.1 якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (боржник), що виникли з договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р., який був укладений між кредитором і боржником (а.с.19).

Порукою забезпечені зобов'язання боржника здійснення оплати за поставлені засоби захисту рослин та/або мікродобрива в обсязі та на умовах договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р., а також щодо відшкодування збитків та сплати штрафних санкцій у випадках, передбачених договором поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. (пункт 2.1 договору поруки).

Пунктами 3.1, 4.1.2 договору передбачено, що поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання. У разі порушення зобов'язання боржником, кредитор має право на власний вибір, направити поручителю письмову вимогу виконати зобов'язання (або певну його частину) або пред'явити до поручителя позов.

Відповідно до пункту 4.4.2 договору у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором кредитор має право протягом року звернутись до поручителя з вимогою про виконання таких зобов'язань.

Пунктом 6.1. договору поруки останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення зобов'язання за основним договором.

Договір підписаний представниками сторін та скріплений відбитками їх печаток.

21.05.2014 р. поручителем та кредитором укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки від 20.05.2014 р., якою сторони дійшли згоди викласти пункти 2.1. та 2.2 договору у наступній редакції:

"2.1. У відповідності до вказаного основного договору, порукою забезпечуються в тому числі наступні зобов'язання:

- здійснити оплату за поставлені засоби захисту рослин, біопрепарати, регулятори росту рослин та/або мікродобрива в обсязі та на умовах договору поставки № 51 -05/14 ЛР від 03.05.2014 р.;

- відшкодувати збитки та сплатити штрафні санкції у випадках, передбачених договором поставки № 51-14 ЛР від 03.05.2014 р.

2.2. Строк виконання зобов'язання за договором поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. до належного виконання договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р.

Ця додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та є невід'ємною частиною договору поруки" (а.с.48).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки постачальником поставлено ФОП ОСОБА_2 товар згідно видаткових накладних: № 1215 від 06.05.2014 р. на суму 30 299,16 грн.; № 1216 від 06.05.2014 р. на суму 28 332,00 грн.; № 1559 від 16.05.2014 р. на суму 33 564,00 грн., на загальну суму 92 195,16 грн., який отриманий відповідачем 1 на підставі довіреностей № 17 від 06.05.2014 р. та № 5 від 16.05.2014 р. (а.с.13-17).

В зазначених накладних, міститься повідомлення щодо розрахункового курсу долара США та звернуто увагу ФОП ОСОБА_2 на те, що оплата за товар здійснюється з врахуванням курсової різниці в порядку, встановленому пунктом 2.3 договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р.

Згідно накладних на повернення товару від покупця № 27 від 23.10.2014 р. на суму 13 092,00 грн. (а.с.18) та № 28 від 23.10.2014 р. на суму 8 379,36 грн. (а.с.18 на звороті) ФОП ОСОБА_2 повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "Вітагро" отриманий згідно вищевказаного договору поставки товар на загальну суму 21 471,36 грн.

Отже, ФОП ОСОБА_2 отримано від ТзОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро" товар з урахуванням повернення на загальну суму 70 723,80 грн. (92 195,16-21 471,36=70 723,80).

На виконання умов договору ФОП ОСОБА_2 сплачено вартість отриманого товару частково в сумі 16 880,69 грн., що підтверджується банківськими виписками за 15.09.2014 р. на суму 6 930,69 грн., за 16.09.2014 р. на суму 5 000,00 грн., за 25.09.2014 р. на суму 4 950,00 грн., всього: на суму 16 674,85 грн. (а.с.41-43),

04.11.2014 р. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (постачальник), Приватним підприємством "Аграрна компанія 2004" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімічна компанія "Вітагро" (вигодонабувач) укладено договір поставки № Б13-11/14ЛР, за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов'язувався поставити і передати у власність, а покупець прийняти зерно кукурудзи врожаю 2014 року (а.с.44).

Згідно пункту 1.2 договору покупець ПП "Аграрна компанія 2004" сплачує кошти за поставлену продукцію вигодонабувачу - ТОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро" в рахунок погашення заборгованості постачальника - ФОП ОСОБА_2 згідно договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. З моменту передачі продукції покупцю постачальник вважається таким, що частково виконав грошові зобов'язання по договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. на суму вартості поставленої продукції (а.с.44).

Кількість продукції складає 10,42 тони по ціні 1 600,00 грн. за тону, на загальну суму 16 674,85 грн. (пункти 2.1, 3.1, 3.2 договору).

Договір підписаний всіма трьома сторонами та скріплений їхніми печатками.

На виконання умов договору поставки № Б13-11/14ЛР від 04.11.2014 р. ФОП ОСОБА_2 поставлено ПП "Аграрна компанія 2004" кукурудзу на суму 16 674,85 грн., що підтверджується видатковою накладною від 20.01.2015 р. (а.с.87).

Таким чином, ФОП ОСОБА_2 виконано обов'язок по сплаті вартості отриманої продукції за договором поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. частково на суму 33 555,54 грн. (16 674,85+16 880,69=33 555,54).

Заборгованість відповідача 1 - ФОП ОСОБА_2 перед позивачем за договором поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. становить 37 168,26 грн. (70 723,80-33 555,54=37 168,26).

У зв'язку з неоплатою відповідачем 1 товару за договором поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. позивачем подано позов про стягнення солідарно з відповідачів 85 742,65 грн. заборгованості, з яких 37 168,26 грн. основний борг, 5 147,93 грн. пеня, 17 680,95 грн. штраф, 7 392,81 грн. - 36 % річних, 18 352,70 грн. курсова різниця (а.с.2-3).

Пунктом 3 статті 3, статтею 627 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків сторін є укладення між ними договору.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу зобов'язання боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, тобто, сплати коштів (частина 1 статті 509 ЦК України).

Правовідносини, що виникли між сторонами спору є відносинами, що виникли з договорів поставки та поруки.

Згідно статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Статтею 193 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач 1 допустив порушення умов договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р., не оплативши повністю вартість поставленого товару.

А тому вимога ТОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро" про стягнення з ФОП ОСОБА_2 37 168,26 грн. простроченої заборгованості по договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. є правомірною та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Посилання відповідача 1 на те, що позивачем не зараховано в повному обсязі поставлений ним товар - кукурудзу згідно накладної № 1/1-3 від 04.11.2014 р. на поставку зерна кукурудзи в кількості 16,7 тон на суму 26 720,00 грн. в рахунок погашення боргу за договором поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. не приймаються апеляційним судом у зв'язку з тим, що з наданої ним копії вказаної накладної (а.с.83) вбачається, що вона підписана лише відповідачем 1 і не підписана позивачем (отримувачем), тобто, вона не свідчить про передачу і прийняття товару, а також не відповідає умовам укладеного 04.11.2014 р. між ФОП ОСОБА_2, ПП "Аграрна компанія 2004" та ТОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро" договору поставки № Б13-11/14ЛР від 04.11.2014 р., згідно з яким отримувачем товару має бути ПП "Аграрна компанія 2004", а не ТзОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро". Крім того, поставка відповідачем 1 зерна кукурудзи ТзОВ "Агрохімічна компанія "Вітагро" у кількості 16,7 тон не передбачена умовами договору № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. Вказана накладна № 1/1-3 від 04.11.2014 р. не є належним доказом передачі та прийняття товару.

Пунктом 7.2.1 договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. сторони передбачили, що за затримку з оплатою за поставлений товар, покупець несе відповідальність сплачуючи штраф в розмірі 25 % від суми боргу (його неоплаченої частини) на перший день прострочення платежу, а також сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати.

На підставі даного пункту позивачем нараховано та заявлено до стягнення 5 147,93 грн. пені за загальний період з 21.05.2014 р. по 22.01.2015 р., розрахованої по кожній накладній окремо, в межах передбаченого законодавством періоду, та 17 680,95 грн. штрафу.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частин 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Частина 1 статті 230 ГК України передбачає, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 зазначеного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Провівши розрахунок заявлених позивачем до стягнення сум штрафу та пені встановлено, що останні нараховані вірно та в межах максимально можливого періоду та розміру.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 ЦК України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

У межах одного виду відповідальності може застосовуватись різний набір санкцій (позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 09.04.2012 р. по справі № 20/246-08).

Приписами пункту 3 частини 1 статті 83 ГПК України та статті 233 ГК України встановлено, що господарський суд має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора. Таке право суд реалізує, як за клопотанням сторони, так і за власною ініціативою.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Розглядаючи питання про стягнення сум пені та штрафу, судами повинно бути взято до уваги: причини неналежного виконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (позиція висловлена у постанові ВГСУ від 31.10.2012 року № 5004/718/12).

Суд першої інстанції, дослідивши наявність підстав, передбачених статтями 233 ГК України та 551 ЦК України для зменшення розміру штрафних санкцій, враховуючи часткове погашення заборгованості, з огляду на те, що розмір заявленої до стягнення пені та штрафу є неспіврозмірно значним, зважаючи на заявлені позивачем вимоги про стягнення також 36 % річних та курсової різниці, прийшов до правомірного висновку про можливість зменшити розмір нарахованої пені і штрафу на 50 % та стягнути пеню в сумі 2 573,96 грн., штраф в сумі 8 840,47 грн.

Враховуючи викладене, у стягненні пені в сумі 2 573,96 грн. та штрафу в сумі 8 840,47 грн. слід відмовити.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторонами у пункті 7.2.3 договору збільшено розмір процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України до 36 %. Позивачем заявлено до стягнення 36 % річних в сумі 7 392,81 грн. за період з 21.05.2014 р. по 22.01.2015 р.

Дані нарахування проведені позивачем правомірно позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Крім того, позивачем враховуючи положення підпункту 2.3.3 договору заявлено до стягнення курсову різницю неоплаченого товару в розмірі 18 352,70 грн.

Згідно статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обіг іноземної валюти на території України регулюється законодавством України, у тому числі Законами України "Про Національний банк України", "Про порядок розрахунків в іноземній валюті", Декретом КМУ від 19 лютого 1993р. №19-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", нормативно-правовими документами Національного банку України.

Не суперечить цивільному законодавству України спосіб визначення грошового зобов'язання із застосуванням еквіваленту вартості гривні в іноземній валюті.

Частиною 2 статті 533 ЦК України встановлено правило, за яким якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Підпунктом 2.3.3 договору передбачено, що сума у гривнях, яку покупець повинен сплатити постачальнику як оплата вартості товару, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару (її неоплаченої частини) в іноземній валюті, вказаній в додатках до договору (специфікація) на курс продажу іноземної валюти, встановленого Публічним акціонерним товариством "Райффайзен банк Аваль" на банківський день фактичної оплаті покупцем ціни товару (неоплаченої частини).

Позивач заявив до стягнення з відповідачів курсову різницю в розмірі 18 352,70 грн. з розрахунку за курсом долара США до гривні 16,53 грн. за 1 дол. США станом на 23.01.2015 р. (5 943,17 дол. США - 2 584,38 дол. США = 3 358,80 дол. США) за мінусом часткового повернення товару відповідачем 1 та часткової його оплати, відповідно до довідки ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (а.с.45). Дана сума є правомірною та обґрунтованою.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідачів 37 168,26 грн. основного боргу, пені в сумі 2 573,96 грн., штрафу в сумі 8 840,47 грн., 36 % річних в сумі 7 392,81 грн., курсової різниці в розмірі 18 352,70 грн.

В частині позову про стягнення 2 573,96 грн. пені, 8 840,47 грн. штрафу слід відмовити.

Відповідно до пункту 9, підпункту 9.2 пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду від 23.03.2012 р. № 6 "Про судове рішення" та частини 2 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" у резолютивній частині рішення, має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду. При цьому господарські суди повинні зазначати у рішеннях щодо кількох відповідачів - як вирішено спір щодо кожного з них.

За договором поруки від 20.05.2014 р. відповідач 2, як поручитель, зобов'язався відповідати перед кредитором (позивачем) за виконання відповідачем 1 зобов'язань, що виникли з договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р.

Згідно статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Судом першої інстанції у резолютивній частині рішення правильно зазначено обсяг зобов'язань щодо кожного з відповідачів, а також згідно статті 49 ГПК України правильно розподілено витрати по оплаті судового збору та враховано пункт 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не відповідають нормам законодавства, що регулюють дані правовідносини, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Доводи апелянта щодо того, що судом не задоволені його клопотання про розгляд справи за місцем його знаходження, в господарському суді Рівненської області, та щодо відводу судді; прохання проводити судові засідання з фіксуванням судового процесу з допомогою звукозаписувальних технічних засобів та прохання винести окрему ухвалу щодо порушення законності при здійсненні діяльності працівниками позивача, судом також були відхиленні, колегією суддів не приймаються, виходячи з наступного.

Згідно частин 1, 3 статті 15 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо. Справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Оскільки предметом спору у даній справі є стягнення в солідарному порядку з двох відповідачів заборгованості згідно договору поставки товару та за вибором позивача позовну заяву подано до господарського суду за місцезнаходженням одного із відповідачів, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про передачу справи до розгляду до господарського суду Рівненської області (а.с.36), про що виніс ухвалу від 24.02.2015 р. (а.с.52).

Відповідно до частин 1, 5 статті 20 ГПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він є родичем осіб, які беруть участь у судовому процесі, якщо було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною третьою статті 2-1 цього Кодексу, або якщо буде встановлено інші обставини, що викликають сумнів у його неупередженості. Суддя, який брав участь у розгляді справи, не може брати участі в новому розгляді справи у разі скасування рішення, ухвали, постанови, прийнятої за його участю, або у перегляді прийнятих за його участю рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами. Питання про відвід судді вирішується в нарадчій кімнаті судом у тому складі, який розглядає справу, про що виноситься ухвала.

Ухвалою господарського суду від 11.03.2015 р. у задоволенні заяви відповідача ФОП ОСОБА_2 про відвід судді Яроцького А. М. відмовлено з підстав, що обставини, викладені відповідачем в заяві про відвід від 10.03.2015 р. не свідчать про упередженість судді, а звернення відповідача з цією заявою є наслідком суб'єктивного ставлення до дій суду (а.с.66-67).

Як вбачається з матеріалів справи та протоколів судових засідань, жодним представником сторін не заявлялося ні усного ні письмового клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу.

Згідно протоколу судового засідання від 01.04.2015 р. клопотання про винесення окремої ухвали відхилено (а.с.89) з підстав, зазначених в рішенні суду від 01.04.2015 р., а саме: "з матеріалів справи та обставин, встановлених судом порушень законності не вбачається" (а.с.91).

Доводи відповідача щодо того, що при використанні засобів захисту рослин очікуваного результату від застосування гербіциду Гліфовіт Екстра ним не досягнуто, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки належних письмових доказів на підтвердження даного факту ним суду не надано. Відповідно до видаткових накладних товар прийнято ним без претензій зі сторони відповідача та без складання акту про приховані недоліки товару відповідно до вимог пунктів 4.3, 4.4 договору поставки № 51-05/14 ЛР від 03.05.2014 р. Зустрічного позову про неякісний товар відповідачем 1 не подавалося.

Доводи апелянта щодо того, що він не підписував тристоронній договір поставки, судом не приймаються, оскільки, як вже зазначалося вище, він підписаний всіма трьома сторонами та скріплений їхніми печатками, в тому числі і печаткою апелянта; кожна сторінка договору підписана апелянтом та скріплена його печаткою, а видаткова накладна від 20.01.2015 р. свідчить про поставку зерна кукурудзи на виконання даного договору ОСОБА_2 Станом на день розгляду справи в суді цей договір є повністю виконаним.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення, якщо рішення є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Хмельницької області від 01.04.2015 р. у справі № 924/85/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача 1 - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 23.04.2015 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуюча суддя Л.М. Сініцина

Судді Г.Б. Бучинська

І.В. Розізнана