ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.07.15р. Справа № 904/5448/15

За позовом Управління Пенсійного фонду України в Петрівському районі Кіровоградської області (смт. Петрове, Петрівського району, Кіровоградської області)

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (м. Дніпропетровськ)

про стягнення суми штрафу у загальному розмірі 1 211 грн. 08 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Якименко О.В. - юрисконсульт (довіреність № 2224-О від 01.08.2013)

СУТЬ СПОРУ:

Управління Пенсійного фонду України в Петрівському районі Кіровоградської області (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (далі - відповідач), в якій просить суд стягнути штрафу у загальному розмірі 1 211 грн. 08 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору № 86 на зарахування і виплату пенсій та грошової допомоги від 31.12.2009 в частині своєчасного повернення коштів з поточного рахунку пенсіонера в сумі 1 211 грн. 08 коп., що є підставою для застосування до відповідача штрафу на підставі параграфу 1 статті 6 договору, який позивач розрахував у розмірі своєчасно не повернутої суми пенсійної виплати, який і просить стягнути з відповідача.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.06.2015 порушено провадження у справі та призначено її розгляд в засіданні на 20.07.2015.

У судове засіданні 20.07.2015 з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 20.07.2015 не з'явився, але надіслав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Клопотання було задоволено судом.

Від відповідача 08.07.2015 надійшов відзив на позовну заяву, в якій він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що частина 11 статті 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачає, що виконавчими органами Пенсійного фонду за несвоєчасну виплату і доставку сум пенсійних виплат одержувачам або несвоєчасне зарахування їх на банківські рахунки пенсіонерів, або несвоєчасне повернення на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду чи Накопичувального фонду сум коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат, за умови своєчасного і в повному обсязі їх фінансування, на організації, у тому числі банки, які здійснюють виплату і доставку пенсій, накладається штраф у розмірі своєчасно не виплачених, не доставлених чи не зарахованих або своєчасно не повернених сум пенсійних виплат.

При цьому, відповідач посилається на те, що на момент отримання від позивача відомостей про смерть пенсіонера, пенсія вже була зарахована на його рахунок, а отже не може вважатися невикористаною та застосування до даної ситуації норм частини 11 статті 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є неправомірним.

Також у відзиві на позов відповідач наголошує на тому, що в силу статті 106 вказаного вище Закону накладення штрафу та нарахування пені виконавчими органами Пенсійного фонду здійснюється в порядку прийняття рішення про застосування штрафних санкцій, чого позивачем здійснено не було, при цьому, позивачем було повідомлено відповідача про накладення штрафу листом, що позбавило відповідача права оскаржити рішення про накладення штрафу в адміністративному або судовому порядку.

Враховуючи викладені обставини, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.07.2015 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до пункту 4 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів і одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1596 від 30.08.1999, установи уповноважених банків здійснюють відкриття поточних рахунків, проводять операції із зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки відповідно до цього Порядку, угод, укладених ними з управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, управліннями праці та соціального захисту населення райдержадміністрацій, виконкомів міських, районних у місті рад (далі - органи праці та соціального захисту населення) або центрами з нарахування і виплати пенсій та допомоги - у регіонах, де функціонують такі центри.

Із метою отримання зарахованих грошових коштів та на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 "Про заходи щодо виконання статті 3 Указу Президента України від 04.07.1998 № 734", 31.12.2009 між Управлінням Пенсійного фонду України в Петрівському районі Кіровоградської області (далі - позивач, фонд) та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" (далі - відповідач, банк) було укладено договір № 86 на зарахування і виплату пенсій та грошової допомоги (далі - договір) (а.с.9-10), що фінансуються з Пенсійного фонду України, передбачені Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банківських установах, затвердженим вищезазначеною постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596.

Відповідно до параграфу 1 статті 1 договору банк виконує функції виплати пенсій та грошової допомоги, передбачені Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банківських установах, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 (з наступними змінами) (далі - Порядок).

Згідно з параграфом 2 статті 3 договору банк зобов'язується забезпечити зарахування сум пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки одержувачів не пізніше наступного операційного дня після надходження коштів від Фонду.

Відповідно до параграфу 3 статті 1 договору взаємовідносини між фондом та установою банку з питання виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банківських установах регулюються Порядком, цим договором та додатковими угодами до цього договору, що є невід'ємними частинами.

У параграфі 1 статті 10 договору сторони погодили, що договір набирає чинності з 01.01.2010 і діє до 01.01.2011.

В подальшому, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 50 від 28.12.2010 до договору, якою сторони внесли зміни у параграф 1 статті 10 договору, шляхом заміни цифри "2011" на "2012". Крім того, сторони домовились доповнити статтю 10 договору параграфом 3 такого змісту:

- "Цей договір може бути пролонгований на тих же умовах на наступний календарний рік у разі визнання банку переможцем конкурсу на право виплати пенсій та грошової допомоги через банківські рахунки за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги на цей період, та якщо жодна із сторін за місяць до закінчення строку дії договору не висловила бажання його розірвати.".

Доказів зміни або розірвання вказаного договору до матеріалів справи сторонами не долучено.

Параграфом 1 статті 9 договору передбачено, що Фонд має право перевіряти в установі банку своєчасність зарахування на поточні рахунки одержувачів, виплату з них сум пенсій та грошової допомоги, а також своєчасність повернення коштів Фонду за умови наявності об'єктивних причин на це (довідки про смерть, вибуття за межі регіону, України тощо).

Відповідно до параграфу 2 статті 3 Договору банк зобов'язується допускати працівників фонду до перевірок додержання банком умов Порядку та цього договору і надавати їм необхідні документи, інформацію та пояснення.

Так, 13.03.2015 спеціалістами управління Пенсійного фонду України в Петрівському районі Кіровоградської області було здійснено перевірку своєчасності та правильності зарахування коштів управління Пенсійного фонду України в Петрівському районі на поточні рахунки пенсіонерів у відділенні № 31 філії "Кіровоградське регіональне управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, за результатами якої було складено акт від 13.03.2015 (а.с.25-27).

Перевіркою було встановлено, що пенсіонер Горбунов А.Т. помер 30.05.2014, до Фонду звернулися за отриманням допомоги на поховання 06.06.2014, дата виплати пенсій одержувача 6 було профінансовано 05.06.2014. Фонд направив лист на повернення коштів до банку 06.06.2014, які було повернуто несвоєчасно, з прострочкою 2 дні - 12.06.2014 (згідно параграфу 4 статті 7 договору банк повертає фонду кошти за їх письмовим розпорядженням, не пізніше наступного операційного дня надходження відомостей про смерть одержувача). Отже, перевіркою було виявлено несвоєчасне повернення коштів з поточного рахунку пенсіонера на загальну суму 1 211 грн. 08 коп., чим порушено параграф 4 статті 7 договору.

Так, 06.06.2014 за № 1098/05-23 на ім'я керуючого Петрівським відділенням Приватбанку було направлено лист щодо повернення коштів Горбунова Анатолія Трохимовича в розмірі 1 211 грн. 08 коп., зв'язку з його смертю 30.05.2014 (актовий запис № 870 від 31.05.2014) (а.с.24).

Зазначену суму було повернуто на рахунок управління лише 12.06.2014 (а.с.21), тобто перевіркою було встановлено випадок несвоєчасного повернення коштів Пенсійному фонду.

Відповідачем були направлені позивачу заперечення до акту від 13.03.2015 (від 20.03.2015 Вих. № 20150317/2015), в яких відповідач наголошував на тому, що грошові кошти в сумі 1 211 грн. 08 коп. не можуть вважатися невикористаними, а отже застосування штрафу на підставі частини 11 статті 106 Закону є неправомірним (а.с.15-16).

З метою досудового врегулювання спору, позивачем було надіслано на адресу відповідача лист від 01.04.2015 № 577/02-23 про сплату штрафу за несвоєчасне повернення коштів у сумі 1 211 грн. 08 коп. (а.с.28).

На вказаний лист відповідачем було надано відповідь (лист від 02.04.2015 № 20150401/3991, а.с.23), в якій відповідач посилався на ту ж обставину, що і в запереченнях від 20.03.2015, крім того, зазначав, що рішення про застосування штрафних санкцій, яке протягом трьох робочих днів із дня його винесення надсилаються страхувальнику, банку чи організації, яка здійснює виплату і доставку пенсій не отримував, а отже, правових підстав для сплати штрафу немає.

Позивачем було повторно направлено відповідачу лист від 14.04.2015 № 642/02023, в якому позивач зазначав, що окремого рішення рішення про накладення штрафу за порушення, визначені частиною 11 статті 106 Закону законодавством не передбачено. В листі позивач просив виконати умови договору та сплатити штраф в сумі 1 211 грн. 08 коп. у досудовому порядку (а.с.29).

На вказаний лист відповідачем було також надано відповідь (лист від 15.04.2015 № 20150415/293), в якій відповідач зазначав, що вказаний позивачем пункт договору передбачає відповідальність за несвоєчасне повернення пенсійних коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат, проте вказані кошти є використаними, оскільки 05.06.2014 були зараховані на рахунок отримувача, а отже правових підстав для сплати штрафу немає (а.с.22).

Так, суд відзначає, що відповідно до положень параграфу 1 статті 6 договору за несвоєчасну виплату і доставку сум пенсійних виплат одержувачам або несвоєчасне зарахування їх на банківські рахунки пенсіонерів, або несвоєчасне повернення на банківські рахунки фонду сум коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат, за умови своєчасного і в повному обсязі їх фінансування, на установи банку накладається штраф у розмірі своєчасно не виплачених, не доставлених чи не зарахованих або несвоєчасно не повернутих сум пенсійних виплат.

Отже, посилаючись на порушення відповідачем умов договору № 86 на зарахування і виплату пенсій та грошової допомоги від 31.12.2009 в частині своєчасного повернення на рахунок Управління Пенсійного фонду України в Петрівському районі Кіровоградської області 1 211 грн. 08 коп., не використаних для здійснення пенсійних виплат, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 1 211 грн. 08 коп. штрафних санкцій.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 13 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 передбачено, що суми пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок разом з нарахованими на них відсотками починаючи з місяця, наступного за місяцем смерті пенсіонера, підлягають поверненню уповноваженим банком відповідно органам Пенсійного фонду та соціального захисту населення не пізніше наступного операційного дня надходження відомостей про смерть одержувача.

Зазначена правова норма кореспондуються з параграфом 4 статті 8 договору, відповідно до якого суми пенсій та грошової допомоги, зараховані на поточний рахунок одержувача, разом з нарахованими на них відсотками, починаючи з місяця, наступного за місяцем його смерті, банк повертає фонду за їх письмовим розпорядженням, не пізніше наступного операційного дня надходження відомостей про смерть одержувача, за умови наявності цих сум на поточному рахунку пенсіонера.

Таким чином, як умовами укладеного між сторонами договору, так і Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки у банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 р. № 1596, визначено обов'язок уповноваженого банку щодо повернення сум пенсій та грошової допомоги, зарахованих на поточні рахунки пенсіонерів, не пізніше наступного операційного дня після надходження відомостей про смерть одержувача.

При цьому, відповідно до частини 11 статті 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виконавчими органами Пенсійного фонду за несвоєчасну виплату і доставку сум пенсійних виплат одержувачам або несвоєчасне зарахування їх на банківські рахунки пенсіонерів, або несвоєчасне повернення на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду чи Накопичувального фонду сум коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат, за умови своєчасного і в повному обсязі їх фінансування, на організації, у тому числі банки, які здійснюють виплату і доставку пенсій, накладається штраф у розмірі своєчасно не виплачених, не доставлених чи не зарахованих або своєчасно не повернених сум пенсійних виплат.

Параграфом 1 статті 6 договору передбачено, зокрема, що за несвоєчасне повернення на банківські рахунки фонду сум коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат, на установи банку накладається штраф у розмірі своєчасно не повернутих сум пенсійних виплат.

Судом встановлено, що відповідачем лише 12.06.2014 повернуто позивачу пенсію у розмірі 1 211 грн. 08 коп., зараховану на поточний рахунок Горбунова А.Т., у зв'язку зі смертю останнього, тоді, як повернення повинно було бути здійснено (з врахуванням вихідних днів) 10.06.2014.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Однак, як вбачається з виписка по картці/рахунку 260217 за період з 01.06.2014 по 31.07.2014, долученій відповідачем до матеріалів справи разом з відзивом на позов, грошові кошти на рахунок одержувача були зараховані банком 05.06.2014, тобто до отримання банком повідомлення про смерть одержувача та відповідного розпорядження органу Пенсійного фонду.

Підставою ж для стягнення штрафу на підставі параграфу 1 статті 6 договору є несвоєчасне повернення на банківські рахунки фонду сум коштів, не використаних для здійснення пенсійних виплат.

Згідно приписів статей 525, 526, частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, оскільки запит управління про повернення коштів, був надісланий банку вже після зарахуванням останнім коштів на рахунок пенсіонера, позивачем у встановленому порядку не доведено порушення банком умов договору щодо несвоєчасного повернення коштів.

Згідно зі статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, в силу частини 11 статті 106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" у позивача в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача штрафу у розмірі несвоєчасно повернутих грошових коштів, які були використані банком для здійснення пенсійних виплат.

Вказана правова позиція підтримана також постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.12.2014 по справі № 912/1647/14.

Крім того, позивачем не надано рішення про застосування фінансових санкцій до відповідача у вигляді штрафу в розмірі 1 211 грн. 08 коп. за несвоєчасне повернення сум коштів (постанова Вищого господарського суду України від 17.07.2014 у справі № 905/7371/13).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача є безпідставними, не доведеними належними та допустимими доказами, та такими, що не підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача, однак, за приписами п.ункту18 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються Пенсійний фонд України та його органи, тобто судовий збір не підлягає відшкодуванню.

Керуючись нормами статтями 1, 2, 4, 32, 33, 34, 36, 38, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.07.2015.

Суддя Ю.В. Фещенко