РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015Справа №910/7689/15-г
За позовом Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України

До Товариства з обмеженою відповідальністю « 3-Т»

про визнання недійсним договору

Суддя Спичак ОМ.

Представники:

від позивача: не з?явився;

від відповідача Бородкін Д.І. - представник за довіреністю;

В судовому засіданні 13.07.2015 судом у відповідності до вимог статті 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним авторського (ліцензійного) договору про надання виключного права на використання комп?ютерної програми № А-15/26.12.12 від 26.12.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2015 (суддя Пригунова А.Б.) було порушено провадження у справі № 910/7689/15-г , розгляд справи призначено на 27.04.2015.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справи, справа № 910/7689/15-г була передана на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.2015 справу № 910/7689/15-г прийнято суддею Спичаком О.М. до свого провадження та призначено її до розгляду на 12.06.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.06.2015 розгляд справи відкладено до 13.07.2015.

В судове засідання 13.07.2015 позивач представників повторно не направив, про проведення судового засідання був повідомлений за адресою свого місцезнаходження, зазначеною у позові. Через канцелярію Господарського суду міста Києва заяв та клопотань не подавав.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, суд, з метою дотримання строку вирішення спору, визначеного статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка представників позивача в судове засідання, про яке позивач був обізнаний, не перешкоджає вирішенню справи по суті в даному судовому засіданні.

Позов мотивований тим, що укладений між сторонами авторський (ліцензійний) договір про надання виключного права на використання комп?ютерної програми № А-15/26.12.12 від 26.12.2012 на момент його укладення суперечив вимогам Закону України «Про захист персональних даних» (в редакції, чинній на момент укладення договору) та Положенню про Державний реєстр баз персональних даних та порядок його ведення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 616, оскільки при укладенні оспорюваного договору не було дотримано норм законодавства щодо обов'язкового перебування у державній власності державних реєстрів, інформаційних баз таких реєстрів, як єдиних інформаційно-телекомунікаційних систем, невід'ємною складовою яких є передана комп'ютерна програма, що належить відповідачу. Крім того, при укладення оспорюваного правочину було порушено порядок використання коштів державного підприємства.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.07.2015 проти заявлених вимог заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити.

У письмовому відзиві на позов відповідач вказував на те, що право власності, про яке зазначає позивач, не може застосовуватись до комп'ютерної програми, що передана за договором, оскільки вона є об'єктом відмінного права - права інтелектуальної власності. Комп'ютерна програма не є самим реєстром - вона лише забезпечує його ведення та може бути змінена іншою комп'ютерною програмою, яка за своїми властивостями буде придатна для виконання таких функцій. Таким чином, доводи позивача щодо обов'язкової наявності в останнього права власності на комп'ютерну програму, як на складову інформаційно-телекомунікаційної системи, якими на думку позивача є реєстри - безпідставні. Наведені обставини, на думку відповідача, є підставами для відмови у задоволенні позову.

Розглянувши наявні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2012 між позивачем - Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, з однієї сторони, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю « 3-Т», з іншої сторони, укладено авторський (ліцензійний) договір № А-15/26.12.12 про надання виключного права на використання комп'ютерної програми (далі - договір, оспорюваний договір), пунктом 2.1 якого передбачено, що відповідач надає, а позивач отримує право на використання Комп'ютерної програми (ліцензію) в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, та виплачує відповідачу в порядку та на умовах договору, роялті.

Відповідно до п. 1.1. договору, під терміном «Комп'ютерна програма» для цілей цього договору розуміється об'єкт авторського права (набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату), а саме: Комп'ютерна програма «Програмний комплекс «Реєстр суб'єктів Мін'юсту».

Умовами договору передбачено, що:

- Комп?ютерна програма повинна використовуватися позивачем виключно у наступні способи: забезпечення створення (накопичення) бази даних реєстру баз персональних даних, обробки інформації в цій базі даних та формування відомостей з неї (п.3.1);

- позивачу надано виключне право на використання комп?ютерної програми (ліцензія) виключно у сфері використання комп?ютерної програми, без права внесення змін (модифікацій) до комп?ютерної програми без права декомпілювати, або дизасемблювати комп?ютерну програму (п.п. 3.3.1 пункту 3.3 Договору);

- визначені у пункті 3.3 договору права, що надаються позивачу, поширюються і діють, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі права на використання програми та до кінця строку дії договору (підпункт 3.3.2 пункту 3.3 договору);

- визначені у пункті 3.3 Договору права, що надаються позивачу, поширюються і діють на всій території України та не поширюються і не діють за межами території України (пункт 3.4 договору);

- право на використання програми поза сферою використання програми, визначеною договором, залишається за відповідачем, яке така особа здійснює вільно та на власний розсуд, в тому числі має право надавати третім особам права на використання програми в іншій сфері використання, за умови, що така інша сфера використання не співпадає зі сферою використання програми, визначеною договором (пункт 3.5 договору);

- строк дії договору становить з 01.01.2013 до 30.06.2013(пункт 13.1 договору);

- правовідносини, що виникають з договору або пов'язані з ним, у тому числі пов'язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушенням договору, регулюються цим договором та відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості (пункт 15.1 договору).

Крім того, сторонами у додатку № 1 до договору було узгоджено ціну договору, розмір і порядок виплати роялті за договором, а саме: розмір роялті за період з 01.01.2013 по 31.03.2013 становить 150 000,00 грн. та сплачується позивачем до 01.05.2013; з 01.04.2013 по 30.06.2013 - сторони визначать окремою додатковою угодою до договору.

26.12.2013 між сторонами було підписано Акт прийняття - надання комп?ютерної програми (ліцензії) до договору, згідно якого відповідачем було передано, а позивачем прийнято:

- примірник інсталяційних файлів комп?ютерної програми та документацію до комп?ютерної програми на електронному носії - флеш картці, наданою позивачем;

- виключне право на використання комп?ютерної програми (ліцензію) виключно у сфері використання комп?ютерної програми, без права внесення змін (модифікацій) до комп?ютерної програми без права декомпілювати, або дизасемблювати комп?ютерну програму;

- право надавати доступ до комп?ютерної програми третім особам виключно у сфері використання комп?ютерної програми, визначеній розділом 3 договору, в обсязі, що не перевищує обсягу прав, передбачених п.п. 3.3.1 договору, без права внесення змін (модифікацій) до комп?ютерної програми, без права декомпілювати, або дизасемблювати комп?ютерну програму.

25.06.2013 між позивачем - Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, з однієї сторони, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю « 3-Т», з іншої сторони, укладено додаткову угоду до договору, згідно якої сторони дійшли згоди розірвати договір з 25.06.2013.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1109 ЦК Україні за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Так, статтею 433 Цивільного кодексу України визначено, що об'єктами авторського права є твори, а саме:

1) літературні та художні твори, зокрема: романи, поеми, статті та інші письмові твори; лекції, промови, проповіді та інші усні твори; драматичні, музично-драматичні твори, пантоміми, хореографічні, інші сценічні твори; музичні твори (з текстом або без тексту); аудіовізуальні твори; твори живопису, архітектури, скульптури та графіки; фотографічні твори; твори ужиткового мистецтва; ілюстрації, карти, плани, ескізи і пластичні твори, що стосуються географії, топографії, архітектури або науки; переклади, адаптації, аранжування та інші переробки літературних або художніх творів; збірники творів, якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності;

2) комп'ютерні програми;

3) компіляції даних (бази даних), якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності;

4) інші твори.

Твори є об'єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження. Авторське право не поширюється на ідеї, процеси, методи діяльності або математичні концепції як такі. Комп'ютерні програми охороняються як літературні твори. Компіляції даних (бази даних) або іншого матеріалу охороняються як такі. Ця охорона не поширюється на дані або матеріал як такі та не зачіпає авторське право на дані або матеріал, що є складовими компіляції.

Згідно положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (далі-Закон) комп'ютерна програма - набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату (це поняття охоплює як операційну систему, так і прикладну програму, виражені у вихідному або об'єктному кодах).

Пунктом 3 частини 1 статті 8 вказаного Закону передбачено, що об'єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме комп'ютерні програми.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, визначеними законом, а тому слід встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Як встановлено судом, на момент укладення оспорюваного правочину (26.12.2012) діяв Закон України «Про захист персональних даних» (із змінами, внесеними згідно із Законами

№ 4452-VI від 23.02.2012, № 5491-VI від 20.11.2012) та Положення про Державний реєстр баз персональних даних та порядок його ведення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 616 (у відповідній редакції) (далі - Положення), положення яких застосовуються судом в редакціях, які діяли на момент укладення оспорюваного правочину.

Статтею 1 Закону України «Про захист персональних даних», цей Закон регулює правові відносини, пов'язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв'язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» визначено наступні терміни:

база персональних даних - іменована сукупність упорядкованих персональних даних в електронній формі та/або у формі картотек персональних даних;

володілець персональних даних - фізична або юридична особа, якій законом або за згодою суб'єкта персональних даних надано право на обробку цих даних, яка затверджує мету обробки персональних даних, встановлює склад цих даних та процедури їх обробки, якщо інше не визначено законом;

Державний реєстр баз персональних даних - єдина державна інформаційна система збору, накопичення та обробки відомостей про зареєстровані бази персональних даних;

персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Пунктом 1 Положення (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину) визначено, що Державний реєстр баз персональних даних (далі - Реєстр) як єдина державна інформаційна система збору, накопичення та обробки відомостей про зареєстровані бази персональних даних ведеться з метою реалізації державної політики у сфері захисту персональних даних.

Пунктами 2, 3 Положення визначено, що Держателем Реєстру є ДСЗПД, яка забезпечує його створення та ведення. Адміністратором Реєстру є державне підприємство "Інформаційний центр" Мін'юсту, що забезпечує технічне і технологічне створення та супроводження програмного забезпечення Реєстру, надання реєстраторам доступу до нього, збереження і захист даних, що містяться у Реєстрі.

Судом встановлено, що основною метою діяльності ДП «Інформаційний центр» МЮУ є технічне, технологічне забезпечення створення та супроводження автоматизованих систем єдиних та держаних реєстрів, що створюються відповідно до законодавства України, забезпечення збереження та захисту даних, що містяться в автоматизованих системах єдиних та державних реєстрів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що виходячи з приписів Закону України «Про захист персональних даних» та Положення, Реєстр є державною інформаційною системою збору, накопичення та обробки відомостей про зареєстровані бази персональних даних, і щодо якої не встановлено умови щодо її обов?язкового перебування у державній власності. Тобто, із вищенаведеного випливає, що реєстр є базою даних, що містить інформацію, а не є інформаційно-телекомунікаційною системою, як стверджує позивач.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», база даних (компіляція даних) - сукупність творів, даних або будь-якої іншої незалежної інформації у довільній формі, в тому числі - електронній, підбір і розташування складових частин якої та її упорядкування є результатом творчої праці, і складові частини якої є доступними індивідуально і можуть бути знайдені за допомогою спеціальної пошукової системи на основі електронних засобів (комп'ютера) чи інших засобів.

Комп'ютерна програма не є самим реєстром, а лише забезпечує його ведення та може бути змінена іншою комп'ютерною програмою, яка за своїми властивостями буде придатна для виконання таких функцій.

Посилання позивача на те, що саме він уповноважений на створення Реєстру відповідає нормам чинного законодавства України, проте не тягне за собою визнання спірного правочину недійсним, оскільки відповідач не створював сам Реєстр, а надало право користування комп'ютерною програмою, яка забезпечує його функціонування.

Таким чином, відповідальність за порушення норм чинного законодавства України з невиконання вимог Порядку та Реєстру покладається на позивача, оскільки саме він має створювати та вести Реєстр і та обставина, що позивачем було укладено оспорюваний правочин (а не самостійно розроблялось програмне забезпечення) не тягне за собою визнання недійсним договору, укладеного з відповідачем, який добросовісно виконував умови укладеного правочину.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами спору правочин на момент його укладення не суперечив вимогам Закону України «Про захист персональних даних» (в редакції, чинній на момент укладення договору) та Положенню про Державний реєстр баз персональних даних та порядок його ведення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 616 (у діючих на той час редакціях), а тому підстави для визнання його недійсним в силу приписів ст.ст. 201, 215 Цивільного кодексу України - у суду відсутні.

Щодо доводу позивача про те, що при укладенні оспорюваного правочину було порушено порядок використання коштів державного підприємства, суд дійшов наступних висновків.

В обґрунтування вказаного доводу позивач посилався на те, що встановлення у Додатку № 1 до договору вартості авторської винагороди, та як наслідок, здійснення оплати грошових коштів у вигляді авторської винагороди за надання права на використання комп?ютерної програми не було передбачено фінансовим планом позивача на 2013 рік, який є державним комерційним підприємством, що суперечить приписам ст. 74, ч. 2 ст. 75 Господарського кодексу України.

Проте, як встановлено судом, згідно з фінансовим планом позивача на 2013 рік, в складі розділу 014 «Адміністративні витрати» - 014/5 «Інші адміністративні витрати», згідно з розшифруванням на аркуші 10 фінансового плану (Інформація до фінансового плану на 2013 рік Таблиця 5), позивачем заплановані витрати на операційну оренду та роялті (014/5/6).

Таким чином, суд дійшов висновку, що матеріалами справи спростовуються твердження позивача про те, що фінансовим планом підприємства не було передбачено таких видатків, як сплата роялті, а тому підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину з наведених обставин - у суду відсутні.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що позивачем в позовній заяві не були наведені обставини, не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог щодо наявності правових підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину, а тому законні підстави для визнання недійсним оспорюваного позивачем правочину в силу приписів ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення - 20.07.2015.

Суддя О.М.Спичак