РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015Справа №910/13494/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрєврогаз"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Експобанк"

про визнання угоди недійсною

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Коваленко А.О. - довіреність б/н від 08.07.2015 року;

від відповідача: Янко І.О. - довіреність № 19 від 13.03.2015 року;

Обставини справи :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрєврогаз» звернулося до господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк «Експобанк» про визнання угоди недійсною.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача угода від 24.06.2014 року до договору поруки №1 від 25.06.2013 року є недійсною у зв'язку з тим, що вищевказана угода не була схвалена загальними зборами ТОВ «Укрєврогаз», в зв'язку з чим особа яка вчинила даний правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов, визнавши недійсним угоду від 24.06.2014 року до договору поруки №1 від 25.06.2013 року, укладену між позивачем та відповідачем.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.05.2015 року порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 30.06.2015 року.

23.06.2015 року через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

26.06.2015 року через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору та відкладення розгляду справи.

Враховуючи те, що нез'явлення представника позивача у судове засідання 30.06.2015 року перешкоджає вирішенню спору по суті, а також враховуючи клопотання представника позивача, суд вважав за доцільне відкласти розгляд справи на 07.07.2015 року.

В судовому засіданні 07.07.2015 року оголошено перерву до 08.07.2015 року.

В судовому засіданні 08.07.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач позовні вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 08.07.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Експобанк» (далі по тексту - відповідач, кредитор) та Товариством з обмеженою - відповідальністю «Укрєврогаз» (далі по тексту - позивач, поручитель) укладено Договір поруки №1 (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Позичальником (ТОВ «Вікоіл ЛТД») Договору кредиту.

Відповідно до п. 1.2. Договору, Поручитель відповідає перед Кредитором як солідарний боржник у повному обсязі, як і Позичальник, зокрема, за повернення кредиту/кредитів у межах ліміту (суми) кредитної лінії у сумі 4 000 000 (чотири мільйони) гривень 00 копійок у встановлений Договором кредиту термін (строк), сплату процентів за користування кредитом/кредитами у розмірі/ визначеному Договором кредиту, неустойки у випадках та розмірі, що передбачені Договором кредиту.

24.06.2014 року між позивачем та відповідачем укладено Угоду до договору поруки №1 від 25.06.2013 року (далі по тексту - угода), за умовами якої викладено Договір в новій редакції.

Відповідно до п. 1.1. Угоди, Поручитель поручається перед Банком за виконання Позичальником Договору кредиту.

Поручитель відповідає перед Банком як солідарний боржник у повному обсязі, . і Позичальник, зокрема, за повернення кредиту у сумі 4 000 000 (чотири мільйони) гривень 00 копійок у встановлений Договором кредиту термін (строк), сплату процентів/комісій за користування кредитом у розмірі, визначеному Договором кредиту, неустойки у випадках та розмірі, що передбачені Договором кредиту (п. 1.2. Угоди).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що укладаючи угоду до Договору поруки №1 у директора позивача (Апісарєва С.О.) не було необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки відповідно до вимог Статуту ТОВ «УКРЄВРОГАЗ» в редакції, що діяла на момент укладення Угоди (п.5.6.; 5.4.8.), до виключної компетенції Загальних Зборів відноситься затвердження правочинів (договорів, угод), укладених Товариством на суму, що перевщує)1 000 000,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Згідно з ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 241 ЦК України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 145 ЦК України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

В матеріалах справи міститься Протокол №02/06/2014 Загальних зборів учасників ТОВ «Укрєврогаз» від 02.06.2014 року, згідно якого було постановлено внести зміни до Договору поруки №1 від 25.06.2013 року, та уповноважено директора Апісарєва С.О. на укладення та підписання відповідних змін до Договору поруки 31 від 25.06.2013.

Суду не надано жодного доказу визнання недійним протоколу №02/06/2014 Загальних зборів учасників ТОВ «Укрєврогаз» від 02.06.2014 року.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що Апісарєв С.О. рішенням загальних зборів учасників «Укрєврогаз» від 02.06.2014 року, оформленим протоколом №02/06/2014, було надано повноваження на укладання (підписання) Угоди від 24.06.2014 року до договору поруки №1 від 25.06.2013 року.

Також, у Довідці Вих. № 24/1 від 24.06.2014, що видана на день укладення Угоди до Договору поруки №1 (додаток) ТОВ «Укрєврогаз» повідомляло, що чинний склад органів управління наступний: Загальні Збори Учасників та Директор, що діють па підставі Статуту, чинною є редакція Статуту, зареєстрована Печорською районною в місті Києві Державною адміністрацією 22.11.2011 року за № 1002811.

Відповідно до п. 3.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства. Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Таким чином, оскільки Протоколом №02/06/2014 Загальних зборів учасників ТОВ «Укрєврогаз» від 02.06.2014 року було надано повноваження Апісарєву С.О. на укладення та підписання відповідних змін до Договору поруки 31 від 25.06.2013, а також те, що факт затвердження чи не затвердження Загальними Зборами Угоди до Договору поруки № 1 ніяким чином не впливає на обсяг цивільної дієздатності особи, яка вчинила правочин, адже Статутом не обмежено право Директора, як виконавчого органу Товариства, саме на укладення договору, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання оспорюваної Угоди недійсною.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог про визнання недійсною Угоду від 24.06.2014 року до Договору поруки №1 від 25.06.2013 року, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 4, 82 - 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 16.07.2014 року.