ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2015 р.Справа № 922/2097/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод промислових мастил", с. Надеждівка
до Публічного акціонерного товариства "Харківський канатний завод", м. Харків
про стягнення коштів у сумі 189526,27 грн.
за участю представників:

позивача: Міщенко В.В., довіренність №б/н від 07.05.2015р.,

відповідача: Сінгаєвської А.С., довіреність б/н від 28.01.2015 р.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод промислових мастил" - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Публічного акціонерного товариства "Харківський канатний завод" - про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) заборгованості за поставлений товар згідно договору купівлі-продажу № З-090113 від 02.01.2013 р. в сумі 189526,27 грн., з яких сума основної заборгованості становить 110118,72 грн., сума пені - 8762,72 грн., сума штрафу - 5505,94 грн., 3 % річних - 2962,01 грн. та інфляційних втрат - 62176,88 грн.

Крім того, у позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 3790,52 грн.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу № З-090113 від 02.01.2013 р. щодо оплати вартості поставленого товару.

У судове засідання з'явились представники сторін.

Представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу заперечував у зв'язку з дією мораторію на задоволення вимог кредиторів в межах провадження про визнання відповідача банкрутом (справа № Б-19/81-10), про що надав відзив на позовну заяву (вх.№26163 від 30.06.2015 р.).

Усно представник відповідача заперечувала з приводу суми основної заборгованості у зв'язку з постачанням частини товару неналежної якості. На підтвердження факту поставки товару неналежної якості представник відповідача надала документи згідно супровідного листа (вх.№ 28313 від 14.07.2015 р.).

В судовому засіданні 14 липня 2015 року представник позивача заявила усне клопотання про відкладення розгляду справи, вмотивоване необхідністю надання додаткових доказів на підтвердження факту постачання позивачем товару неналежної якості.

Розглянувши усне клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що про розгляд даної справи судом відповідач був повідомлений ще з 08.04.2015 р. (повідомлення про вручення поштового відправлення т.с. 1 а.с. 107).

Втім, тривалий час відповідач правом на участь у судових засіданнях не користувався, документів на підтвердження своєї правової позиції не надавав.

У зв'язку з неявкою представника відповідача в судові засідання, ненадання ним витребуваних судом документів, з метою створення всім учасникам судового процесу необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, суд неодноразово відкладав розгляд справи. Зокрема, 30 червня 2015 року вже було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, вмотивоване необхідністю надання доказів на підтвердження саме факту поставки товару неналежної якості.

Отже, суд створив і позивачеві, і відповідачеві рівні умови для доведення їх правових позицій у справі.

З огляду на наведене, враховуючи, що за викладених умов задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи може призвести до порушення процесуальних прав позивача та з метою забезпечення принципу рівності учасників судового процесу, суд відмовляє в задоволенні усного клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

02 січня 2013 року між позивачем (як продавцем) та відповідачем (як покупцем) було укладено договір купівлі-продажу № 3-090113 (далі - договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого продавець зобов'язується поставити ГСМ (товар), а покупець в свою чергу оплатити поставку товару (п. 1.1 договору купівлі-продажу).

Відповідно до п. 4.1. договору купівлі-продажу поставка продукції здійснюється на умовах DDP відповідно ІНКОТЕРМС-2000 р.

Найменування, кількість, якість та інші характеристики продукції (товару), його ціна зазначаються в специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.2 договору купівлі-продажу).

Продавець зобов'язаний поставити продукцію в строк, зазначений у відповідній специфікації (п. 4.2. договору купівлі-продажу).

Як свідчать наявні в матеріалах справи видаткові накладні, довіреності, товарно-транспортні накладні та податкові накладні (т.с. 1 а.с. 35-49, т.с. 2 а.с. 31-122) позивач поставив відповідачу обумовлений договором купівлі-продажу товар, в період з 02.01.2013 р. по 18.07.2014 р. на загальну суму 1141357,68 грн.

Згідно з п. 3.1. договору купівлі-продажу, покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом 20 (двадцяти) календарних днів від дати поставки продукції, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця в національній валюті України.

Як свідчать банківські виписки (т.с. 1 а.с. 50-99, т.с. 2 а.с. 123-169), відповідач розрахувався за отриманий товар у сумі 1031238,96 грн.

Позивач стверджує, що поставлений товар згідно видаткових накладних №№ РН-З 40614 від 10.06.2014 р. на суму 94980,48 грн. та РН-З 70714 від 18.07.2014 р. на суму 97591,20 грн. (т.с. 1 а.с. 35, 43) відповідачем оплачено не в повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 110118,72 грн.

Щодо якості поставленого позивачем відповідачу товару, суд встановив наступне.

Відповідно до п. 2.2. договору купівлі-продажу якість продукції має підтверджуватися сертифікатом, виданим заводом-виробником, який буде направлятися одночасно з відвантажними документами.

В п. 5.1. договору купівлі-продажу сторони домовились, що покупець надає згоду на здійснення приймання по кількості та якості відповідно до вимог Інструкції П-6 і П-7.

Пунктом 5.2 договору купівлі-продажу сторони погодились, що у випадку отримання продукції, яка не відповідає специфікації, бракованої або некондиційної продукції, а також у випадку виявлення недостачі продукції покупець зобов'язаний прийняти її на відповідальне зберігання та невідкладно повідомити іншу сторону для розпорядження продукцією. Якщо така продукція реалізована, вона вважається поставкою з виконання зобов'язань по даному договору.

13 серпня 2014 року ДП «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» було складено протоколом випробувань № 4363/Д (т.с. 2 а.с. 204), відповідно до якого мастило для просочення кабельної пряжі (Е-1), зразок № 1 відповідає ГОСТУ 30178-96 (метод визначення за ГОСТ 30178-96 використовувався поза межами свого призначення).

14 серпня 2014 року відповідачем було складено акт про неналежну якість продукції (т.с. 2 а.с. 203), відповідно до якого товар за видатковою накладною № РН-З 70714 від 18.07.2014 р. не відповідає ГОСТу 1503-69.

15 серпня 2014 року листом вих.№ 01/361 (т.с. 2 а.с. 202) відповідач повідомив позивача про неналежну якість поставленого товару та вимагав поставки 5180 кг мастила належної якості.

10 вересня 2014 року листом вих.№ 01/372 (т.с. 2 а.с. 206) відповідач просив позивача терміново відповісти на лист вих.№ 01/361 від 15.08.2014 р.

11 вересня 2014 року згідно протоколу № УПС 206/1215-1-14 (т.с. 2 а.с. 203-204), складеного АВЛ ПП «Укрпромсерг», було досліджено мастило канатне для просочення органічних сердечників сталевих канатів Е-1 на предмет відповідності ГОСТу 15037-69.

12 вересня 2014 року листом № З-190914/1 (т.с. 2 а.с. 200), у відповідь на запити відповідача, позивач повідомляв останнього про отримання інформації щодо неякісної продукції лише з наведених вище листів, у зв'язку з чим позивач, в порушення інструкції П-7, був позбавлений можливості перевірити факт поставки неякісної продукції.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов договору купівлі-продажу позивач поставив, а відповідач прийняв в період з 02.01.2013 р. по 18.07.2014 р. товар на загальну суму 1141357,68 грн., що підтверджують видаткові накладні, довіреності, товарно-транспортні накладні та податкові накладні (т.с. 1 а.с. 35-49, т.с. 2 а.с. 31-122) та не спростовує відповідач.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно положень ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту положень п.3.1 договору купівлі-продажу вбачається, що відповідач мав розрахуватися за отриманий товар протягом 20 календарних днів з моменту поставки.

Згідно банківських виписок (т.с. 1 а.с. 50-99, т.с. 2 а.с. 123-169) відповідач частково розрахувався за отриманий товар, сплативши за нього 1031238,96 грн.

Частина отриманого відповідачем товару на підставі видаткових накладних №№ РН-З 40614 від 10.06.2014 р. на суму 94980,48 грн. та РН-З 70714 від 18.07.2014 р. на суму 97591,20 грн. (т.с. 1 а.с. 35, 43) - а саме в сумі 110118,72 грн. - станом на момент розгляду даної справи не оплачена.

Судом встановлено, що з огляду на положення ст.ст. 253-255, 692 ЦК України, п. 3.1 договору купівлі-продажу, строк оплати вартості отриманого відповідачем товару за видатковою накладною № РН-З 40614 від 10.06.2014 р. настав - 30.07.2014 р., а за видатковою накладною № РН-З 70714 від 18.07.2014 р. - 07.08.2014 р.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надані докази оплати заборгованості за договором купівлі-продажу в сумі 110118,72 грн. частково або в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу, а від так і про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу в сумі 110118,72 грн.

Заперечення відповідача щодо неможливості стягнення вказаної суми у зв'язку з поставкою товару неналежної якості не підтверджуються належними доказами, про що суд зробив висновок з наступного.

Як зазначалось вище, договором купівлі-продажу (в п. 5.1) сторони погодили, що покупець надає згоду на здійснення приймання по кількості та якості відповідно до вимог Інструкції П-6 і П-7.

Зі змісту положень п.п. 19, 20, 29, 33 Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 р. № П-7 (далі - Інструкція), вбачається, що при виявленні прихованих недоліків по якості товару, складається акт в присутності представника виробника (відправника).

Втім, в порушення вказаних вимог Інструкції, позивачем на підтвердження факту постачання товару з прихованими недоліками щодо якості надано акт від 14.08.2014 р., складений без участі представника позивача (як постачальника) або виробника поставленої продукції, тобто з порушення вимог Інструкції.

Окрім того, відповідний акт складено тільки відносно товару, поставленого за однією із двох видаткових накладних, заборгованість з оплати яких становить предмет спору у даній справі (накладна № РН-370714 від 18.07.2014 р.). Щодо видаткової накладної № РН-З 40614 від 10.06.2014 р. - акт відсутній.

Таким чином, наданий відповідач акт від 14.08.2014 р. не може бути належним доказом поставки позивачем відповідачу товару неналежної якості.

Наявні в матеріалах справи протокол випробувань ДП «Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» № 4363/Д від 13.06.2015 р., протокол випробувань АВЛ ПП «Укрпромсерг» № УПС 206/1215-1-14 від 11.09.2014 р. також не підтверджують факт продажу позивачем відповідачу товару неналежної якості, оскільки з них не вбачається, що об'єктом дослідження було мастило, поставлене позивачем саме за видатковими накладними, з яких виникла заборгованість, що становить предмет спору у даній справі.

Окрім того, як зазначалось вище, п. 5.2 договору купівлі-продажу сторони погодили, що у випадку отримання продукції, яка не відповідає специфікації, бракованої або некондиційної продукції, а також у випадку виявлення недостачі продукції покупець зобов'язаний прийняти її на відповідальне зберігання та невідкладно повідомити іншу сторону для розпорядження продукцією. Якщо така продукція реалізована, вона вважається поставкою з виконання зобов'язань по даному договору.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надані докази прийняття на відповідальне зберігання товару та невідкладеного повідомлення позивача про поставку товару неналежної якості.

Згідно листа відповідача вих.№ 01/361 від 15.08.2014 р. та пояснень представника позивача в судовому засіданні, поставлені позивачем мастила були використані для просочення органічних сердечників стальних канатів марки Е-1. Кінцевий продукт (просочені мастилом канати) було реалізовано іншим підприємствам.

Таким чином, в супереч положенням ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, відповідачем не підтверджено факт поставки позивачем товару неналежної якості.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та штрафу, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Договором купівлі-продажу (розділ 7) сторони погодили, що у випадку невиконання обов'язків, передбачених договором, сторони надають згоду на застосування майнової відповідальності відповідно «Положення про поставки продукції ПТН» від 25.07.88 р. № 888.

Відповідно до п. 66 Положення про постачання продукції виробничо-технічного призначення, Положення про постачання товарів народного споживання і основних умов регулювання договірних стосунків при здійсненні експортно-імпортних операцій, затвердженого Постановою Ради Міністрів від 25 липня 1988 р. N 888 (далі - Положення), за необґрунтовану відмову від акцепту платіжної вимоги (повністю або частково), а також за ухилення від оплати продукції при інших формах розрахунків покупець (платник) сплачує постачальникові штраф у розмірі 5 відсотків суми, від сплати якої він відмовився або ухилився. При несвоєчасній оплаті поставленої продукції покупець (платник) сплачує постачальникові пеню у розмірі 0,04 відсотка суми простроченого платежу за кожен день прострочення. У тому випадку, коли покупцем (платником) є колгосп, вказана пеня сплачується у розмірі 0,03 відсотка.

На підставі наведених норм договору купівлі-продажу та Положення, позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 8762,72 грн. за період з 01.07.2014 р. по 07.02.2015 р. та штраф в сумі 5505,94 грн.

Суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій у вигляді пені, оскільки саме така відповідальність встановлена в Положенні, застосування якого погодили сторони, за несвоєчасну оплату поставленої продукції. Тоді як штраф, згідно Положення, застосовується як відповідальність за інший склад правопорушення.

Щодо розміру заявленої до стягнення пені, суд зазначає наступне.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, ч. 3 ст. 549, 625 ЦК України, ч. 6 статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 статті 232 ГК України, суд дійшов висновку про наступне.

Позивачем не вірно визначено суму пені, що може бути стягнута з відповідача за видатковою накладною № РН-340614 від 10.06.2014 р., оскільки при здійсненні відповідного розрахунку, визначаючи кінцеві дати нарахування по кожному з періодів позивач не враховував факт зменшення суми заборгованості на відповідну кінцеву дату у зв'язку з здійсненням відповідачем часткових оплат. Окрім того, з огляду на положення ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування пені на заборгованість за видатковою накладною № РН-340614 від 10.06.2014 р. має припинятися 30.12.2014 р.

Таким чином, за видатковою накладною № РН-340614 від 10.06.2014 р. за період з 01.07.2014 р. по 30.12.2014 р. пеня підлягає стягненню в сумі 1397,93 грн., а за видатковою накладною № РН-370714 від 18.07.2014 р. за період з 08.08.2014 р. по 07.02.2015 р. - в сумі 7182,71 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме у сумі 8580,64 грн.

Заперечення відповідача щодо неможливості стягнення з нього неустойки у зв'язку з дією мораторію, введеного 17 травня 2010 року згідно ухвали господарського суду Харківської області (суддя Міньковський С.В.) у справі № Б-19/81-10 про визнання Публічного акціонерного товариства "Харківський канатний завод" банкрутом є юридично неспроможними, що обґрунтовується наступним.

Згідно положень статей 1, 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції від 15.04.2010 р. (що діяла на момент порушення провадження у справі про банкрутство відповідача) та висновків щодо їх застосування, викладених в Постанові Верховного суду України від 02.12.2014 р. у справі № 21-543а14, мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений у зв'язку з порушенням провадження у справі про банкрутство, не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після його введення, а від так не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов'язань є правопорушенням. Отже, нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за невиконання зазначених зобов'язань і примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також штрафних санкцій, ґрунтується на законі.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в чинній редакції, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.

Дія мораторію не поширюється у випадках, визначених ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», зокрема, на вимоги поточних кредиторів.

Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»).

Відповідно до ч. 3 ст. 82 ГПК України висновки Верховного суду України повинні бути враховані судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

З огляду на наведене, враховуючи, що правовідносини за договором купівлі-продажу виникли у сторін пізніше (у 2013 році), ніж було введено мораторій (у 2010 році), дія мораторію на вимоги позивача у даній справі не поширюється, тому підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки у зв'язку з дією мораторію відсутні.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, враховуючи прострочення відповідачем грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновки, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат в цілому є законними та обґрунтованими, втім позивачем не вірно визначено суму 3% річних та інфляційних втрат, що можуть бути стягнуті з відповідача за видатковою накладною № РН-340614 від 10.06.2014 р., оскільки при здійсненні відповідного розрахунку, визначаючи кінцеві дати нарахування по кожному з періодів позивач не враховував факт зменшення суми заборгованості на відповідну кінцеву дату у зв'язку з здійсненням відповідачем часткових оплат.

Так, за видатковою накладною № РН-340614 від 10.06.2014 р. за період з 01.07.2014 р. по 11.06.2015 р. 3% річних підлягають стягненню в сумі 455,06 грн., інфляційні втрати - в сумі 7029,35 грн.; за видатковою накладною № РН-370714 від 18.07.2014 р. за період з 08.08.2014 р. по 11.06.2015 р. 3% річних підлягають стягненню в сумі 2470,53 грн. а інфляційні втрати - в сумі 54846,25 грн.

Отже, загальна сума з% річних, що підлягає стягненню з відповідача становить 2925,59 грн., а інфляційних втрат - 61875,60 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується положеннями ст. 49 ГПК України. Відповідно до даної норми витрати по сплаті судового збору при задоволенні позовних вимог покладаються на відповідача. Таким чином, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в сумі 1688,01 грн.

На підставі викладеного вище, відповідно до ст.ст. 175, 231, 232 ГК України, ст.ст. 253-255, 526, 549, 610-612, 625, 655, 666, 673, 692 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківський канатний завод" (61020, місто Харків, вулиця Катаєнка, будинок 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод промислових мастил" (53042, Дніпропетровська область, Криворізький район, село Надеждівка, вулиця Степова, будинок 2Д, ) заборгованість за поставлений товар згідно договору купівлі-продажу № З-090113 від 02.01.2013 р. в сумі 84400,55 грн., з яких сума основної заборгованості становить 110118,72 грн., сума пені - 8580,64 грн., 3 % річних - 2925,59 грн., інфляційних втрат - 61875,60 грн., судовий збір в сумі 1688,01 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення штрафу в сумі 5505,94 грн., пені в сумі 182,08 грн., 3% річних в сумі 36,42 грн., інфляційних втрат в сумі 301,28 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 17.07.2015 р.

Суддя Т.Д. Суярко