КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. Справа№ 927/741/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Сотнікова С.В.

Копитової О.С.

представники сторін:

від відповідача: не з'явився;

позивач ОСОБА_2 особисто, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Ніжинським МРВ УМВС України в Чернігівській області 15.06.2004;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "НіжинТеплоМережі" на рішення господарського суду Чернігівської області від 27.05.2015 у справі № 927/741/13 (суддя Фесюра М.В.)

за позовом ОСОБА_2, м. Ніжин Чернігівської область

до товариства з обмеженою відповідальністю "НіжинТеплоМережі", м. Ніжин Чернігівської область

про стягнення середнього заробітку, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди у розмірі 44661,10 грн

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ОСОБА_3, зважаючи на наявність у провадженні господарського суду Чернігівської області справи про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "НіжинТеплоМережі", звернулася з позовом до вказаного товариства про стягнення середнього заробітку, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у день звільнення, всупереч вимогам статті 116 КЗпП України, відповідач не провів повного розрахунку з ОСОБА_2

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 04.07.2013 у справі № 927/741/13, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2013, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою від 04.12.2013 Вищий господарський суду України скасував рішення господарського суду Чернігівської області від 04.07.2013 і постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2013 та передав справу на новий розгляд до місцевого господарського суду.

За результатами нового розгляду, рішенням господарського суду Чернігівської області від 06.02.2013 у справі № 927/741/13 позов ОСОБА_2 задоволено частково, з ТОВ "НіжинТеплоМережі" на користь ОСОБА_2 стягнуто 201,70 грн відшкодування надлишково утриманих сум податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску. В іншій частині позову відмовлено повністю. Також судом стягнуто з ТОВ "НіжинТеплоМережі" 1 827 грн судового збору в дохід державного бюджету.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 у справі № 927/741/13 залишено без змін рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2014 у справі № 927/741/13.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.09.2014 у справі № 927/741/13 постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 та рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2014 у справі № 927/741/13 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 04.02.2015 у справі № 927/741/13 заяву ОСОБА_2 задоволено, постанову Вищого господарського суду України від 23.09.2014 у справі № 927/741/13 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції, в зв'язку з передчасністю висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та помилковістю висновку суду касаційної інстанції про початок перебігу строку звернення до суду з моменту підписання наказу та розрахунку при звільненні, оскільки у день звільнення не було проведено фактичного розрахунку з позивачкою та виплати всіх належних їй сум.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2015 рішення господарського суду Чернігівської області від 06.02.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 скасовано в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 41 018,40 грн та 3 441 грн моральної шкоди. У скасованій частині передано справу на новий розгляд до господарського суду Чернігівської області в іншому складі суду. В іншій частині рішенням господарського суду Чернігівської області від 06.02.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2014 залишено без змін.

При новому розгляді справи в судовому засіданні 20.05.2015 позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.09.2012 по 27.03.2015 року в сумі 162 048,00 грн та моральної шкоди в розмірі 3 441,00 грн.

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 27.05.2015 у справі № 927/741/13 позов задоволено повністю. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" на користь ОСОБА_3 165 489,00 грн, в тому числі 162 048,00 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та 3 441,00 грн моральної шкоди, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" 3 309,78 грн судового збору в дохід державного бюджету.

Рішення місцевого господарського суду з посиланням, зокрема, на приписи ст.ст. 47, 116, 117, 2371 Кодексу законів про працю України, Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012, постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», мотивовано доведеністю вчинення відповідачем порушення трудових прав позивачки, а також обґрунтованістю її вимог щодо стягнення та розміру моральної шкоди, яка виникла в наслідок даних порушень (т. 3, а.с. 57-61).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішенням господарського суду Чернігівської області від 27.05.2015 у справі № 927/741/13 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована неповним дослідженням всіх обставин, що мають значення для справи: те, що позивачка займаючи посаду головного бухгалтера відповідача не лише знала, але й здійснювала контроль за нарахуванням своєї заробітної плати, а тому не могла не знати, яка саме сума їй нарахована; те, що строк позовної давності для звернення ОСОБА_2 до суду з відповідною вимогою сплив 11.12.2012; те, що дії відповідача щодо невиплати компенсації за невикористану відпустку позивачки призвели до моральних страждань є необґрунтованими, а тому вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки позивачка була звільнена за прогул, виплата компенсації відбулася на наступний день після звернення позивачки до відповідача, а неможливість працевлаштування ОСОБА_2 в подальшому не є наслідком дій відповідача.

13.7.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що в матеріалах справи є докази (поштові повідомлення) належного повідомлення сторін про час та місце розгляду апеляційної скарги колегія суддів, порадившись, ухвалила розглянути апеляційну скаргу у відсутності даного представника.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 перебувала з Товариством з обмеженою відповідальністю "НіжинТеплоМережі" у трудових відносинах.

Згідно копії трудової книжки позивачка 27.05.2007 прийнята на підприємство відповідача на посаду головного бухгалтера, 10.09.2012 звільнена з підприємства за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

В наказі про звільнення № 59-к від 10.09.2012 зазначено про виплату ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 24.05.2011 по 09.08.2012 із розрахунку 28 календарних днів, про що позивачка була повідомлена, що підтверджується її підписом на зворотній стороні наказу.

Як вбачається з розрахункового листка зарплати ОСОБА_2 за вересень 2012 при звільненні ОСОБА_2 відповідачем здійснено нарахування 6751,29 грн компенсації за 37 календарних днів невикористаної відпустки, що не заперечується позивачкою.

Відповідно до позовної заяви ОСОБА_2 одержала при звільненні 4216,70 грн, зазначена сума враховує обов'язкові відрахування з нарахованої працівникові суми, а також авансово виплачені їй 1247,79 грн ( зазначені в розрахунковому листку як борг за робітником). Таким чином, на день звільнення відповідач повністю провів розрахунок з позивачкою в частині компенсації за 37 календарних днів невикористаної відпустки.

За письмовим зверненням позивачки від 18.02.2013 відповідач листом від 19.01.2013 № 01-07/261 повідомив, що сума компенсації за невикористану відпустку при звільненні ще за 30 календарних днів, яка помилково не донарахована, було перераховано позивачці на картковий рахунок, відкритий у банку «Демарк». Згідно виписки банку «Демарк» за 20.02.2013 на картковий рахунок ОСОБА_2 зараховано 4679,16грн. Вказані обставини справи сторонами не заперечуються.

Відповідно довідки від 22.03.2013, виданої ТОВ "НіжинТеплоМережі", 19.02.2013 ОСОБА_2 згідно наказу нараховано і виплачено компенсацію за невикористану відпустку при звільненні за 30 днів і за останній день звільнення у сумі 5752,20 грн, утримано ПДФО в сумі 867,24 грн, ЄСВ у сумі 207,08 грн.

Зазначені вище суми як нарахування зарплати, компенсації за невикористану відпустку, так і здійснених відрахувань підтверджуються також наявною у матеріалах справи копією розрахункового листка зарплати ОСОБА_2 за лютий 2013.

Крім того, при виконанні залишеній в силі частині рішення в цій справі платіжним дорученням № 287 від 23.05.2015 державним виконавцем було стягнуто з відповідача 201,7 грн надлишково утриманого з позивача ЄСВ. Відповідно до наданої виписки по картковим рахункам ОСОБА_2 вказана сума була зарахована їй на рахунок 27.03.2015.

Таким чином, станом на 27.03.2015 (на дату розрахунку збільшених позовних вимог) остаточний розрахунок з позивачем мав характер триваючої дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На підставі аналізу вищенаведених норм матеріального права, а також врахувавши висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012, Верховний Суду України в постанові від 04.02.2015, про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 23.09.2014 у даній справі зробив висновок, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22.01.2014 № 6-159цс13, від 2 липня 2014 року № 6-76цс14.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів не приймає до уваги твердження скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо неповного дослідження судом першої інстанції обставини пропуску строку позовної давності позивачкою при зверненні з відповідною позовною заявою до суду, оскільки щодо неї в даній справі зроблено остаточний правовий висновок Верховним судом України.

Аналізуючи зазначене вище колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що днем фактичного розрахунку є 27.03.2015, а саме здійснення ТОВ "НіжинТеплоМережі" на примусових засадах через орган Державної виконавчої служби відшкодування зайво утриманого єдиного соціального внеску.

На підставі наведеного апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за період з 11.09.2012 по 27.03.2015 в розмірі 162 048,00 грн.

Також, позивачем заявлено до стягання моральної шкоди в сумі 3 441 грн. При попередньому розгляді справи в обґрунтування заявленої моральної шкоди позивачка надала довідки про неодержання нею допомоги по безробіттю та копії її розписок про те, що брала у позику кошти у знайомих. В позовній заяві позивачка зазначила, що на її утриманні перебуває неповнолітня дитина, яку виховує сама без чоловіка, постійно потребує із-за скрутного матеріального становища у запозиченні коштів для харчування, оплати комунальних платежів та оплати педагогів для дитини, її навчання у Ніжинській дитячій хореографічній школі, проїзду у громадському транспорті.

Таким чином, вказує позивач, порушення відповідачем її трудових прав завдало моральних страждань, пов'язаних з визнанням її неповноцінності як утримувача неповнолітньої дитини.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" , під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 цієї Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пункт 13 Постанови вказує, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди,, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст. 3,4,11,31 ЦПК України).

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а и ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі 6-23 цс 12).

Судом першої інстанції дану вимоги позивачки задоволено в повному обсязі, однак відповідно до матеріалів справи відповідачка була звільнена з займаної посади у ТОВ «НіжинТеплоМережі» за прогул - з 13.08.2012 по 10.09.2013, в апеляційній скарзі та письмових поясненнях наданих до суду першої інстанції відповідач зазначає, що в цей період відповідачка не виходила на зв'язок з працівниками підприємства та не повідомляла про причини невиходу на роботу. Отже в наслідок самостійних дій позивачки вона втратила джерело доходу.

Крім того, грошова компенсація за невикористану відпустку була отримана позивачкою 19.02.2013, на наступний день після її звернення з листом 18.02.2013 про виплату компенсації. Позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу в порядку ст. 34 ГПК України на підтвердження того, що в період з 10.09.2012 по 18.02.2013 вона зверталася до відповідача з вимогою про сплату їй компенсацію за невикористану відпустку, про яку вона, як особа, що працювала на посаді головного бухгалтера відповідача не могла не знати. Вищенаведене дає змогу стверджувати про те що позивачка свідомо не зверталася до відповідача чим продовжувала та ускладнювала свої умови, а тому апеляційний суд вважає, що місцевим господарським судом передчасно зроблено висновок про доведеність позивачкою причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями відповідача щодо несвоєчасним розрахунком з позивачем після його звільнення та моральними стражданнями і переживаннями ОСОБА_2

Враховуючи вищенаведене та те що вимога про стягнення моральної шкоди заявлена позивачкою в позовній заяві, яка подана до суду ще 13.06.2013, на думку апеляційного суду необґрунтованим є посилання суду першої інстанції при задоволенні даної вимоги позивачки на триваючу процедуру розрахунку протягом двох з половиною років та значні зусилля, які довелося вжити позиваці для судового захисту свого права власності на кошти, які мали бути виплачені в день звільнення, неможливість своєчасного використання вказаних коштів на потреби сім'ї.

Таким чином колегія суддів вважає неправомірним задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди в наслідок чого рішення в цій частині підлягає скасуванню в наслідок невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, та прийняттю нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

У відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В ст. 104 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду, винесене з невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, а тому не відповідає вимогам чинного законодавства у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Крім того, в зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги та прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору підлягають частковому відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 44, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "НіжинТеплоМережі" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Чернігівської області від 27.05.2015 у справі № 927/741/13 скасувати в частині стягнення 3 441,00 грн моральної шкоди, прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог про стягнення 3 441,00 грн моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 16600, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" ( , вул. Глібова, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) 34,42 грн судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжин Тепло Мережі" (, вул. Глібова, 1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600) 3240,96 грн судового збору в дохід державного бюджету (рахунок 3002, отримувач УК у м. Чернігові/м.Чернігів/22030001, банк отримувача ГУДКСУ у Чернігівській області, МФО 853592, код 38054398, призначення платежу : ?судовий збір, код 03500068, пункт 2?).

В іншій частині рішення господарського суду Чернігівської області від 27.05.2015 у справі № 927/741/13 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді С.В. Сотніков

О.С. Копитова