КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2015 р. Справа№ 910/28211/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Нуженко Ю.І. - представник

від 3-ї особи: Прокопенко І.В. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ефенес Пропертіз Лімітед» (Efenes Properties Limited) на рішення Господарського суду м. Києва від 02.03.2015 у справі №910/28211/14 (суддя - Гумега О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ефенес Пропертіз Лімітед» (Efenes Properties Limited)

до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 02.03.2015 р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ефенес Пропертіз Лімітед» (Efenes Properties Limited) звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 02.03.2015 р. по справі №910/28211/14 в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.04.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 20.05.2015 року.

20.05.2015 року розгляд справи було відкладено на 10.06.2015 у зв'язку з неявкою представників позивача та третьої особи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 продовжено строк вирішення спору, розгляд справи відкладено на 01.07.2015 у зв'язку з неявкою представника позивача.

У судове засідання 01.07.2015 представник позивача повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши думку представників відповідача та третьої особи, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представника позивача.

Представник відповідача письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні проти її доводів заперечував, вважаючи її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Представник третьої особи письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні її доводи підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

30.07.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ефенес Пропертіз Лімітид» (Efenes Properties Limited) (іпотекодавець) та Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» (іпотекодержатель), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (пункти 1.1., 1.2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»), був укладений Іпотечний договір № 638/ІП-3 (надалі - Іпотечний договір).

Відповідно до п. 1.1 розділу 1 Іпотечного договору іпотекодавець (позивач), як майновий поручитель, передав, а іпотекодержатель (відповідач) прийняв в іпотеку (забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном) предмет іпотеки, визначений розділом 2 Іпотечного договору, на забезпечення зобов'язань Дочірнього підприємства «Фірма «Дайленко» (позичальника), що випливають із Кредитного договору від 22.07.2008 р. № 638, який укладено між Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» (кредитодавець) та Дочірнім підприємством «Фірма «Дайленко» (позичальник).

Положеннями п.п. 2.1.1 п. 2.1 розділу 2 Іпотечного договору передбачено, що предметом іпотеки є нежилі приміщення з №1 (один) по №5 (п'ять), № 5а (п'ять літера «а»), з №6 (шість) по №20 (двадцять) (групи приміщень № 15), №1 (один), №1а (один літера «а»), з № 2 (два) по №10 (десять) (групи приміщень №16 (шістнадцять), з №1 (один) по №11 (одинадцять), №№11а (одинадцять літера «а»), 12 (дванадцять), 13 (тринадцять) (групи приміщень №18 (вісімнадцять)) - фізкультурно-оздоровчий комплекс (в літ. А), загальною площею 1324,60 кв.м., що розташовані за адресою: Україна, м. Київ, пров. Рильський, б. 5 (п'ять) (далі - предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності, серія ЯЯЯ № 479599, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради 30 травня 2005 року на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 30 травня 2005 року № 836-В. Реєстраційний напис на правовстановлюючому документі здійснено Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна у реєстровій книзі № 89П-71 за реєстровим № 6179а-П 06 липня 2005 року.

Позов мотивовано тим, що оскільки про укладенні Іпотечного договору був відсутній дозвіл спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини на передачу об'єкта культурної спадщини в іпотеку, обов'язковість якого прямо передбачена нормами статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», що є порушенням вимог частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України та підставою для визнання Іпотечного договору № 638/ІП-3 від 30.07.2008 року недійсним відповідно до статті 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 (надалі - постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9), судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11).

Предметом спору в даній справі є вимога про визнання недійсним Іпотечного договору № 638/ІП-3 від 30.07.2008 року з підстав недодержання в момент вчинення цього правочину сторонами вимог, які встановлені частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Положеннями ст. 18 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення вчинення оспорюваного правочину передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, Іпотечний договір № 638/ІП-3 від 30.07.2008 року скріплено печатками обох контрагентів та підписано представниками обох сторін, а також посвідчено 30.07.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іваново. С.М. та зареєстровано в реєстрі за № 4517. Судом також прийнято до уваги надпис приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Іванової С.М. щодо перевірки нотаріусом під час посвідчення правочину повноважень осіб - представників контрагентів, якими від імені Закритого акціонерного товариства «Сведбанк Інвест» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ефенес Пропертіз Лімітид» (Efenes Properties Limited) підписано оспорюваний правочин.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання Іпотечного договору № 638/ІП-3 від 30.07.2008 року недійсним, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору іпотеки, скріплено договір іпотеки підписами посадових осіб та печатками сторін, посвідчено нотаріально, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено 30.07.2008 р., що фактично не заперечувалось сторонами.

Відповідно до ч. ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави не можуть бути національні, культурні та історичні цінності, які є об'єктами права державної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національної культурної спадщини.

У відповідності до абз. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції на момент укладення оспорюваного Іпотечного договору) об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент укладення оспорюваного Іпотечного договору) передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

За приписами статті 6 вказаного вище Закону України іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Враховуючи, що ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається, що предметом іпотеки відповідно до п.п. 2.1.1 п. 2.1 розділу 2 Іпотечного договору визначені є нежилі приміщення з №1 (один) по №5 (п'ять), № 5а (п'ять літера «а»), з №6 (шість) по №20 (двадцять) (групи приміщень № 15), №1 (один), №1а (один літера «а»), з № 2 (два) по №10 (десять) (групи приміщень №16 (шістнадцять), з №1 (один) по №11 (одинадцять), №№11а (одинадцять літера «а»), 12 (дванадцять), 13 (тринадцять) (групи приміщень №18 (вісімнадцять)) - фізкультурно-оздоровчий комплекс (в літ. А), загальною площею 1324,60 кв.м., що розташовані за адресою: Україна, м. Київ, пров. Рильський, б. 5 (п'ять).

Будинок № 5 по провулку Рильському в м. Києві, нежилі приміщення в якому є предметом іпотеки за оспорюваним Іпотечним договором, внесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України як пам'ятка архітектури місцевого значення (охоронний № 573/1-Кв) наказом Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 р. № 58/0/16-10. Наведена обставина підтверджується листами Управління охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 066/02-69 від 08.02.2013 р. (на запит Дочірнього підприємства «Фірма «Дайленко») та № 066/08-3087 від 20.11.2014 р. (на звернення ПАТ «Омега Банк»), копії яких наявні в матеріалах справи.

Отже, будинок № 5 по провулку Рильському в м. Києві, нежилі приміщення в якому є предметом іпотеки за оспорюваним Іпотечним договором, був внесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України як пам'ятка архітектури місцевого значення лише 03.02.2010, тобто вже після того як було укладено Іпотечний договір від 30.07.2008.

З наведеного вбачається, що на момент укладення спірного Договору були відсутні обставини з якими законодавством пов'язується необхідність отримання дозволу спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини для передачі майна в іпотеку, передбачений нормами статті 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність дозволу спеціально уповноваженого органу охорони культурної спадщини на передачу об'єкта культурної спадщини в іпотеку не може бути підставою для визнання Іпотечного договору № 638/ІП-3 від 30.07.2008 недійсним.

Зважаючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин для визнання Іпотечного договору недійсним, колегія суддів зазначає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ефенес Пропертіз Лімітед» (Efenes Properties Limited) залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2015 року по справі № 910/28211/14 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/28211/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

І.А. Іоннікова