РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2015Справа №910/12659/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СВП»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Таймс»

Про визнання недійсним договору

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився

Від відповідача: Сізоненко В.П. адвокат

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СВП» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал Таймс» (далі - відповідач) про визнання недійсним Договору продажу емітентом цінних паперів власної емісії № ДД36721;2013-100 від 24.12.13.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що оспорюваний Договір від імені позивача було підписано директором Богодуховим Дмитром Олександровичем, тобто особою, яка не мала права укладати такий правочин за відсутності відповідного затвердження загальними зборами позивача. Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СВП» вказує на те, що відповідач був обізнаний про обмеження директора щодо вчинення зазначеного Договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.15. порушено провадження у справі № 910/12659/15 та призначено її до розгляду на 04.06.15.

03.06.15. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Капітал Таймс» проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

В зв'язку з неявкою в судове засідання 074.06.15. представника позивача, розгляд справи на підставі ст. 77 ГПК України було відкладено на 30.06.185., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 30.06.15. відповідачем було подано письмові пояснення по справі.

Крім того, відповідачем було подано клопотання про витребування доказів, яке судом задоволено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.15. на підставі ст. 38 ГПК України витребувано від позивача докази та відкладено розгляд справи на 14.07.15.

13.07.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Позивач в судове засідання 14.07.15. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідач в судовому засіданні 14.07.15. проти позову заперечував.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/12659/15.

В судовому засіданні 14.07.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.12.13. між позивачем (далі - Продавець) та відповідачем (далі - Покупець) було укладено Договір № ДД36721-13;2013-100 продажу емітентом цінних паперів власності емісії (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Продавець зобов'язався передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язався прийняти і оплатити на умовах Договору пакет цінних паперів (далі - ЦП): іменні відсоткові облігації підприємств в без документарній формі, належним чином знерухомлені у ПАТ «НДУ», емітентом яких є Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СВП»; номінальна вартість одного ЦП становить 1 000,00 грн. у кількості 892 штуки з кодом ISIN UA, ціна одного ЦП визначається діленням вартості пакету ЦП на кількість ЦП, вартість пакету ЦП ідентична сумі Договору становить 935 377,96 грн., накопичений відсотковий дохід (НВД) на один ЦП на 24.12.13. становить 48,63 грн.

Відповідно до п. 1.2 Договору, його валютою є гривня.

Згідно з п. 2.1 Договору, загальна вартість ЦП за даним Договором ідентична його сумі та становить 935 377,96 грн. Покупець зобов'язаний надати своїй Депозитарній установі всі необхідні документи та провести необхідні розрахунки зі депозитарною установою для зарахування на його рахунок ЦП протягом 1 (одного) робочого дня з моменту підписання даного договору.

Покупець зобов'язаний перерахувати на рахунок Продавця грошові кошти в день підписання договору (п. 2.2 Договору).

Пунктом 2.3 Договору сторони погодили, що Продавець зобов'язаний надати розпорядження про списання ЦП зі свого рахунку, на рахунок Покупця протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання Договору, з дотриманням вимог чинного законодавства України

Строк дії Договору сторони погодили п. 7.1 з дати його підписання (24.12.13.) і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором. Факт виконання Договору засвідчується підписанням сторонами акту до Договору.

Позивачем до матеріалів справи додано підписаний сторонами та завірений їх печатками Акт виконання сторонами зобов'язань, що передбачені Договором № ДД36721-13;2013-100 продажу емітентом цінних паперів власності емісії від 24.12.13.

Таким чином, Договір сторонами виконано, факт чого засвідчено зазначеним актом.

Крім того, на виконання умов Договору матеріали справи містять розпорядження від 24.12.13. Центральному депозитарію на виконання облікової операції переказу цінних паперів з рахунку емітент (позивача) на рахунок власника (відповідача), банківську виписку по особовому рахунку позивача про перерахування Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітал Таймс» грошових коштів в розмірі 935 377,96 грн. з призначенням платежу «Сплата за облігації іменні відсоткові зг з дог ДД36721-13;2013-100 від 24.12.13 р.».

Позивач, вважаючи, що укладений між сторонами Договір не відповідає вимогам чинного законодавства, вирішив звернутись до господарського суду з позовом про визнання його недійсним.

При цьому, в якості підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, позивач визначає те, що на його думку, від імені відповідача договір підписано особою (директором), яка діяла з перевищенням своїх повноважень, так як відносно укладення договорів на таку суму щодо повноважень директора встановлені обмеження Статутом відповідача, а саме: необхідність затвердження відповідних дій вищим органом управління - Загальними Зборами.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є припущенням та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Під час розгляду даної справи, судом встановлено, що сторони виконували взяті на себе зобов'язання за цим Договором.

Зокрема, як відзначалось судом, Договір сторонами виконано, факт чого засвідчено зазначеним актом, також, на виконання умов Договору матеріали справи містять розпорядження від 24.12.13. Центральному депозитарію на виконання облікової операції переказу цінних паперів з рахунку емітент (позивача) на рахунок власника (відповідача), банківську виписку по особовому рахунку позивача про перерахування Товариством з обмеженою відповідальністю «Капітал Таймс» грошових коштів в розмірі 935 377,96 грн. з призначенням платежу «Сплата за облігації іменні відсоткові зг з дог ДД36721-13;2013-100 від 24.12.13 р.».

Що стосується посилань позивача на перевищення директором відповідача наданих йому установчими документами повноважень при укладенні оспорюваного договору, слід зазначити, що вони не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності (п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За правилами статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як вбачається з наданого позивачем Договору № ДД36721-13;2013-100 від 24.12.13., від імені позивача його підписано директором Богодуховим Дмитром Олександровичем.

До матеріалів справи позивачем додано Статут в редакції 24.03.14., в той час як оспорюваний Договір було підписано 24.12.13.

Разом з тим, Проспект емісії іменних відсотково забезпечених облігацій позивача (Серія В) в п. 1.5 містить витяг зі статуту позивача в редакції, що діяла з 25.12.08. по 24.03.14., тобто станом на день підписання Договору.

Відповідно до вказаного витягу, підпунктом 14 п. 14.8 Статуту позивача визначено, що до компетенції загальних зборів учасників товариства належить затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 500 000,00 грн.

Разом з тим, положеннями статуту не передбачено надання дозволу чи попередньої згоди на укладення таких договорів (угод) директору загальними зборами. Тобто не передбачено жодних дозвільних дій, що повинні бути вчинені загальними зборами учасників позивача до моменту укладення відповідного договору (угоди).

При цьому, слід зазначити, що за загальним правилом навіть у випадку вчинення правочину з перевищенням повноважень за умови вчинення подальших дій, які свідчать про прийняття такого правочину до виконання, тобто його схвалення, він не може бути визнаний недійсним, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.3, п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 «Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якими визначено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постановах: від 27.07.2010 р. у справі № 25/2/10, від 02.12.2008 р. у справі № 8/47 (12/335/16), від 25.05.2010 р. у справі № 54/210, від 06.07.2010 р. у справі № 16/507.

Крім того, слід враховувати, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських Співтовариств від 09.03.1968 р., статтею 9 якої проголошено, що дії органів компанії покладають на компанію зобов'язання навіть якщо ті дії виходять за межі цілей компанії, при умові, що такі дії не виходять за компетенцію вказаних органів, передбаченому або дозволену законодавством.

Однак, країни - члени можуть обумовити, що компанія не несе відповідальність, якщо такі дії виходять за межі цілей компанії і вона може довести, що треті сторони знали про те, що вказані дії виходять за межі цілей компанії, або відповідно до обставин, не могли не знати про таке; розголошення статутів не є достатнім доказом вказаного.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові від 04.08.2010 р. у справі № 14/44пд.

Крім того, на зазначеному також наголошує Пленум Верховного Суду України в п. 42 постанови № 13 від 24.10.08. "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" та Листі від 01.08.2007 р. "Практика розгляду судами корпоративних спорів".

Отже, оскільки належними доказами не доведено, що укладений між сторонами Договір зі сторони позивача підписано неуповноваженою особою, а сторони вчинили дії, які свідчать про прийняття договору до виконання, позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств і організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач просить суд визнати недійсним Договір продажу емітентом цінних паперів власної емісії № ДД36721;2013-100 від 24.12.13., в той час як судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та відповідачем 24.12.13. було укладено Договір № ДД36721-13;2013-100 продажу емітентом цінних паперів власності емісії.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам чинного законодавства, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.07.15.

Суддя Т.М. Ващенко