ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2015 р.Справа № 922/3501/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Хотенця П.В.

при секретарі судового засідання Кобиченко Н.М.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Бориспіль
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Красноград
про стягнення 90494,05 грн
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3, дов. від 24.03.2015 року

відповідача - не з*явився

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна вимога про стягнення з відповідача 90494,05 грн. заборгованості за невиконання господарського зобов*язання перевезення вантажу, 3% річних та інфляційні суми за прострочення виконання господарського зобов*язання за договорами № 00073-1 від 23 червня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року.

Враховуючи, що заяв та клопотань представниками сторін не заявлено, суд починає розгляд справи по суті.

Представник позивача у судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з*явився, відзив на позовну заяву та документи на виконання ухвали суду про порушення провадження у справі суду не надав.

Разом з цим, 01 липня 2015 року до суду повернулося повідомлення про вручення відповідачу судової ухвали про порушення провадження у справі № 922/3501/15.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Таким чином, суд вважає, що відповідач -Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статтею 4-3 та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення повноважного представника позивача, судом встановлено наступне.

23 червня 2014 року та 01 серпня 2014 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (позивачем) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (відповідачем) були укладені договори № 00073-1 та № 00074-1 на міжнародні перевезення вантажу автомобільним транспортом. Договори були підписані і був зроблений обмін по електронному зв'язку на електронні адреси вантажовідправника (ІНФОРМАЦІЯ_1) і перевізника (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Також підписані заявки № 00073-1 від 31 липня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року, для перевезення (концертного обладнання) по маршруту м. Київ (Україна)- м. Батумі (Грузія) на загальну суму 7600 доларів США, при цьому 3400 доларів США за паром оплачує вантажовідправник, а 4200 доларів США по курсу НБУ оплачує перевізнику протягом 3-5 днів на 2 вантажних автомобіля. Заявки були підписані і був зроблений обмін по електронному га'жзку на електронні адреси вантажовідправника (ІНФОРМАЦІЯ_1) і перевізника (ІНФОРМАЦІЯ_2).

Таким чином між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 виникли господарські відносини передбачені Главою 32 Господарського кодексу України, де згідно статті 307 Господарського кодексу України, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 є перевізником, Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 - вантажовідправником, і Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕДИАЛАЙТ" Грузія - вантажоодержувачем.

04 серпня 2014 року за участю перевізника та вантажовідправника були складені міжнародні товарно-транспортні накладні (CMR № 0006; №0007), які сторони скріпили своїми печатками.

З матеріалів справи вбачається, що свої обов'язки як перевізника вантажу позивач виконав у строки, що були визначені у договорах та заявці № 00073-1 від 31 липня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року, та доставив 14 серпня 2014 року вантаж Товариству з обмеженою відповідальністю "МЕДИАЛАЙТ" Грузія, що також підтверджується печаткою вантажоодержувача на міжнародній товарно-транспортній накладній (CMR № 0006; №0007). Ніяких зауважень не надходило

15 серпня 2014 року по електронній пошті були направлені: рахунок № 37 від 14 серпня 2014 року; акт виконаних робіт (послуг) № 33 від 14 серпня 2014 року; 2 ЦМР.

26 серпня 2014 року через Нову пошту перевізник надіслав на адресу вантажовідправника пакет оригінальних документів, а саме рахунок на оплату № 37 від 14 серпня 2014 року на загальну суму 52290,00 грн., підписаний ним Акт здачі-приймання робіт № 33 від 14 серпня 2014 року в 2-х екземплярах, оригінали ЦМР № 0006 та 0007, але оригінал Акту від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 не отримав.

Матеріали справи свідчать про те, що від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 надійшли наступні оплати: 23 вересня 2014 року в сумі 2290,00 грн., 24 вересня 2014 року в сумі 1500,00 грн., 25 вересня 2014 року в сумі 2500,00 грн. та 08 жовтня 2014 року в сумі 2500,00 грн.

Разом оплата за рахунком № 37 від 14 серпня 2014 року від відповідача надійшла в сумі 8790,00 грн. Решта боргу в сумі 43500,00 грн. не сплачена.

Сума у заявах № 00073-1 від 31 липня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року визначена у доларах США.

Згідно статті 533 Цивільного кодексу України зобов*язання в Україні має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов*язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що курс долара США на момент звернення позивача з позовом до суду збільшився у порівнянні з курсом на час коли повинна була здійснена оплата, первісна сума позову була скорегована позивачем та склала 73965,53 грн.

Також позивачем було нараховано Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 індекс інфляції за період з 20 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року у розмірі 4602,30 грн.; індекс інфляції за період з 01 січня 2015 року по 10 червня 2015 року у розмірі 15481,65 грн., 3% річних за період з 20 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року у розмірі 471,24 грн. та 3% річних за період з 01 сцічня 2015 року по 10 червня 2015 року у розмірі 575,63 грн.

Частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Стаття 193 Господарського кодексу України передбачає, що суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси іншої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статтей 526 та 525 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника коштів.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статтей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору, у разі задоволення позовних вимог, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 124, 129 Конституції України, статтями 16, 509, 525, 526, 530, 533, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, статтями 175, 179, 193, 216, 218, 230 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 4-3, 12, 22, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (63304, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 90494,05 грн. заборгованості за невиконання господарського зобов*язання перевезення вантажу, 3% річних та інфляційні суми за прострочення виконання господарського зобов*язання за договорами № 00073-1 від 23 червня 2014 року та № 00074-1 від 01 серпня 2014 року та 1827,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 15.07.2015 р.

Суддя П.В. Хотенець