КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2015 р. Справа№ 910/10278/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:не з'явився;

відповідача:Солдатов Є.Г., за довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу Державного агентства резерву України

на рішення господарського суду міста Києва від 21.05.2015

у справі № 910/10278/15 (головуючий суддя: Ковтун С.А.)

за позовом Державного підприємства "Одеський авіаційний завод"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 86618,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.05.2015 у справі № 910/10278/15

позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь Державного підприємства "Одеський авіаційний завод" 71520,10 грн. боргу, 14510,89 грн. інфляційних, 587,84 грн. трьох процентів річних, 1827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державне агентство резерву України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського міста Києва від 21.05.2015 у справі № 910/10278/15 та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Скарга мотивована тим, що господарським судом міста Києва не в повному обсязі були з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також були порушені, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Державного агентства резерву України передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Зеленіна В.О. суддів: Синиці О.Ф., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 колегією суддів у зазначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 20.07.2015.

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2015р., у зв'язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О. та Синиці О.Ф на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/10278/15 колегію суддів у складі: головуючий суддя: Зеленін В.О., судді: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2015 колегією суддів у зазначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження.

15.07.2015 представником позивача через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду було подано клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Статтею 99 ГПК України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви (ч. 1 ст. 69 ГПК України).

Керуючись ст. 75 ГПК України колегія суддів вважає за можливе здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представника позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

20.07.2015 представник відповідача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і просив суд її задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів встановила наступне.

14.11.2005 між державним підприємством "Одеський авіаційний завод" (яке є повним правонаступником державного підприємства Міністерства оборони України "Одеське авіаційно-ремонтне підприємство "Одесавіаремсервіс") (зберігачем) та Державним комітетом з державного матеріального резерву України (правонаступником якого згідно з Указом Президента України "Про положення про Державне агентство резерву України" від 13.04.2011 №463/2011 є Державне агентство резерву України) (комітетом) укладено договір №10/11 про зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (надалі - Договір), за умовами якого комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності, а відповідач зобов'язаний відшкодовувати позивачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі.

Відповідно до частини першої статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

В п. 4.1. Договору сторони погодили, що вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно наданих документів (узгодженого з комітетом кошторису витрат, акту звірки заборгованості на момент сплати, акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей, затвердженого комітетом).

Згідно п. 4.1. Договору у разі, коли комітет визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року.

Між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 6 до Договору, у п. 1 якої погоджено, що річний розмір коштів на відшкодування витрат позивача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в межах кошторису на 2013 рік складає 80464,57 грн.

У пункті 2 додаткової угоди сторони погодили, що оплата здійснюється на підставі актів виконаних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, супровідним листом № 70/КД від 30.01.2014 позивач надіслав відповідачу наступні документи: акт виконаних робіт по зберіганню цінностей мобілізаційного резерву за 2013 рік; пояснення до звіту про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2013 рік та інші документи, що підтверджують суму витрат по зберіганню матеріальних цінностей за 2013 рік.

20.03.2014 позивач звернувся до відповідача з претензією № 638/ЮВ на суму 71512,10 грн. за період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

У відповіді на вказану претензію вих. № 1586/0/4-14 від 24.04.2014 відповідач зазначив, що не має можливості розрахуватись у з зв'язку з відсутністю бюджетних асигнувань.

В свою чергу, супровідним листом № 442/КД від 24.06.2014 відповідачу повторно були надіслані для опрацювання та погодження акт виконаних робіт по зберіганню цінностей мобілізаційного резерву за 2013 рік; пояснення до звіту про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2013 рік та інші документи, що підтверджують суму витрат по зберіганню матеріальних цінностей за 2013 рік.

У листі №2846/0/4-14 від 28.07.2014 відповідач повідомив, що він не має зауважень до звіту ДП "ОАЗ" за 2013 рік, однак, акт виконаних робіт буде підписаний лише за наявності коштів на рахунках Держрезерву, передбачених на ці цілі. Також запропонував переробити назву акту виконаних робіт на "Акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву" та в подальшому використовувати цю назву.

07.08.2014 позивач втретє направив відповідачу "Акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по ДП "Одеський авіаційний завод" за 2013 рік.

Згідно з Порядком відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532) суми витрат, які підлягають відшкодуванню повинні визначатися на кожний рік.

Таким чином відповідачу нараховано 71520,10 грн. на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву

17.11.2014 позивач в чергове надіслав відповідачу акт, який станом на день розгляду справи не підписаний, а борг в розмірі 71520,10 грн. не сплачений, що і стало підставою для звернення позивача з позовом у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги є такими, що спростовуються матеріалами справи, а тому не дають підстав для скасування прийнятого у справі судового рішення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки між сторонами по справі склались господарські правовідносини, то за змістом ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином.

Частиною 1 ст. 946 ЦК України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Частиною 1 ст. 530 передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З аналізу викладених норм вбачається, що договір зберігання є оплатним, і обов'язок зберігача зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) відповідачє обов'язку поклажодавця оплатити зберігання.

Оскільки наявні в матеріалах справи первинні документи містять всі обов'язкові реквізити, що фіксують факт зберігання та факт встановлення договірних відносин, а тому є всі підстави для покладення на відповідача обов'язку по проведенню розрахунків за зберігання.

До того ж, відповідач у відповіді на претензію вих. № 1586/0/4-14 від 24.04.2014 відповідач зазначив, що не має можливості розрахуватись у з зв'язку з відсутністю бюджетних асигнувань.

Згідно з ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005, відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446).

Отже, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості, визнаються судом обґрунтованими та такими, що правомірно були задоволені судом першої інстанції.

Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних не є штрафними санкціями, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Врахувавши зазначене, місцевим господарським судом обґрунтовано задоволено вимогу позивача про стягнення з відповідача 587,84 грн. трьох процентів річних та 14510,89 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд відзначає, що в розумінні ст. 33, 36 Господарського процесуального кодексу України скаржник не надав ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції докази які б підтверджували його вимоги та заперечення.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 21.05.2015 у справі № 910/10278/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 21.05.2015 у справі № 910/10278/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/10278/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз