РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015№910/11169/15

За позовом Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-мастер"

третя особа Міністерство юстиції України

про визнання договору №А-8/26.12.12 від 26.12.2012 року недійсним.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Платова Ю.П., довіреність № 26-02/2015 від 26.02.15;

від відповідача: Бородкін Д.І., довіреність № 02-01/05.01.15 від 05.01.15;

від третьої особи: Тищенко А.В., довіреність № 9.1-22/664 від 02.06.15.

Рішення прийняте 13.07.2015, у зв»язку з оголошеною в судовому засіданні перервою з 17.06.2015 по 06.07.2015, з 06.07.2015 по 13.07.2015.

В судовому засіданні 13.07.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Арт-мастер" за участю у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Міністерства юстиції України про визнання договору №А-8/26.12.12 від 26.12.2012 року недійсним.

Позов мотивовано тим, що станом на момент укладення Договору Підприємство не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення спірного правочину, крім того, зміст Договору суперечить актам цивільного законодавства.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.05.2015 порушено провадження у справі №910/11169/15, розгляд справи призначений на 03.06.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.06.2015, в порядку статті 77 ГПК України, розгляд справи відкладений на 17.06.2015.

В судовому засіданні 17.06.2015 в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 06.07.2015.

В судовому засіданні 13.07.2015, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 13.07.2015.

Клопотання про припинення провадження у справі, судом визнано необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з підстав викладених в ухвалі від 03.06.2015.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти позовних вимог з наступних підстав:

- спірний договір розірваний 25.06.2013, що виключає можливість визнання його недійсним;

- жодним нормативно-правовим актом, що регулює порядок утворення та діяльності Підприємства, не встановлено обмежень на укладення певних договорів, натомість Статутом позивача прямо закріплена його самостійність у здійсненні цивільних прав і виконанні обов'язків;

- навіть у випадку існування порушень, про які стверджує позивач, вони не є підставою визнання Договору недійсним, оскільки відповідач про них не знав і не міг знати та зі свого боку діяв добросовісно і розумно, а визнання Договору недійсним суперечило б приписам Цивільного кодексу України, вітчизняній судовій практиці та міжнародному законодавству;

- станом на момент укладення Договору у фінансовому плані Підприємства були заплановані витрати на роялті, тобто витрати на виплату авторської винагороди, що підтверджується як самим фінансовим планом, так і актом Державної фінансової інспекції України, складеним за результатами позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2012 до 30.06.2013, таким чином, доводи позивача про те, що укладення Договору суперечить його Фінансовому плану, не знайшли свого підтвердження, а отже є безпідставними, крім того, навіть якби при укладенні оспорюваного Договору генеральний директор діяв всупереч фінансовому плану, зазначені обставини так само не впливають на дійсність Договору;

- встановлення розміру авторської винагороди за авторським (ліцензійним) договором не відноситься до державних регульованих цін, розмір авторської винагороди за Договором відноситься до вільних цін, які, відповідно частини першої статті 11 Закону України "Про ціни та ціноутворення", встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін.

Третя особа у письмових поясненнях на позов зазначив, що позов підлягає задоволенню з посиланням на Порядок №830 (Порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №830 від 05.07.2004) та п. 2 наказу Міністерства юстиції України від 29.07.2004 №73/5 "Про затвердження Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 29.07.2004 №942/9541 - саме ДП "Інформаціний центр" доручено створення програмного забезпечення Реєстру та визначено позивача відповідальним за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі.

У судовому засіданні 13.07.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2012 між ДП "Інформаціний центр" Міністерства юстиції України (сторона-1) та ТОВ "Арт-мастер" (сторона-2) укладений авторський (ліцензійний) договір №А-8/26.12.12 про надання виключного права на використання комп'ютерної програми (далі - ліцензійний договір, договір), за умовами якого, сторона 2 надає, а сторона 1 отримує право на використання комп'ютерної програми (ліцензію) в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі та виплачує стороні 2, в порядку та на умовах договору, роялті.

Під терміном "комп'ютерна програма", для цілей цього договору, розуміється (набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату), а саме комп'ютерна програма "Державний реєстр обтяжень рухомого майна".

Відповідно до п. 13. 1 цього договору, він діє з 01.01.2013 до 30.06.2013 включно. Цей договір може бути достроково розірваний за згодою сторін (п. 13.2 договору).

Додатковою угодою від 25.06.2013, сторони погодили керуючись п. 13.2 договору розірвати його 25.06.2013.

Відповідно до п. 2 цієї додаткової угоди, сторони погодили, що у зв'язку з достроковим розірванням договору, сторона-1 зобов»язанна сплатити стороні- 2 роялті за період з 01.06.2013 по 25.06.2013 у сумі 1 500 000,00 грн. без ПДВ до 01.07.2013.

Як стверджує позивач, з акту Державної фінансової інспекції України вбачається, що фактично сплачено авторської винагороди у 2012 році в сумі 105463,2 тис. грн. та у 1 півріччі 2013 - 27335,5 тис. грн.., що перевищує затверджені фінансовим планом витрати га операційну оренду та роялті на 96 896, 4 тис. грн.. у 2012 році та на 25430,8 тис. грн. у 1 півріччі 2013 року, проведеним аналізи показників фінансових планів встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 "експлуатаційні витрати" на 2012 рік та 1 півріччя 2013 року в сумі 97415,0 тис. грн. та 25830,0 тис. грн. відповідно з приміткою "комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів".

Таким чином, позивач вважає, що недійсність ліцензійного договору полягає у наступному: - порушено п. 2 наказу Міністерства юстиції України №73/5 від 29.07.2004 "Про затвердження інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв";

- порушено положення Закону України "Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційною системою", оскільки програмні та технічні засоби, права на використання яких були передані позивачу ТОВ "Арт-мастер", є невід»ємними складовими частинами інформаційно-телекомунікаційної системи, якою є Державний реєстр обтяжень рухомого майна, та яку адмініструє позивач;

- при укладенні спірного договору було порушено норми законодавства, що регулюють порядок використання коштів державного комерційного підприємства, а також порядок складання, затвердження та контролю використання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки;

- порушено порядок формування державної регульованої ціни, який визначений ч. 2 ст. 12 ЗУ "Про ціни та ціноутворення".

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що при укладенні спірного договору порушено п. 2 наказом Міністерством юстиції України №73/5 від 29.07.2004 "Про затвердження Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв", було доручено ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, тому позивач не мав права укладати ліцензійний договір, при цьому, самостійно не створюючи програмного забезпечення, яке перебувало у державній власності.

Відповідач у відзиві на позов заперечив проти позовних вимог з наступних підстав:

- спірний договір розірваний 25.06.2013, що виключає можливість визнання його недійсним;

- жодним нормативно-правовим актом, що регулює порядок утворення та діяльності Підприємства, не встановлено обмежень на укладення певних договорів, натомість Статутом позивача прямо закріплена його самостійність у здійсненні цивільних прав і виконанні обов'язків;

- навіть у випадку існування порушень, про які стверджує позивач, вони не є підставою визнання Договору недійсним, оскільки відповідач про них не знав і не міг знати та зі свого боку діяв добросовісно і розумно, а визнання Договору недійсним суперечило б приписам Цивільного кодексу України, вітчизняній судовій практиці та міжнародному законодавству;

- станом на момент укладення Договору у фінансовому плані Підприємства були заплановані витрати на роялті, тобто витрати на виплату авторської винагороди, що підтверджується як самим фінансовим планом, так і актом Державної фінансової інспекції України, складеним за результатами позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2012 до 30.06.2013, таким чином, доводи позивача про те, що укладення Договору суперечить його Фінансовому плану, не знайшли свого підтвердження, а отже є безпідставними, крім того, навіть якби при укладенні оспорюваного Договору генеральний директор діяв всупереч фінансовому плану, зазначені обставини так само не впливають на дійсність Договору;

- встановлення розміру авторської винагороди за авторським (ліцензійним) договором не відноситься до державних регульованих цін, розмір авторської винагороди за Договором відноситься до вільних цін, які, відповідно частини першої статті 11 Закону України "Про ціни та ціноутворення", встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтями 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України, встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, згідно положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Так, статтею 433 Цивільного кодексу України визначено, що об'єктами авторського права є твори, а саме:

1) літературні та художні твори, зокрема: романи, поеми, статті та інші письмові твори; лекції, промови, проповіді та інші усні твори; драматичні, музично-драматичні твори, пантоміми, хореографічні, інші сценічні твори; музичні твори (з текстом або без тексту); аудіовізуальні твори; твори живопису, архітектури, скульптури та графіки; фотографічні твори; твори ужиткового мистецтва; ілюстрації, карти, плани, ескізи і пластичні твори, що стосуються географії, топографії, архітектури або науки; переклади, адаптації, аранжування та інші переробки літературних або художніх творів; збірники творів, якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності;

2) комп'ютерні програми;

3) компіляції даних (бази даних), якщо вони за добором або упорядкуванням їх складових частин є результатом інтелектуальної діяльності;

4) інші твори.

Твори є об'єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження. Авторське право не поширюється на ідеї, процеси, методи діяльності або математичні концепції як такі. Комп'ютерні програми охороняються як літературні твори. Компіляції даних (бази даних) або іншого матеріалу охороняються як такі. Ця охорона не поширюється на дані або матеріал як такі та не зачіпає авторське право на дані або матеріал, що є складовими компіляції.

Згідно положень ч. 1 ст. 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" (далі -Закон) комп'ютерна програма - набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату (це поняття охоплює як операційну систему, так і прикладну програму, виражені у вихідному або об'єктному кодах).

Пунктом 3 частини 1 статті 8 вказаного Закону передбачено, що об'єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме комп'ютерні програми.

Відповідно до частини 1 статті 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Щодо порушення п. 2 наказу Міністерства юстиції України від 29.07.2004 №73/5 "Про затвердження Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв", під час укладення спірного договору, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 2 цього Наказу, Державному підприємству "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України наказано: створити програмне забезпечення Державного реєстру обтяжень рухомого майна; забезпечити належне перенесення бази даних Державного реєстру застав рухомого майна до бази даних Державного реєстру обтяжень рухомого майна; забезпечити введення в дію Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Таким чином, зазначеним пунктом Інструкції встановлюється, що створення програмного забезпечення Реєстру покладається на Держінформюст, проте не визначає у який спосіб позивач має забезпечити таке створення - самостійно чи за допомогою залучення третіх осіб, в тому числі і на підставі укладеного договору з такими особами, або у будь-який інший спосіб.

Зазначена Інструкція не містить жодних обов'язкових умов до того, хто має бути власником комп'ютерної програми "Державний реєстр обтяжень рухомого майна".

Таким чином, чинне законодавство не містить прямого обов'язку для позивача самостійно створювати Реєстр бланків без залучення третіх осіб, а також обов'язку щодо належності права власності на розроблену комп'ютерну програму "Державний реєстр обтяжень рухомого майна" виключно державі чи самому позивачу.

Тому твердження позивача про те, що позивач, як адміністратор реєстру, не мав права укладати ліцензійний договір, при цьому, самостійно не створюючи програмного забезпечення, яке перебувало у державній власності, є недоведеним та безпідставним.

Позивач безпідставно посилається на Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №228 від 02.07.2014, оскільки на момент укладення спірного договору, вона не діяла.

Органи Державної фінансової інспекції України здійснюють незалежний державний фінансовий контроль від імені виконавчої гілки влади.

До складу органів Державної фінансової інспекції України входять Держфінінспекція України та її територіальні органи - державні фінансові інспекції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах державні фінансові інспекції, головні державні фінансові інспектори в районах та містах.

До повноважень Державної фінансової інспекції України, зокрема, належить:

- здійснювати державний фінансовий контроль шляхом проведення:

- інспектування у формі планових та позапланових ревізій певного комплексу чи окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємств, установ та організацій, визначених у підпункті 1 пункту 4 цього Положення;

- державного фінансового аудиту;

- перевірки державних закупівель;

- порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.

Державною фінансовою інспекцією України було складено акт позапланової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства "Інформаційний центр" за період з 01.01.2012 до 30.06.2013 від 05.11.2013 № 08-21/21 (далі - Акт), в якому зазначено, зокрема, таке:

станом на 30.06.2013, підприємство на підставі вказаних договорів не маючи власних комп'ютерних програм ведення Єдиних та Державних реєстрів, використовує програмне забезпечення з ведення реєстрів на визначений період, за що сплачується авторська винагорода (роялті), зокрема, ТОВ "Арт-мастер";

матеріальне право власності на програмне забезпечення, що є складовою автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, без якого ці реєстри не функціонують, не належить Підприємству або Міністерству юстиції України, що суперечить пункту 4 Загальних вимог до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 № 869;

Підприємством у фінансових планах на 2012 рік та І півріччя 2013 року в складі розділу 014 "Адміністративні витрати" - 014/5 "Інші адміністративні витрати" - 014/5/6 "витрати на операційну оренду та роялті" заплановані витрати в сумі 8 710 грн. та 2 100 грн. відповідно;

згідно зі звітами про виконання фінансових планів за 2012 рік та І півріччя 2013 року вказаний показник становить - 8 566, 80 грн. та 1 904, 70 грн. відповідно;

ревізією встановлено, що фактично сплачено авторської винагороди вказаним комерційним структурам у 2012 році в сумі 105 463, 2 грн. та у І півріччі 2013 року - 27 335, 50 грн., що перевищує затверджені фінансовим планом витрати на операційну оренду та роялті на 96 896, 40 грн. у 2012 році та на 25 430, 80 грн. у І півріччі 2013 року;

проведеним аналізом показників фінансових планів встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 "експлуатаційні витрат" на 2012 рік та І півріччя 2013 року в сумі 97 415 грн. та 25 830 грн. відповідно з приміткою "Комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів";

згідно пункту 2 Наказу № 173 фінансовий план підприємства складається за формою на кожен наступний рік з поквартальною розбивкою і відображає очікувані фінансові результати в запланованому році.

У результаті перевірки (ревізії) Державна фінансова інспекція України дійшла висновку, що Держінформ'юстом перед затвердженням Міністерством юстиції України показників у фінансових планах на 2012 рік та І півріччя 2013 року позивачем скрито джерело авторської винагороди (роялті), що сплачувалась, комерційним структурам ТОВ "З-Т" та товариству з обмеженою відповідальністю "Арт-мастер" на загальну суму 132 798,70 грн.: у 2012 році - 105 463,20 грн. та у І півріччі 2013 року - 27 335,50 грн., оскільки встановлено, що вказані витрати були заплановані в розділі фінансового плану 013/7/3 "експлуатаційні витрати" з приміткою "Комплекс робіт по забезпеченню безперебійної роботи серверу та каналів доступу до реєстрів, цілодобову підтримку у робочому стані технічних засобів", чим недотримано вимог пункту 2 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 21.06.2005 № 173.

Крім того, у Акті зазначено, що укладання незаконних, на думку Державної фінансової інспекції України, договорів призвело до того, що матеріальне право власності на програмне забезпечення, що є складовою автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, без якого ці реєстри не функціонують, не належить Підприємству або Міністерству юстиції України, що суперечить Загальним вимогам до програмних продуктів, які закуповуються та створюються на замовлення державних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 № 869.

Судом встановлено, що основною метою діяльності ДП "Інформаційний центр" МЮУ є технічне, технологічне забезпечення створення та супроводження автоматизованих систем єдиних та держаних реєстрів, що створюються відповідно до законодавства України, забезпечення збереження та захисту даних, що містяться в автоматизованих системах єдиних та державних реєстрів.

Згідно з пунктом 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 (далі - Постанова) на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

У пункті 2.1 Постанови зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до підпункту 2.5.1 пункту 2.5 Постанови слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Доводи Підприємства на відсутність у нього необхідного обсягу дієздатності для укладення оспорюваного правочину є необґрунтованими, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої та другої статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Частинами першою - четвертою статті 91 ЦК України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду.

Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Отже Підприємство є юридичною особою, наділеною чинним законодавством України цивільною право - та дієздатністю.

Фінансовий план державного підприємства відображає обсяги надходжень і спрямування коштів у планованому році з метою забезпечення потреб діяльності та розвитку підприємства, виконання його зобов'язань, включаючи зобов'язання щодо сплати податків та обов'язкових платежів.

По своїй природі фінансовий план є документом, що стосується планування фінансової діяльності підприємства та жодним чином не обмежує цивільну дієздатність.

Чинне законодавство України не обмежує право юридичної особи на укладення правочинів відповідно до її фінансових показників, які внесені до відповідного фінансового плану.

Разом з тим, відповідальність за укладення правочину з перевищенням фінансових можливостей підприємства покладається на його орган управління (в нашому випадку генеральний директор), який як ніхто має бути обізнаний із фінансовим планом, що ним же і підписується.

Що ж до посилання про невідповідність оспорюваного правочину чинному законодавству України, зокрема, Порядку, то слід зазначити таке.

Зі змісту Порядку та Наказу вбачається, що їх норми встановлюють правила ведення Реєстру, а не порядок укладення позивачем правочинів та не обмежують і не можуть обмежувати право - та дієздатність Підприємства на укладення цивільно-правових угод.

Позивач документально не підтвердив те, що внаслідок укладення Договору відповідачем було набуто право власності саме на Реєстр.

Зі змісту правочину вбачається, що сторони узгодили право використання Підприємством комп'ютерної програми.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" комп'ютерна програма - це набір інструкцій у вигляді слів, цифр, кодів, схем, символів чи у будь-якому іншому вигляді, виражених у формі, придатній для зчитування комп'ютером, які приводять його у дію для досягнення певної мети або результату (це поняття охоплює як операційну систему, так і прикладну програму, виражені у вихідному або об'єктному кодах)

Посилання позивача на те, що саме він уповноважений на створення Реєстру відповідає нормам чинного законодавства України, проте не тягне за собою визнання спірного правочину недійсним, оскільки Товариство не створювало сам Реєстр, а надало право користування комп'ютерною програмою.

Таким чином, відповідальність за порушення норм чинного законодавства України з невиконання вимог Порядку та Реєстру покладається на позивача, оскільки саме він має створювати та вести Реєстр і та обставина, що Підприємством було укладено спірний правочин (а не самостійно розроблялось програмне забезпечення) не тягне за собою визнання недійсним Договору, укладеного з Товариством, яке добросовісно виконувало умови спірного правочину.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання Договору недійсним є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 16.07.2015.

Суддя М.Є. Літвінова