РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2015Справа №910/5926/15-г
За позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

до Публічного акціонерного товариства «Криворізький турбінний завод «Констар»

Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс"

про визнання договору недійсним,

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивач - ОСОБА_1 - по довіреністю;

ОСОБА_2, за довіреністю;

від відповідача-1 - ОСОБА_3, за довіреністю;

від відповідача-2 - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсним з моменту укладення договору №244 від 28.12.2011р. про надання поворотної фінансової допомоги, укладений між Публічним акціонерним товариством «Криворізький Турбінний завод «Констар» та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Мега-Поліс".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що укладений між відповідачами договір було вчинено з порушенням ст.ст. 2, 31 Закону України "Про страхування", тобто з недотриманням ст. 203 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним. Позивач вважає, що відповідач-2 має обмежену цивільну дієздатність, зокрема може вести виключно діяльність визначену вказаним Законом та щодо вказаних видів діяльності має право укладати договори (виключна правоздатність). Спірний договір є договором про надання поворотної фінансової допомоги, тоді як ОСОБА_4 України "Про страхування" не допускає вчинення страховими компаніями таких правочинів. При цьому, позивач зауважує на тому, що останній хоч і не є стороною оспорюваного правочину, проте є заінтересованою особою в контексті ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, оскільки укладення спірного правочину спрямовано на невиконання кредиторських вимог позивача за договором про надання мультивалютної відновлювальної кредитної лінії №120/092/06 від 26.12.2006р. боржником за яким є Публічне акціонерне товариство "Криворізький трубний завод "Констар".

Відповідач-1 у поданому 06.04.2015р. до відділу діловодства суду відзиві проти позову заперечив, оскільки за своєю правовою природою, договір №244 від 28.12.2011р. по надання повторної фінансової допомоги є договором позики. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень для юридичних осіб відносно можливості бути позикодавцем. Сторонами договору позики можуть бути будь-які суб'єкти цивільного права, незалежно від їх правового статусу. Таким чином, позивач вказав, що оспорюваний договір та додаткові угоди до нього відповідають загальним, передбаченим ст. 203 ЦК України вимогам, додержання яких є необхідним для їх чинності.

Відповідач-2 у поданому 16.04.2015р. відзиві на позовну заяву проти позову заперечив у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог. Зокрема вказав, що позивач не є стороною спірного договору і не є заінтересованою особою, адже права позивача не порушені, то відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України позивач не має законних підстав для звернення до суду з заявленими вище позовними вимогами. Зазначив, що позивач є кредитором у справі про банкрутство відповідача-1 та має право на захист в межах справи про банкрутство №904/5722/14. Ухвалою господарського суд Дніпропетровської області №904/5722/14 від 10.12.2014 визнано грошові вимоги відповдіача-2 до відповідача-1 на суму в розмірі 3 160 167,62 грн., з яких 500 000,00 грн. - вимоги, що ґрунтуються на договорі про надання поворотної фінансової допомоги №244 від 28.12.2011р. Вважає, що обмеження, які містяться в статтях 2 та 31 Закону України "Про страхування" стосуються не будь-якої господарської діяльності страховика, а виключно діяльності страховика у сфері страхування. Отже, відповідач-2, як суб'єкт господарювання, має право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, не заборонену законом, а також ті види господарської діяльності на які має відповідні ліцензії, як страховик. Крім того, договір про надання поворотної фінансової діяльності не містить ознак кредитної діяльності, оскільки проценти за користування коштами не нараховуються, що виключає можливість отримання прибутку від позики, що є ознакою фінансової послуги. Вважає, що права позивача жодним чином не порушені.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Криворізький турбінний завод «Констар» (далі - Позичальник) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Мега-Поліс» (далі - Позикодавець) було укладено Договір №244 про надання поворотної фінансової допомоги (надалі - Договір), згідно з умовами Договору Відповідач-2 зобов'язався надати Відповідачеві-1 поворотну фінансову допомогу в національній валюті в розмірі 500 000,00 гривень, а Відповідач-1 зобов'язався повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених Договором (пункти 1.1., 2.1. Договору), фінансова допомога за Договором надається на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується (п. 2.2. Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 23 лютого 2012 року.

В подальшому Відповідач-1 та Відповідач-2 неодноразово вносили зміни в Договір в частині зміни термінів повернення фінансової допомоги, згідно з додатковими угодами №1 від 22.02.2012 року, №2 від 29.12.2012 року, №3 від 29.03.2013 року, №4 від 27.06.2013 року, №5 від 31.12.2013 року, №6 від 31.03.2014 року та №7 від 30.06.2014 року. Згідно з останньою додатковою угодою до Договору сторони погодили термін повернення фінансової допомоги до 31.12.2014 року.

ОСОБА_4 передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Даний припис викладено в ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Статтею 215 вказаного кодексу закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Звертаючись до суду з даним позовом, публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" посилається на, що оспорюваний правочин було укладено з порушенням норм чинного законодавства України, зокрема, положень Закону України "Про страхування", оскільки відповідач-2, як страхова компанія, за твердженнями вказаного учасника судового процесу, має обмежену цивільну дієздатність.

Так, за змістом ст. 2 Закону України "Про страхування" предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням. Дозволяються виконання зазначених видів діяльності у вигляді надання послуг для інших страховиків на підставі укладених цивільно-правових угод, надання послуг (виконання робіт), якщо це безпосередньо пов'язано із зазначеними видами діяльності, а також будь-які операції для забезпечення власних господарських потреб страховика.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про страхування» страхові резерви поділяються на технічні резерви і резерви із страхування життя (математичні резерви). Кошти страхових резервів повинні розміщуватися з урахуванням безпечності, прибутковості, ліквідності, диверсифікованості та мають бути представлені активами таких категорій:

- грошові кошти на поточному рахунку;

- банківські вклади (депозити);

- валютні вкладення згідно з валютою страхування;

- нерухоме майно;

- акції, облігації, іпотечні сертифікати;

- цінні папери, що емітуються державою;

- права вимоги до перестраховиків;

- інвестиції в економіку України за напрямами, визначеними Кабінетом Міністрів

України;

- банківські метали;

- кредити страхувальникам - фізичним особам, що уклали договори страхування життя, в межах викупної суми на момент видачі кредиту та під заставу викупної суми. У цьому разі кредит не може бути видано раніше, ніж через один рік після набрання чинності договором страхування, та на строк, який перевищує період, що залишився до закінчення дії договору страхування;

- готівка в касі в обсягах лімітів залишків каси, встановлених Національним банком України.

Кошти резервів із страхування життя можуть використовуватися для довгострокового кредитування житлового будівництва, у тому числі індивідуальних забудовників, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Страховикам забороняється здійснення інших видів кредитної діяльності.

Оспорюваний правочин є договором про надання поворотної фінансової допомоги, який регулюється нормами ст.ст. 1046-1053 ЦК України та за своєю суттю договором позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень для юридичних осіб відносно мо жливості бути позикодавцем. Сторонами договору позики можуть бути будь-які суб'єкти ци вільного права, незалежно від їх правового статусу.

Посилання Позивача на укладення договору про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №244 від 28.12.2011 р. та додаткових угод до нього Відповідачем-2 в зв'язку з порушенням господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності) на думку суду, є помилковим.

Згідно ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з п. 3.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" цивільна правоздатність юридичної особи, за загальним правилом, є універсальною, тобто відповідна особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки, як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (частина перша статті 91 ЦК України), а відтак вправі вчиняти будь-які не заборонені законом правочини. Здійснення певних видів підприємницької діяльності потребує відповідного ліцензування.

Правоздатність Відповідачів рішенням суду не обмежувалась, в зв'язку з чим останні мають право укладати будь-які правочини, які не суперечать чинному законодавству.

Відповідно до 4.4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулю вання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяль ністю з надання фінансових послуг.

У частинах 1, 2 ст. 2 вказаного Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час

здійснення операцій з надання фінансових послуг.

У п. 7 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг.

Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 вищевказаного Закону, до яких зокрема, належать надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6,7 ст. 4 Закону України «Про фінан сові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 553, 1046 ЦК Украї ни дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (на приклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, а також юридичними осо бами, які за своїм статусом не є фінансовим установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

ОСОБА_4 України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінан сових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то ре гулювання відносин між іншими суб'єктами підприємницької діяльності, а також між фізич ними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (ст.ст. 553-559, 1046-1053).

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення право відносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок яких одержання встановлю ється договором (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Мета - отримання прибутку, або збереження реальної вартості фінансових акти вів, в даному випадку відсутня, оскільки позика Відповідачем-2 надана безоплатно.

Таким чином, платність надання позики не передбачена, що виключає можливість отримання прибутку від такої позики, що є ознакою фінансової позики.

Відповідно до Закону України «Про страхування» страхова діяльність підлягає ліцензуванню і його дія поширюється на відносини у сфері страхування.

Закон України "Про страхування" регулює відносини у сфері страхування і спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.

Закон України "Про страхування" є спеціальним законом, який регламентує страхові послуги як окремий вид фінансових послуг, що надаються страховиками та особливості здійснення ними кредитної діяльності як фінансової послуги, проте цей закон не регламентує здійснення страховиками іншої діяльності, яка не є фінансовими послугами, і не забороняє її здійснення.

Стаття 6 Господарського кодексу України визначає загальні принципи господарювання, якими є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, а згідно зі ст. 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Посилання Позивача у своєму позові на положення Закону України «Про страхування» є хибним, оскільки Оспорюваний Договір є договором безвідсоткової зворотної фінансової допомоги, а правовідносини Сторін за ним не є відносинами у сфері страхування.

Таким чином, обмеження, які містяться в статтях 2 та 31 Закону України «Про страхування» стосуються не будь-якої господарської діяльності страховика, а виключно діяльності страховика у сфері страхування.

Отже враховуючи вищезазначене, ПрАТ «СК «Мега-Поліс», як суб'єкт господарювання, має право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, не заборонену законом, а також ті види господарської діяльності на які має відповідні ліцензії, як страховик.

Між тим, оспоюваний договір не містить ознак кредитної діяльності, забороненої ст. 31 Закону України "Про страхування", оскільки проценти за користування коштами не нараховуються, що виключає можливість отримання прибутку від позики, що є ознакою фінансової послуги.

Отже, чинне законодавство не містить заборон чи обмежень щодо укладення відповідачем-2 спірного Договору.

За таких обставин, суд вважає безпідставними посилання позивача на положення Закону України "Про страхування".

Позивач, у позовній заяві зазначає, що оспорюваний правочин порушує його права як кредитора у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод "Констар".

Однак, суд з твердженнями позивача не погоджується в силу того, що Договір було укладено між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 28.12.2011р., а справа про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Криворізький турбінний завод "Констар" була порушена господарським судом Дніпропетровської області 12.08.2014р., а відтак, укладення спірного правочину не порушувало права позивача, як кредитора третьої особи.

Станом на дату порушення справи про банкрутство відповідача-1 (12.08.2014р.), Відповідач-1 не повернув Відповідачу-2 грошові кошти, отримані на підставі Договору.

Цей факт встановлено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2014р. у справі №904/5722/14, якою визнано грошові вимоги Відповідача-2 до Відповідача-1 на суму 3 160 167,62 грн., з яких 500 000,00 грн. вимоги, які ґрунтуються на оспорюваному правочину.

Одночасно, цією ж ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2014 року у справі №904/5722/14 вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» були також визнані та включені до реєстру вимог кредиторів ОСОБА_5 особи (1 218,00 грн. - до 1 черги, 48 316 829,63 грн. та 2 177 763,14 грн. - до 4 черги, 10 365 963,65 грн. до 6 черги, 29 379 707,86 грн. - позачергово).

Посилання позивача на те, що укладення спірного Договору спрямовано на невиконання кредиторських вимог позивача, не підтверджено суду належними та допустимими доказами у справі.

Посилання публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" викладені у додаткових пояснення №08.42-186/85-1262 від 15.04.2015 на п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суд вважає безпідставним в силу наступного.

Так, за змістом п. 1 ч. 1 ст.83 ГПК України передбачено право господарського суду, приймаючи рішення, визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Однак, передбачене право господарського суду визнати недійсним повністю чи в певній частині відбувається в тому випадку, коли визнання недійсним договору не є предметом позову, тобто позовна вимога не полягає у визнанні договору недійсним. Договір повинен бути лише пов'язаним із предметом спору, тобто позовна вимога ґрунтується на договорі, що його суд може визнати недійсним з власної ініціативи.

Наразі, предметом розгляду вимог вказаного вище банку є визнання договору про надання поворотної фінансової допомоги №244 від 28.12.2011р. недійсним, що виключає можливість застосування п.1 ч.1 ст.83 ГПК України.

Між тим, судом враховано норми ст. 204 ЦК України, в яких встановлена презумпція правомірності правочину.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним оспорюваного договору відсутні.

Відповідно до п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідачів щодо укладення спірного договору.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача щодо визнання недійсним договору про надання поворотної фінансової допомоги № 244 від 28.12.2011р. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 14.07.2015

Суддя І.І. Борисенко