КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р. Справа№ 910/1062/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Товстенко О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Укртрансгаз"

на рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2015р.

у справі № 910/1062/15-г (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства ,,Укртрансгаз"

до Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський банк розвитку"

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ,,Укртрансгаз" (далі - позивач) звернулося в господарський суд міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський банк розвитку" (далі - відповідач) про зобов'язання Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський банк розвитку" виконати умови Договору банківського поточного рахунку № ТF.201670.001 від 10.12.2013р. - на виконання платіжного доручення № 16415 від 10.12.2014р. списати з поточного рахунку Публічного акціонерного товариства ,,Укртрансгаз" № 8189 в Публічному акціонерному товаристві ,,Всеукраїнський банк розвитку" грошові кошти в розмірі 2 700 000,00 грн. та перерахувати ці кошти на рахунок Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський банк розвитку" № 2261 в Публічному акціонерному товаристві ,,Всеукраїнський банк розвитку".

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. у справі № 910/1062/15-г в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на встановлені ним обставини, положення ЦК України, Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до положень названого Закону в період запровадження в банку тимчасової адміністрації перерахування коштів заборонено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. у справі № 910/1062/15-г скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, порушив та неправильно застосував норми матеріального права. Так, скаржник зазначає, що відповідачем не доведено наявності законних підстав для невиконання належним чином оформленого платіжного доручення, та, у даному випадку, позивач не є кредитором банку в розумінні чинного законодавства, а положення ч. 5 ст. 36 Закон України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не впливає на обов'язок відповідача з проведення розрахункових операцій за рахунком при наявності на ньому грошових коштів позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.04.2015р. у справі № 910/1062/15-г апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Укртрансгаз" на рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. прийнято до провадження та призначено розгляд скарги на 19.05.2015р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на її необґрунтованість та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

В судових засіданнях 19.05.2015р., 09.06.2015р., 30.06.2015р. оголошувались перерви.

В судовому засіданні 14.07.2015р. представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача проти наведених доводів заперечив.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

10.12.2013р. між Публічним акціонерним товариством ,,Всеукраїнський банк розвитку" (далі - банк, відповідач) та Публічним акціонерним товариством ,,Укртрансгаз" (далі - клієнт, позивач) було укладено договір банківського поточного рахунку №201670.001 (далі - договір, т.1, а.с. 55-58), відповідно до п.1.1 якого банк відкриває клієнту поточний рахунок (в національній та/або іноземній валюті та банківських металах) для приймання та зарахування на розрахунковий рахунок клієнта грошових коштів, виконання розпоряджень клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком відповідно до цього договору та законодавства України.

Пунктом 1.5 договору сторони погодили, що клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку (рахунках) з дотриманням вимог чинного законодавства, за винятком примусового списання коштів та накладення арешту (тимчасового призупинення операцій) уповноваженими органами у випадках, передбачених законами України.

Згідно з п.2.1 договору клієнт банку для здійснення розрахунків може використовувати всі, крім меморіального договору, платіжні інструменти, передбачені чинним законодавством.

Переказ коштів з рахунків клієнта банк виконує відповідно до черговості надходження розрахункових документів у межах залишку коштів на рахунку на початок операційного дня. Банк може виконати перекази з урахуванням поточних надходжень коштів протягом операційного дня у разі технічної можливості (п.2.3 договору).

Пунктом 2.4 договору сторони погодили, що банк виконує доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, у строки: - у день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного часу; - після операційного часу банк виконує: наступного операційного дня або в день їх надходження за умови технічної можливості згідно тарифів банку.

Відповідно до п. 4.1 договору банк має право на договірне списання грошових коштів, а клієнт доручає банку самостійно, згідно тарифів банку та договірних умов, що діють на день проведення операції (-ій) чи надання послуги, утримувати плату за обслуговування рахунку (-ів) та плату за виконані операції і надані послуги за цим договором та іншої заборгованості клієнта перед банком.

На виконання умов договору, з метою перерахування 2 700 000,00 грн., які знаходяться на поточному рахунку позивача, відкритому в Банку, на часткове погашення кредитної лінії згідно кредитного договору № KKPOSKG.201670.002 від 11.12.2013р., укладеного між позивачем та відповідачем, позивачем надіслано відповідачу платіжне доручення від 10.12.2014р. № 16415 на суму 2 700 000,00 грн.

Проте, як вказує позивач, зазначене платіжне доручення виконане не було, кошти не перераховано.

У зв'язку з невиконанням платіжного доручення банк повідомив позивачу про неможливість перерахунку коштів з поточного рахунку у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації у банку.

Наявність коштів, які позивач просив перерахувати підтверджується банківською випискою по рахунках позивача станом на 27.11.2014р.(а.с. 66-71).

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає про те, що відповідно до статті 8 Закону України ,,Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Крім того, позивач зазначає, що відповідач у день надходження до нього платіжного доручення № 16415 від 10.12.2014р. - 11.12.2014р. був зобов'язаний виконати таке доручення шляхом списання з рахунку позивача № 8189 суми коштів у розмірі 2 700 000,00 грн. та перерахування такої суми на рахунок отримувача - відповідача № 2261.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що на підставі постанови НБУ від 27.11.2014р. №743 ,,Про віднесення Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський банк розвитку" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014р. №132 ,,Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві ,,ВБР", згідно з яким з 28.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в Банку, тому вимога позивача про перерахування коштів не може бути задоволена.

Суд першої інстанції не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, посилаючись, на приписи ст. 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Колегія суддів вважає вірним такий висновок суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ч. 5 ст. 341 ГК України установи банків забезпечують розрахунки відповідно до законодавства та вимог клієнта, на умовах договору на розрахункове обслуговування.

Положеннями ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Пунктом 1.37 ст.1 Закону України ,,Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що розрахунково - касове обслуговування - послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За приписами п. 8.1 ст. 8 Закону України ,,Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Пунктом 8.4 ст. 8 зазначеного Закону передбачено, що міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач 10.12.2014р. надіслав відповідачу до виконання платіжне доручення № 16415 від 10.12.2014р., згідно якого доручив відповідачу списати зі свого рахунку № 8189 суму коштів у розмірі 2 700 000,00 грн. та перерахувати такі кошти на рахунок отримувача - Відповідача № 2261.

У полі ,,призначення платежу" зазначеного платіжного доручення такий платіж є частковим погашенням кредитної лінії згідно кредитного договору № ККР0SКG.201670.002 від 11.12.2013р., укладеного між позивачем та відповідачем, відповідно до п. 1.3 якого рахунком для погашення кредиту, сплати процентів є рахунок відповідача № 2261, на який позивач і вимагав у відповідача здійснити перерахування коштів.

Платіжне доручення № 16415 від 10.12.2014р. у двох примірниках було надіслано відповідачу рекомендованим листом з повідомленням разом із супровідним листом від 10.12.2014р. № 12364/8-004, які були отримані відповідачем 11.12.2014р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Однак, дане платіжне доручення відповідачем не виконано.

Листом від 18.12.2014р. № 777 відповідач мотивував свою відмову виконувати вищевикладені зобов'язання за Договором в частині виконання платіжного доручення № 16415 від 10.12.2014р. тим, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 № 743 ,,Про віднесення Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський банк розвитку" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014р. № 132 ,,Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ ,,ВБР", згідно з яким з 28.11.2014р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство ,,Всеукраїнський банк розвитку", в зв'язку з чим грошові кошти, які знаходились на поточному рахунку позивача № 8189, відкритого в банку станом на 28.11.2014р. не можуть бути направлені на погашення зобов'язань за кредитним договором ККР0SКG.201670.002 від 11.12.2013р. або на інші потреби позивача згідно положень ст. 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, що затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2.

Згідно з приписами ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Як встановлено судом першої інстанції, 27 листопада 2014 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 743 ,,Про віднесення Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський Банк Розвитку" до категорії неплатоспроможних". На підставі даної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 № 132 ,,Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ ,,ВБР", згідно якого у Публічному акціонерному товаристві ,,Всеукраїнський Банк Розвитку" запроваджено тимчасову адміністрацію з 28.11.2014.

Таким чином, на момент звернення позивача з платіжним дорученням у відповідача запроваджено тимчасову адміністрацію.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 1 ч.5 ст. 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до п. 1.15 глави ІІІ Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2, під час тимчасової адміністрації не здійснюються: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Статтею 2 Закону України ,,Про банки і банківську діяльність" визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Оскільки між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які носять майново-грошовий характер, а відтак, у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Такий висновок щодо застосування зазначеної норми права викладено в постанові Верховного Суду України від 25.03.2015р. у справі № 910/9232/14, який згідно з приписами ст. 111-28 ГПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 6 ст. 36 Закону обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Слід зазначити, що згідно з п. 4 ч.1 ст. 2 Закону термін ,,вкладник" вживається у значені ,,фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката", тобто юридичні особи, якою є позивач, не підпадають під визначення поняття ,,вкладник" у розумінні даного Закону, та на позивача не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону.

У спірних правовідносинах позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, а відповідач - боржником, тому вимоги позивача про зобов'язання відповідача прийняти рішення про перерахування з рахунків позивача коштів, відповідно до поданих платіжних доручень, є вимогою кредитора, задоволення якої не здійснюється згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

З огляду на викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Водночас, в мотивувальній частині рішення судом першої інстанції зазначено, що ,,Вимога Національного агентства з акредитації України про зобов'язання Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський Банк Розвитку" прийняти рішення про перерахування з рахунків позивача коштів, відповідно до поданих платіжних доручень, є вимогою кредитора, задоволення якої не здійснюється згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Колегія суддів вважає, що в мотивувальній частині рішення судом першої інстанції помилково зазначено замість позивача Публічного акціонерного товариства ,,Укртрансгаз" - Національне агентство з акредитації України, оскільки дана юридична особа не є стороною у справі, тому відповідну описку слід вилучити з мотивувальної частини рішення.

Проте, зазначена описка не вплинула на правильність рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог у даній справі.

Щодо поданої позивачем заяви заяву про забезпечення позову шляхом заборони Публічному акціонерному товариству ,,Всеукраїнський банк розвитку" до моменту набрання судовим рішенням у даній справі законної сили вчиняти наступні дії: передавати до бюро кредитних історій в обсязі та в порядку передбаченому Законом України ,,Про організацію формування та обігу кредитних історій" інформацію щодо невиконання Публічним акціонерним товариством ,,Укртрансгаз" його зобов'язань по кредитному договору № ККР0SКG.201670.002 від 11.12.2013р. в частині несплати 2 700 000,00 грн. в рахунок погашення кредитної лінії згідно такого кредитного договору по платіжному дорученню № 16415 від 10.12.2014; звертати стягнення на предмет застави (майнові права на суму 300 000 000,00 грн.) по договору застави № 092500/201670/010 від 27.02.2014 та договору № 201670.010 від 27.02.2015 у зв'язку з невиконання Публічним акціонерним товариством ,,Укртрансгаз" зобов'язань по кредитному договору в частині несплати 2 700 000,00 грн. в рахунок погашення кредитної лінії згідно такого кредитного договору по платіжному дорученню № 16415 від 10.12.2014 колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Як роз'яснено в п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З огляду на висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, з яким погоджується апеляційна інстанція, судом правомірно відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються з підстав наведених вище, оскільки є необґрунтованими.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. у справі № 910/1062/15-г слід залишити без змін з урахуванням мотивувальної частини даної постанови. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2015р. у справі № 910/1062/15-г - залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Укртрансгаз" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко