ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Справа № 925/967/15

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Скиби Г.М., за участю секретаря судового засідання Буднік А.М., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом приватного підприємства «Черкасхімбуд», м. Черкаси, вул. Вербовецького, 9

до Черкаської міської ради, м. Черкаси, вул. Б.Вишневецького, 36

про визнання недійсними пункту договору оренди землі,

за участі представників сторін:

від позивача: Смаглій В.М. - за довіреністю,

Козоріз В.Г. - засновник - за посадою;

від відповідача: Луговський С.О. - за довіреністю.

Позивач звернувся в господарський суд з позовом до Черкаської міської ради та просить визнати недійсним - з моменту укладення - п.п. «і» п. 31 договору оренди землі від 25.06.2012р. про відшкодування упущеної вигоди при користуванні земельною ділянкою до моменту набуття чинності договору.

07.07.2015р. представник позивача подав заяву про зміну підстави позову з посиланням на норми ст. 22 ГПК України.

Суд відхилив заяву позивача, оскільки розгляд справи по суті розпочато.

16.07.2015р. позивач подав суду додаткові пояснення та обґрунтування по суті спору. Представники позивача вимоги підтримали та просять позов задовольнити, оскільки відповідач використовує спірний пункт 31 договору оренди землі від 25.06.2012р. для погіршення становища позивача та подвійного стягнення плати за одну й ту ж земельну ділянку.

Представник відповідача вимоги заперечив та вказує на відкрите та добровільне волевиявлення сторін при укладенні договору на використання за плату земельної ділянки комунальної власності. Протоколу розбіжностей не укладалось, переддоговірний спір на розгляд суду не передавався. Просить в позові відмовити. Відзиву на позов не подано з-за надуманості вимог позивача.

Господарським судом встановлено та перевірено доказами такі взаємовідносини сторін:

Черкаська міська рада своїм рішенням №3-811 від 12.04.2012р. надала на 49 років в оренду приватному підприємству «Черкасхімбуд» земельну ділянку по вул. Орджонікідзе, 183 в м. Черкаси під розміщення -

за рахунок землекористування ТОВ «Коверкон»

25.06.2012р. між сторонами укладено договір оренди землі (а.с. 8-15). Спору в частині дійсності чи недійсності договору - немає.

Позивач просить визнати недійсним підпункт «і» пункту 31 договору:

«відшкодувати Орендодавцю суму упущеної вигоди (не отриманого прибутку) в розмірі орендної плати за весь період з дати прийняття рішення від 12.04.2012р. №3-811 до моменту набуття чинності договору.

У разі наявності документів, що підтверджують сплату за користування земельною ділянкою до моменту набуття чинності договору оренди землі, сума упущеної вигоди (не отриманого прибутку) відповідно зменшується на суму сплачених коштів»,

з мотивів, що міська рада отримує одночасно оплату за користування ділянкою і з ТОВ «Каверкон», і з ПП «Черкасихімбуд».

Вважає, що подвійність стягнення плати за землю є причиною його звернення до суду за захистом його порушеного права та для відновлення його становища.

Інших доказів не подано. Відповідач не заявив про об'єктивну неспроможність заперечити вимоги позивача.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення та обґрунтування представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення.

У відповідності з положеннями постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Згідно статутних документів позивач та відповідач є самостійними юридичними особами.

Правові основи діяльності позивача врегульовані положеннями Конституції України, нормами ЦК та ГК України.

Правові основи діяльності ради як органу місцевого самоврядування врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України, ГК України та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно ч. 3 ст. 5 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання повинні здійснювати свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Частина 2 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає зобов'язання особи при здійсненні своїх прав утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Предметом спору у справі позивач визначив:

визнання недійсним пункту договору з мотивів порушення вимог ЦК України та ЗК України, звичаїв ділового обороту та вимог розумності та справедливості, з посиланням на норми ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочини, що підпадають під визначення «оспорюваних правочинів», проаналізовані в узагальненні практики в постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 та в постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013р. №11.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (окрема його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (ч. 3 ст. 631 ЦК України).

Судом також встановлено, що при укладенні договору позивач не заперечував проти його умов, протокол розбіжностей сторонами не складався, зазначений пункт договору відповідає вимогам закону, оскільки чітко передбачає настання відповідних правових наслідків, що обумовлені ним. Всі істотній умови договору погоджено сторонами у передбаченому законом порядку, оспорюваний договір не містить вкрай невигідних умов для позивача, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладання правочину.

Такі ж правові позиції викладені в Постанові ВСУ від 11.04.2011р. № 11/81|3-24гс11.

Позивач не спростував доводи відповідача про користування позивачем земельною ділянкою ще до укладання договору оренди землі від 25.06.2012р., на якій розміщено господарські об'єкти позивача.

Посилання позивача про недоведеність відповідачем порушення позивачем умов використання землі, спричинення йому шкоди відноситься до оціночних категорій та понять, і спору в цій частині немає.

Суд враховує, що позивач тривалий час використовує орендовану земельну ділянку під розміщення власних промислових об'єктів. Визнання судом недійсними договорів за участю суб'єктів підприємницької діяльності загалом має бути винятковим засобом захисту порушених прав учасників господарського обороту як такий, що його дестабілізує. Застосування ж положень ст. 215 ЦК України до господарських договорів несе додаткові загрози перегляду судом потенційного кожного господарського договору на предмет його вигідності одній стороні, особливо тоді, коли він був укладений в кризовий для економіки період, завдаватиме руйнівних наслідків для стабільності обороту і зводитиме нанівець його основу - принцип стабільності суспільних відносин.

Суд враховує добровільність волевиявлення позивача на укладення договору та чітке розуміння настання певних юридичних наслідків в результаті укладання договору оренди землі.

Суд враховує оплатність використання землі в Україні.

Суд враховує свободу договору між двома суб'єктами господарювання як основний принцип підприємництва, що відповідно до приписів ст.ст. 627 ЦК, абз.2 ч. 4 ст. 179 ГК України включає можливість вільно укладати договори, які не суперечать закону.

Позивачем не надані докази порушення вимог закону відповідачем, його протиправної поведінки, умислу на укладення невигідного договору для позивача чи порушення становища позивача внаслідок укладання спірного договору.

Суд враховує презумпцію правомірності правочину - положення ст. 204 ЦК України та умови:

а - вільна та свідома воля учасників;

б - відповідність волі волевиявленню учасників;

в - мета договору, яка не суперечить праву;

г - здатність особи до вчинення правочину.

Суд враховує стабільність господарських відносин та правовідносин в суспільстві, інакше в протилежному випадку стабільність господарського обороту буде знаходитись під постійною загрозою, оскільки жоден підприємець не застрахований від збитковості своєї діяльності та цивільної відповідальності за свої дії чи бездіяльність у виконанні чи невиконання договору. Мінімізація таких ризиків не може відбуватися через застосування інституту недійсності правочину чи його частини.

Таким чином, доводи позивача про недійсність підпункту «і» пункту 31 договору оренди землі від 25.06.2012р., який укладений між ПП «Черкасхімбуд» та Черкаською міською радою, - не відповідають фактичним обставинам справи, наведеним нормам чинного законодавства та праву позивача.

Позивач використав неналежний спосіб захисту свого порушеного права.

За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та відмовляє у позові повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача та не стягуються.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у позові повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом 10 днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 17 липня 2015 року.

Суддя Г.М. Скиба