РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015Справа №910/10304/15

За позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія"Надра України"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Сахалінське" 3) Закритого акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння"
про визнання права власності
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача -1 Лебєдєва М.О. (дов. № 124 від 01.12.2014 року)
від позивача -2 Єлєніна С.М. (дов. № )
Борисенко Д.В. (дов. № 117 від 19.12.2014 року)
від відповідача-1 від відповідача-2 від відповідача-3 Хижняк І.О. (дов. б/н від 06.05.2015 року) Венедіктов С.В. (дов. № 02 від 21.05.2015 року) Шемідько Г.В. (дов. б/н від 12.05.2015 року) Метеченко Т.І. (дов. б/н від 12.05.2015 року)
від прокуратури Жовтун Н.Б. (посвідчення № 019901)

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 02 липня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України (надалі по тексту - позивач-1) та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія"Надра України" (надалі по тексту - позивач-2) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (надалі по тексту - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Сахалінське" (надалі по тексту - відповідач-2) та Закритого акціонерного товариства "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" (надалі по тексту - відповідач-3) про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі - продажу № 136/13 від 30.04.2013 року розірвано за рішенням суду, тому власником частки 24 % у праві спільної часткової власності за договором про спільну діяльність є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Надра України".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2015 року порушено провадження у справі № 910/10304/15 та призначено справу до розгляду на 12.05.2015 року.

30.04.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача-2 надійшло клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заява про зміну предмету позову.

12.05.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача-1 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

12.05.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача-1 заперечував проти заявлених позовних вимог.

12.05.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

12.05.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшов відзив на позов та заява про залишення позову без розгляду. У поданому відзиві відповідач-3 проти позову заперечив, посилаючись на те, що Закрите акціонерне товариство "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" жодним чином не порушувало прав позивача-2, оскільки не є стороною договору купівлі-продажу № 136/13 від 30.04.2013 року, що розірваний судом.

Суд, розглянувши подане відповідачем-2 клопотання про відкладення розгляду справи та здійснення технічної фіксації судового процесу дійшов висновку про їх задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2015 року розгляд справи було відкладено на 02.06.2015 року, у зв'язку з неявкою відповідача-2, поданим клопотанням про відкладення розгляду справи та необхідністю подання додаткових доказів у справі.

25.05.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач-2 заперечував проти заявлених позовних вимог.

02.06.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-3 надійшла заява про повернення позовної заяви та витребування доказів по справі.

У судовому засіданні 02.06.2015 року представник позивача-2 підтримав подану ним заяву про зміну предмету позову та надав усні пояснення по суті спору, в яких просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники прокуратури та позивача-1 не заперечили проти поданої заяви про зміну предмету позову та надали усні пояснення по суті спору, в яких просять суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні подав клопотання про продовження строків розгляду спору, заперечив проти зміни предмету позову та надав усні пояснення по суті спору в яких проти позову заперечив.

Представники відповідача-2 та відповіадча-3 у судовому засіданні також заперечили проти зміни предмету позову та надали усні пояснення по суті спору в яких проти позову заперечили.

Розглянувши подане відповідачем-1 02.06.2015 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 69 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Суд, розглянувши подану позивачем-2 заяву про зміну предмету позову, дійшов висновку про її часткове задоволення, а саме в частині пункту 2 яким просить суд визнати за Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" (просп. Повітрофлотський, 54, м. Київ, 03151, ) право власності на частку у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за договором № 122 від 26.12.2013 року про спільну діяльність на Сахалінському родовищі у розмірі 24%.

Позовні вимоги розглядаються з урахуванням пункту 2 заяви поданої 30.04.2015 року.

В пункті 3 вище вказаної заяви суд відмовляє з підстав необґрунтованості.

Відповідно до статей 69, 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 02.06.2015 року винесено ухвалу про продовження строку вирішення спору та відкладення розгляду справи на 25.06.2015 року.

05.06.2015 року представник позивача-2 через відділ діловодства суду подав заяву про забезпечення позову та додаткові пояснення по справі.

17.06.2015 року представник відповідача-3 через відділ діловодства суду надав додаткові документи по справі.

23.06.2015 року представник відповідача-3 через відділ діловодства суду подав заперечення на подану заяву про забезпечення позову.

25.06.2015 року представник відповідача-3 через відділ діловодства суду надав письмові пояснення по справі.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 25.06.2015 року оголошено перерву до 02.07.2015 року.

Розглянувши заявлену Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія"Надра України" заяву щодо заходів забезпечення позову, суд її відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з частиною 1 статті 67 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування заходів щодо забезпечення позову» особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 Господарського процесуального кодексу України). Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування заходів щодо забезпечення позову").

Позивач свою заяву про вжиття заходів до забезпечення позову обґрунтував тим, що існують всі передумови вважати, що частка Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" у праві спільної часткової власності може бути відчужена на користь інших юридичних осіб до моменту набрання рішенням по справі законної сили.

При цьому доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, позивач суду не надав.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

В судовому засіданні 02.07.2015 року представники позивачів та прокуратури надали усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримали заявлені позовні вимоги.

Представники відповідачів в судовому засіданні 02.07.2015 проти позову заперечили надали усні пояснення по суті спору.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2003 року між Дочірнім підприємством НАК "Надра України" "Полтаванафтогазгеологія" (підприємство) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сахалінське" (інвестор) укладено Договір № 122 про спільну діяльність (далі - Договір).

Як вбачається з матеріалів справи, за умовами додаткової угоди до Договору від 30.04.2013 року № 4 до складу учасників включено Національну акціонерну компанію "Надра України", Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік", Закрите акціонерне товариство "Видобувна компанія "Укрнафтобуріння" та викладено договір про спільну діяльність у новій редакції.

Пунктом 1.1 договору передбачено, що предметом цього договору є спільна інвестиційна та виробнича діяльність учасників на основі їхніх вкладів без створення юридичної особи по видобуванню нафти, конденсату і газу (промисловій розробці) Сахалінського нафтогазоконденсатного родовища в межах програми робіт спільної діяльності, видобутку, підготовки, транспортування, переробки вуглеводнів та їх реалізація з метою отримання прибутку.

Відповідно до пункту 6.1 договору внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, майно, продукція, створені в результаті спільної діяльності, та одержані від такої діяльності доходи є спільною частковою власністю учасників.

Пунтами 4.1, 4.2, 4.3 Договору сторони визначили розміри часток учасників.

30.04.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України", визначеним як продавець, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік", визначеним як покупець, був укладений договір купівлі-продажу № 136/13 (частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором № 122 від 26.12.2003 року про спільну діяльність, укладеним між Національною акціонерною компанією "Надра України", Дочірнім підприємством Національної акціонерної компанії "Надра України" "Полтавнафтогазгеологія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сахалінське" (з усіма додатками, змінами і доповненнями, додатковими угодами, що є невід'ємною частиною вказаного договору).

Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу, продавець (позивач) підтвердив, що станом на дату укладення даного договору частка продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором СД становить 24 %.

Згідно пункту 2 договору купівлі-продажу, продавець (позивач) передає покупцю (відповідачу), а покупець з дати укладення цього договору набуває право власності на частку продавця у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором про спільну діяльність у розмірі 24 %.

Як стверджує прокурор та підтверджується матеріалами справи, рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2014 року у справі № 910/18448/14 за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" про розірвання Договору купівлі-продажу № 136/13 від 30.04.2013 року (частки у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором № 122 від 26.12.2003 року про спільну діяльність на Сахалінському родовищі, укладеного між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія "Надра України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" за участю Прокуратури міста Києва було розірвано договір купівлі-продажу № 136/13 від 30.04.2013 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Надра України" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік"

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014 року рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2014 року у справі № 910/18448/14 залишено без змін.

Отже, на думку прокурора, процедура набуття права власності товариством на частку відбулося із значними порушеннями, оскільки зобов'язання між сторонами договору купівлі-продажу в повній мірі не виконано, товариство не сплатило вартість придбаної частки та договір припинив свою дію у зв'язку із його розірванням у судовому порядку, а тому позивач-2 має право повернути собі у власність частку у розмірі 24 % у праві спільної часткової власності за договором спільної діяльності.

Також прокурор зазначає, що позивачем-2 направлявся лист № 1996/2/01/13 до відповідачів про внесення змін до договору про спільну діяльність в частині включення компанії до складу учасників із часткою участі 24 %, проте у відповідь на зазначене звернення отримано відмову.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що частка позивача-2 у розмірі 24% у праві спільної часткової власності за договором про спільну діяльність № 122 від 26.12.2003 року не визнається та заперечується відповідачами, а тому право власності позивача-2 підлягає захисту шляхом його визнання.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2014 року у справі № 910/18448/14, договір купівлі-продажу № 136/13 від 30.04.2013 року розірвано у судовому порядку.

Також судом встановлено, що предметом вказаного договору виступав продаж частки позивача-2 у розмірі 24 % у праві спільної часткової власності (спільному майні учасників) за Договором про спільну діяльність № 122 від 26.12.2003 року.

Як встановлено частинами 3-4 статті 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Тобто, норма права, яка регулює наслідки розірвання договору, у тому числі у судовому порядку, передбачає можливість для другої сторони лише відшкодувати завдані збитки, проте не встановлює жодних прав на повернення такого майна.

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Вищого господарського суду України у справі №2-29/4957-2006 від 06.06.2006 року.

Загальними підставами для накладення відповідальності на особу, яка заподіяла збитки, є: настання збитків; протиправна поведінка особи, що заподіяла збитки; безпосередній причинний зв'язок між протиправною поведінкою і настанням збитків; вина.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); витрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі; витрати, які б особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Проте предметом спору у даній справі є саме визнання права власності, а не стягнення завданих позивачеві-2 збитків.

Суд відзначає, що виходячи зі специфіки права власності 24 % у праві спільної часткової власності, яка складається із грошових коштів, матеріальних і нематеріальних активів, майнових та немайнових прав, що обліковуються на окремому балансі та відповідно не підлягають державній реєстрації, має посвідчуватися виключно положеннями договору про спільну діяльність № 122 від 26.12.2003 року.

Як встановлено частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до умов частини 2-4 статті 188 Господарського кодексу України, сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем-2 неодноразово направлялися на адресу відповідачів проекти договорів про внесення змін до договору про спільну діяльність. в частині посвідчення частки позивача-2 у розмірі 24 % у праві спільної часткової власності за вказаним договором, а відповідачами в свою чергу відмовлено в укладенні такої угоди.

Отже, зазначене вище свідчить про виникнення спору між сторонами з приводу внесення змін до договору про спільну діяльність в частині посвідчення частки позивача-2 у розмірі 24 % у праві спільної часткової власності.

Таким чином, обраний прокурором спосіб захисту порушеного права позивача-2 є неналежним з огляду на те, що право спільної часткової власності, яке складається із грошових коштів, матеріальних і нематеріальних активів, майнових та немайнових прав, що обліковуються на окремому балансі та відповідно не підлягають державній реєстрації, має посвідчуватися виключно положеннями договору про спільну діяльність № 122 від 26.12.2003 року, внесення змін до якого можливе лише за згодою сторін або у судовому порядку у разі існування спору.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, оскільки прокурором неправильно обрано спосіб захисту порушеного права позивача-2, при цьому, з матеріалів справи вбачається існування спору між сторонами з приводу внесення змін до договору, проте прокурором у редакції позовної заяви така вимога не з'являлася, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог з підстав, вказаних у позові та у спосіб, обраний прокурором.

Згідно пункту 4.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду.

За таких обставин, відповідно до частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги п. 4.8. постанови Пленуму ВГСУ, сплата судового збору покладається солідарно на визначених прокурором позивачів.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.У позові Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Державної служби геології та надр України та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія"Надра України" відмовити.

2.Стягнути з Державної служби геології та надр України (03680, м. Київ, вул. Ежена Потьє, буд. 16, ідентифікаційний код - 37536031) до Державного бюджету України 36 540 (тридцять шість тисяч п'ятсот сорок) грн. 00 коп. судового збору.

3.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України" (03150 м. Київ, пр.-т. Повітрофлотський, буд. 54, ідентифікаційний код - 31169745) до Державного бюджету України 36 540 (тридцять шість тисяч п'ятсот сорок) грн. 00 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.07.2015

Суддя С.В. Стасюк