ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р.Справа № 916/1011/15-г
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддівМорщагіної Н.Т., Гладишевої Т.Я., Ярош А.І.,

за участю представників сторін:
від позивача:не з'явився
від відповідача:не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕМАГРО», м.Харків
на рішення господарського судуОдеської області
від23.04.2015р.
у справі№ 916/1011/15-г (суддя: Цісельський О.В.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «СЕМАГРО», м.Харків
до Приватного підприємства «АНТА-Д», с. Капітанівка Одеської області
простягнення 76972,77 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕМАГРО», м.Харків (далі - «Позивач») звернулось до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства «АНТА-Д», с. Капітанівка Одеської області (далі - «Відповідач») 76972,77 грн., яка складається з сум: основного боргу у розмірі 42000,00 грн., індексу інфляції у розмірі 3444,00 грн., 75% річних у розмірі 10528,77 грн. та штрафу у розмірі 21000,00 грн..

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.04.2015 року у справі № 916/1011/15-г позов був задоволений частково. Стягнуто з Приватного підприємства «АНТА-Д», с. Капітанівка Одеської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕМАГРО», м.Харків 42000,00 грн. - основної заборгованості, 2000 грн. - штрафу, 10528,77 грн. - 75% річних, 3444,00 грн.. - індексу інфляції, 1827,00 грн. - витрат на оплату судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Відмовляючи в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що господарські правовідносини між позивачем та відповідачем носять тривалий, взаємовигідний, конструктивний характер, прострочка відповідача по розрахункам з позивачем виникла із-за фінансових труднощів, а застосування правового наслідку, як штрафу, спрямовано на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб збагачення.

Не погодившись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Одеської області скасувати в частині відмови у задоволені позову про стягнення штрафу у розмірі 19000,00 грн..

Заявник апеляційної скарги вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, та невірно зроблені висновки.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що відповідач своїм правом на захист не скористався, у зв'язку з тим, що у судові засідання не з'являвся, хоча був повідомлений належним чином. Отже, суд не володів інформацією щодо відносин, які склалися між позивачем та відповідачем у процесі виконання договору та причин прострочення оплати останнього, як і не міг знати фінансовий стан останнього.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, поважність не явки не повідомили.

Враховуючи ті обставини, що в апеляційній скарзі заявник посилається лише на ті документи, які вже досліджувались судом, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представників сторін.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України, фіксацію судового процесу технічними засобами здійснено не було, складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним з дотриманням норм матеріального права та процесуального права; а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16 квітня 2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "СЕМАГРО", як продавцем та Приватним підприємством "АНТА-Д", як покупцем, укладено договір купівлі-продажу №16-04/КП/14-2 (далі - договір).

Предмет договору передбачає, що Продавець зобов'язується передати товар у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього Договору (розділ 1 договору).

За розділом 2 договору: найменування товару - насіння соняшнику, кількість та ціна якого вказується у специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п.3.2 розділ 3договору, перехід права власності настає в момент передачі товару, оформленого видатковою накладною.

Загальна вартість товару, що постачається, згідно договору складає 42000,00 грн. (з ПДВ). Остаточний розрахунок у розмірі 42000,00грн. повинен бути виконаний до 01 листопада 2014р. (п.4.1, п.4.2 розділ 4 договору).

Згідно п.6.3., п.6.4 розділу 6 Договору, за прострочення платежу у відповідності з умовами передбаченими цим Договором, Покупець на вимогу Продавця зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 75 (сімдесят п'ять) процентів річних від простроченої суми. У разі несплати товару в строки, передбачені цим Договором, Покупець на вимогу Продавця сплачує Продавцю штраф у розмірі 50 (п'ятдесят) процентів річних від суми заборгованості.

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором (п.7.1. договору розділу 7).

За специфікацією від 16.04.2014р. до договору, у відповідності до п. 2.1 договору, продавець передає, а покупець приймає на умовах договору товар: насіння соняшника Щелкунчик 1 репр. (кількість - 1000, ціна - 18,33 грн.) та насіння соняшника Украинское сонечко (кількість - 500, ціна - 33,33 грн.), що складає загальну суму 42000,00 грн. (з ПДВ).

На виконання умов договору, відповідачем було отримано Товар на загальну суму 42000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №196 від 18.04.2014р., підписаною обома сторонами та скріпленою печатками.

Однак, відповідач зобов'язання по договору не виконав, у зв'язку з чим за останнім утворилась заборгованість на суму 42000,00 грн.

15.12.2014р. позивач направив на адресу відповідача вимогу з проханням погасити утворену заборгованість у розмірі 42000,00 грн. та додатково нараховані суми на виконання п.п.п.6.3, 6.4 розділу 6 договору.

В обґрунтування вимог позову Позивач посилається на факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 42000,00 грн. та нарахування додаткових сум, як наслідок порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст. 43, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням - є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Приписи статті 11 Цивільного кодексу України передбачають, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одеський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами був укладений договір, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, тому спірні відносини, регулюються главою 54 розділом 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписи ч.1ст.656 Цивільного кодексу України встановлюють, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст.662 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 663 Цивільного кодексу України зазначає, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частина 1 ст.691 Цивільного кодексу України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.202 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст.. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що товар був отриманий відповідачем у повному обсязі, у належній якості та у встановлені договором строки. Іншого сторонами не доведено.

Оскільки, між сторонами існували договірні зобов'язання, які відповідач не виконав, що підтверджується матеріалами справи, то цілком обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що за відповідачем існує заборгованість у розмірі 42000,00 грн..

Оскільки матеріалами справи підтверджується існування заборгованості на момент пред'явлення позову, то є підстави для настання правових наслідків невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Положеннями статті 216 та частини першої статті 218 Господарського кодексу України також визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесені штраф і пеня (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Положеннями ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій, відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пункт 6.4 розділу6 договору встановлює, що у разі несплати товару в строки, передбачені цим Договором, Покупець на вимогу Продавця сплачує Продавцю штраф в розмірі 50 (п'ятдесят) процентів річних від суми заборгованості.

Отже, за порушення зобов'язань за договором, позивач нарахував відповідачу, у відповідності до п.6.4розділу 6 договору, штраф у сумі 21 000,00 грн..

Відповідно до ст.83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 Господарського кодексу України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, встановлюють, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

За приписами п.п.2.4 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК). У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами). Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені (штрафу) покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Підпункт 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Частина 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України зазначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Штраф - є різновидами неустойки, яка має подвійну правову природу: одночасно є засобом забезпечення договірних зобов'язань для стимулювання щодо їх виконання і мірою відповідальності за неналежне виконання зобов'язання (санкцією), як правового наслідку його порушення, а не засобом безпідставного збагачення.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд повинен брати до уваги майновий стан обох сторін і оцінювати співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховуючи інтереси обох сторін.

З матеріалів, які знаходяться у справі та з урахуванням можливості для сторін, у виняткових випадках, надати суду додаткові документи, у підтвердження неможливості їх надання суду першої інстанції, вбачається, що обома сторонами не підтверджено обґрунтованими доказами тяжкий фінансовий стан.

Враховуючи обставини, якими позивач обґрунтовує своє звернення з апеляційною скаргою щодо часткової відмови суду першої інстанції у задоволенні вимог про стягнення штрафу у розмірі 19000,00 грн., з урахуванням кризової ситуації, яка склалася в країні і призводить до фінансових труднощів усіх підприємств, без виключення, враховуючи використання позивачем свого права та звернення на відповідача міри відповідальності, як 75% річних та індексу інфляції, те що позивачем не надано суду жодних документів у підтвердження понесених ним збитків та інших негативних наслідків, які настали для нього через несвоєчасну оплату поставленого відповідачу товару, колегія суддів вважає правомірним зменшення судом першої інстанції розміру штрафу до 2000,00 грн..

Частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання (постанова ВСУ від 16.05.2006 у справі №10/557-26/155).

Перевіривши нарахування індексу інфляції та 75% річних пені у встановлені позивачем періоди, колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню підлягає, у контексті заявлених вимог, сума індексу інфляції у розмірі 3444,00 грн. та 75% річних у розмірі 10528,77 грн..

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати за подання апеляційної скарги відносяться на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕМАГРО», м.Харків

- залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 23.04.2015 року у справі № 916/1011/15-г - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України, в порядку передбаченому розділом ХІІ-1 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.07.2015р..

Головуючий суддя: Н.С. Морщагіна

Судді: Т.Я. Гладишева

А.І. Ярош

Надруковано примірників: 1-позивачу; 1-відповідачу; 1-у справу; 1-ГСОО; 1-ОАГС