ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

14 липня 2015 р. Справа № 902/796/15

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Епос»

(09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Толстого, буд. 44)

до: Відкритого акціонерного товариства «Ладижинський завод силікатної цегли»

(24321, Вінницька область, м. Ладижин, вул. Промислова, 1)

про стягнення 99000 грн.

при секретарі судового засідання Солоненко Т.В..

за участю представників сторін:

позивача : не з'явився,

відповідача : не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Епос» звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Ладижинський завод силікатної цегли» 45 000,00 грн. заборгованості та 54 000,00 штрафу..

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного 20.03.2012 року договору поставки № 2003/12 позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 115 000,00 грн., за який останній зобов'язався провести розрахунки у строки визначені договором та додатками до нього. В порушення зобов'язань за договором, відповідачем оплачено вартість поставленого товару лише частково на суму 70 000,00 грн., в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 45 000,00 грн..

Неналежне виконання зобов'язань за договором призвело до звернення до суду з даним позовом та нарахування штрафних санкцій обумовлених договором.

Ухвалою суду від 10.06.2015 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/796/15 та призначено її до розгляду.

Ухвалою суду від 25.06.2015 року розгляд справи відкладено на 14.07.2015 року з підстав невиконання сторонами вимог суду в частині надання доказів.

На визначену судом дату представник позивача не з'явився. 14.07.2015 року до суду надійшов лист за підписом адвоката Тернового Р.Б., який згідно довіреності б/н. від 01.07.2013 року (а.с. 13) є представником позивача. У даному листі останній просить суд розглядати справу за наявними в ній матеріалами, без участі представника позивача.

Відповідач правом участі в судовому засіданні також не скористався, визначених судом доказів не надав, про поважність причини своєї неявки суду не повідомив. Про розгляд справи в суді останній обізнаний, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення № 5142 від 26.06.2015 року.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд констатує, що відповідачем не подано жодного клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

За викладених вище обставин справу розглянуто за наявними у ній матеріалами, згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

20 березня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Епос» (позивач, за договором Постачальник) та Відкритим акціонерним товариством «Ладижинський завод силікатної цегли» (відповідач, за договором Покупець) укладено договір поставки №2003/12 (надалі - Договір) за умовами якого Постачальник зобов'язується поставити та передати у власність у зумовлені Договором строки другій стороні - Покупцю узгодженими партіями - насосне обладнання та запасні частини, поіменовані далі «Товар», а Покупець зобов'язується прийняти вказаний Товар і оплатити його на умовах, визначених цим Договором.

Кількість, ціна та асортимент кожної партії Товару зазначаються в Додатках до даного Договору, що містять в собі специфікації та є невід'ємними його частинами. (п. 1.2. Договору)

Узгодженою партією Товару за даним Договором є партія Товару по якій узгоджені асортимент, кількість та ціна товарів зазначених в Додатках до даного Договору, що містять в собі специфікації, які є невід'ємними частинами даного Договору (п. 3.1. Договору)

Ціна Товару за одиницю та по позиціях зазначена в Додатках до даного Договору, що містять в собі специфікації, які є невід'ємними частинами даного Договору. Загальна сума даного Договору є сукупність сум всіх специфікацій. Оплата по даному Договору Покупцем повинна бути здійснена грошовими коштами у національній валюті України. Умови оплати по кожній партії товару сторони узгоджують в Додатках до даного Договору, що містять в собі специфікації, які є невід'ємними його частинами. (п.п. 5.1. - 5.3. Договору).

Додатком № 1 до Договору (Специфікація № 1) визначено асортимент, кількість та ціну товару, що поставляється. Загальна ціна товару становить 115 000,00 грн..

Умови оплати: 60% передоплата; 40% на протязі 30 днів по факту поставки продукції на склад Покупця. ( п. 3 Додатку до Договору).

Строк поставки: протягом 30 банківських днів з дня зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2012 року. (п. 10.1. Договору).

Як свідчать матеріали справи, відповідачем, в рамках Договору, в період з 09.04.2012 року по 11.04.2012 року перерахував на рахунок позивача 70 000,00 грн. (а.с. 22-25).

Позивач відповідно до видаткової накладної № 284 від 11.04.2012 року поставив відповідачу товар на загальну суму 115 000,00 грн., який останній отримав згідно довіреності ЛЗСЦ № 000090 від 11.04.2012 року.

Виходячи з умов Договору та Додатку № 1 до нього, відповідач зобов'язався провести остаточні розрахунки з поставлений товар до 11.05.2012 року, однак, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором, останнім не оплачено поставлений товар в повному обсязі, і день розгляду справи заборгованість становить 45 000,00 грн..

Судом встановлено, що в червні 2013 року позивач звертався до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з відповідача 45 000 ,00 грн. заборгованості за Договором.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 19.06.2013 року за вказаним позовом порушено провадження у справі.

Ухвалою суду від 03.07.2013 року зупинено провадження у справі № 902/900/13 до винесення ухвали суду за результатами розгляду вимог кредиторів у господарській справі № 902/79/13-г про визнання банкрутом ПАТ «Ладижинський завод силікатної цегли».

Ухвалою суду від 16.10.2013 року припинено провадження у справі № 902/900/13 по п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з включенням вимог, які є предметом позовних вимог у справі № 902/900/13 до складу вимог кредиторів у справі № 902/79/13-г.

Постановою Вищого господарського суду від 08.04.2015 року у справі № 902/79/13-г провадження у справі про банкрутство ПАТ «Ладижинський завод селікатної цегли» припинено, як безпідставно порушене.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Дії позивача по передачі товару та дії відповідача по прийняттю вказаного товару, за визначеною ціною свідчать про те, що у боржника (відповідача) виникло зобов'язання по оплаті сировини.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини першої статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом .

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що зобов'язання за Договором в частині проведення розрахунків за поставлений товар, відповідачем виконувались не належним чином.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 45 000,00 грн. правомірною та обґрунтованою.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду жодних доказів в спростування позовних вимог позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення основного боргу в розмірі 45 000,00 грн..

Крім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення 54 000,00 грн. штрафу. Розглянувши дану вимогу суд дійшов наступних висновків.

Як вказувалось вище Договір поставки № 2003/12 від 20.03.2012 року являється за своїм змістом та правовою природою договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

За приписами ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.3. Договору визначено, що за прострочення платежів Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 5% за кожний день прострочення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що штраф, передбачений Договором, фактично є пенею, оскільки саме пеня обраховується у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст.215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що зміст п. 6.3. Договору щодо встановлення обов'язку для Покупця сплачувати штраф у розмірі 5% за кожен день прострочення оплати товару суперечить приписам ст.203 Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами п.1 ст.83 Господарського процесуального кодексу України якщо у вирішенні спору буде встановлено, що зміст договору суперечить чинному законодавству, то господарський суд повинен за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині.

На обов'язку господарського суду за власною ініціативою визнати договір недійсним повністю або у певній частині при встановленні невідповідності змісту договору чинному законодавству наголошено в п.7 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.07.2004 року № 01-8/1270 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2003 р. щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України", а також в п.2 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року № 02-5/111.

Аналогічна правова позиція викладена також в постановах Верховного Суду України від 09.12.2003 року у справі № 32/206 та від 20.01.2004 року у справі № 8/113-2003.

Наведене право суду не порушує принципу диспозитивності сторін у господарському процесі, оскільки як виняток передбачено положеннями ст.83 Господарського процесуального кодексу України.

Із матеріалів справи вбачається, що передумовою виникнення спору є існування Договору поставки № 2003/12 від 20.03.2012 року, а тому з огляду на суперечність змісту п. 6.3. Договору нормам цивільного законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання його недійсним в порядку ст.83 Господарського процесуального кодексу України на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно зі ст.217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частин.

Оскільки, недійсна частина правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з її недійсністю, то позовні вимоги про стягнення 54 000,00 грн. штрафу задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного, позов підлягає частковому задоволенню з розподілом судових витрат за правилами ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.43, 32, 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

1. Визнати недійсним з моменту укладення пункт 6.3. Договору поставки № 2003-12

від 20.03.2012 року.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Ладижинський завод силікатної цегли» (24321, Вінницька область, м. Ладижин, вул. Промислова, 1, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Епос» (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Толстого, буд. 44, ) 45 000 (сорок п'ять тисяч) грн. 00 коп. - боргу та 900 (дев'ятсот) грн. 00 коп. - витрат зі сплати судового збору.

4. В позові в частині стягнення 54 000,00 грн. штрафу відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Копію рішення направити сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 16 липня 2015 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Толстого, буд. 44)

3 - відповідачу (24321, Вінницька область, м. Ладижин, вул. Промислова, 1)