РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015Справа №910/11556/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг», м.Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід», м.Київ,

про стягнення 2 850 790,79 грн.

та за зустрічним позовом: Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід», м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг», м.Київ,

про тлумачення договору

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Просалова О.Є. - по дов.

від відповідача: Бойко Ю.А.- по дов., Мітченко О.І. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях 20.05.2015р., 10.06.2015р. та 08.07.2015р. оголошувались перерви.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг», м.Київ звернулось до господарського суду м.Києва з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 2 691 245,16 грн., пені в розмірі 97 327,22 грн. та 3% річних в сумі 4866,36 грн.

03.07.2015р. до господарського суду надійшла заява б/н від 24.06.2015р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача основний борг в розмірі 2 489 039,85 грн., пеню в сумі 344 524,71 грн. та 3% річних в розмірі 17 226,23 грн.

Згідно зі ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи, що заява б/н від 24.06.2015р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята господарським судом до уваги під час розгляду справи та судом розглядаються остаточні позовні вимоги, викладені в останній.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід» умов договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. фінансового лізингу в частині внесення лізингових платежів у розмірі та строки, визначені правочином, що стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач у відзиві №357/01 від 08.06.2015р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що з огляду на фінансові ускладнення Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід» вчинялись дії з метою припинення строку лізингу шляхом повернення предмету лізингу за ініціативою лізингодержателя. Одночасно, вказаним учасником судового процесу зазначено, що оскільки фактично лізингоодержувач відмовився від користування предметом лізингу, у останнього відсутній обов'язок з внесення лізингового платежу, що заявлений до стягнення позивачем.

Ухвалою від 10.06.2015р. господарського суду до сумісного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» про тлумачення змісту п.п.1.2.2.«d», п.9.1, підпункту 12.1.2 п.12.1 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. фінансового лізингу (з урахуванням пояснень б/н від 08.07.2015р.).

В обґрунтування зустрічного позову Публічне акціонерне товариство «Київська виробнича компанія «Рапід» посилалось на те, що останньому не зрозумілий зміст п.п.1.2.2.«d», п.9.1, підпункт 12.1.2 та п.12.1 спірного договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. фінансового лізингу, зокрема, щодо наявності у лізингоодержувача права за власною ініціативою без погодження з лізінгодавцем повернути предмет лізингу у будь-який момент та, як наслідок, не сплачувати залишкові лізингові платежі.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 08.07.2015р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Як свідчать матеріали справи, 30.10.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» (лізингодавець) та Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід» (лізингоодержувач) було укладено договір №4229L12/00-LD фінансового лізингу, відповідно до п.1.1 якого лізингодавець приймає на себе зобов'язання придбати у власність від продавця, що обраний лізингоодержувачем, предмет лізингу відповідно до встановлених лізингоодержувачем умов придбання та технічних характеристик (специфікацій), та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, визначених правочином, а лізингодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу у користування та сплачувати лізингодавцю лізингові платежі, інші комісії та виконувати інші обов'язки, передбачені договором та чинним законодавством.

У відповідності до преамбули до договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. предметом лізингу є не споживана річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Предмет лізингу обирається лізингоодержувачем та набувається у власність лізингодавцем у продавця, обраного лізингоодержувачем, з подальшою передачею лізингоодержувачу у користування.

Визначення предмету лізингу, його технічних характеристик (специфікацій), вартості предмету лізингу, графіку лізингових платежів, дати та місця поставки, а також інших умов лізингу, які мають безпосереднє відношення до договору, визначаються у додатках до договору. У випадку, коли у лізинг передається декілька предметів лізингу, сторони складають відповідну кількість додатків до нього, які є в рівній мірі невід'ємною частиною договору (п.1.1.1 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р.).

У додатках №4229L12/01 від 30.10.2012р., №4229L12/02 від 30.10.2012р. та №4229L12/03 від 30.10.2012р. до договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. сторонами погоджено, що предметами лізингу є тягачі (у кількості трьох одиниць) IVECO Stralis AT 440S45 T/P-RR, 10308 куб.см, вартість яких на день складання додатку становила 79 800 євро, що було еквівалентно 845 082 грн. за одиницю.

У додатку №4229L12/01 від 04.03.2013р. сторонами погоджено, що предметом лізингу за вказаним додатком є тягач IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40C257942, номер двигуна 179948.

За умовами додатку №4229L12/02 від 04.03.2013р. предметом лізингу за договором №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. також є тягач IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258024, номер двигуна 180061.

Додатком №4229L12/03 від 04.03.2013р. контрагентами також погоджено, що в межах дії спірного правочину у лізинг відповідачу також передається тягач IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258555, номер двигуна 179875.

Пунктом 15.1 спірного правочину передбачено, що договір вступає в дію з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по ньому.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. фінансового лізингу як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України «Про фінансовий лізинг». Одночасно, відповідно до ст.2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст.806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

У ст.11 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч.1 ст.807 Цивільного кодексу України та ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За умовами п.2.3 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. передача лізингоодержувачу предмету лізингу та документів до нього оформляється підписанням сторонами акту приймання-передачі впродовж трьох робочих днів, починаючи з дати відповідного повідомлення лізингоодержувача продавцем та/або лізингодавцем. При цьому, сторонами погоджено, що у випадку одночасної передачі декількох предметів лізингу, достатнім доказом такої передачі буде підписання одного чи декількох актів приймання-передачі предметів лізингу, за умови, що такий документ відображатиме передачу всіх предметів.

Судом зазначалось, що у додатках №4229L12/01 від 04.03.2013р., №4229L12/02 від 04.03.2013р. та №4229L12/03 від 04.03.2013р. сторонами погоджено, що у межах договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. позивачем передаються у лізинг відповідачу такі тягачі: IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40C257942, номер двигуна 179948; IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258024, номер двигуна 180061; IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258555, номер двигуна 179875.

Як свідчать матеріали справи, 04.03.2013р. на виконання умов договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. позивачем було передано, а відповідачем прийнято у лізинг тягачі IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40C257942, номер двигуна 179948; IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258024, номер двигуна 180061; IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258555, номер двигуна 179875, про що контрагентами складено акт б/н від 04.03.2013р. приймання-передачі, який скріплено підписами представників сторін та печатками господарських товариств.

Відповідачем протягом розгляду справи факт отримання у фінансовий лізинг наведених вище предметів не заперечувався.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що позивач свої зобов'язання з передачі предмету лізингу за договором №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. у користування відповідача виконав належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами п.3 ч.2 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

У п.5.1 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. зазначено, що лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі. Розмір вказаних платежів, їх складові частини та дати платежів визначаються у графіку, що міститься у додатках.

Розмір лізингових платежів та їх складових частин виражається в іноземній валюті (долар США, євро або інша валюта) та підлягає сплаті в національній валюті Україні - гривні за курсом, що визначений правочином (п.5.2 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р.).

Пунктом 5.3 укладеного між сторонами правочину передбачено, що лізингові платежі складаються з:

- авансового платежу, який сплачується до передачі предмета лізингу у користування лізингоодержувачу та є частиною відшкодування предмету лізингу. Авансовий платіж сплачується за курсом та в строк, які вказані у відповідному додатку до договору, та включає в себе податок на додану вартість;

- періодичні лізингові платежі, що сплачуються після передачі предмета лізингу у користування лізингоодержувачу за курсом продажу та включають в себе: відшкодування вартості предмета лізингу, що встановлюється за курсом, встановленим у відповідному додатку, та комісію лізингодавцю, яка є такою, що змінюється, та розраховується як різниця між розміром періодичного лізингового платежу, який зазначений у стовбці «лізинговий платіж» та перерахований в гривню, та розміром відшкодування вартості предмета лізингу у гривні. Мінімальний розмір комісії лізингодавця не може бути меншим, ніж одна гривня.

Курсом продажу у розумінні спірного правочину є безготівковий курс продажу долара США/євро, встановлений на офіційному сайті Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (або банку, який буде його правонаступником) на дату, що передує даті платежу.

Оплата лізингоодержувачем за договором №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. вважається здійсненою в момент зарахування грошових коштів на рахунок лізингодавця (п.7.1 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р.).

Остаточний графік внесення лізингових платежів за користування кожним з предметів лізингу сторонами було погоджено у додатках №4229L12/01 від 31.03.2014р., №4229L12/02 від 31.03.2014р. та №4229L12/03 від 31.03.2014р.

Зокрема, у додатку №4229L12/01 від 31.03.2014р. зазначено, що за користування тягачем IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40C257942, номер двигуна 179948 лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю, в тому числі, 05.04.2015р. лізинговий платіж в розмірі 36 474,59 євро.

У додатку №4229L12/02 від 31.03.2014р. визначено, що 05.04.2015р. за користування тягачем IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258024, номер двигуна 180061 відповідач сплачує 36 474,59 євро.

Додатком №4229L12/03 від 31.03.2014р. передбачено, що відповідач зобов'язався сплатити 05.04.2015р. лізинговий платіж в розмірі 36 474,59 євро за користуванням тягачем IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258555, номер двигуна 179875.

Доказів погодження сторонами змін до договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. в частині строків внесення та розмірів вказаних вище лізингових платежів за користування предметами лізингу, визначеними у додатках №4229L12/01 від 31.03.2014р., №4229L12/02 від 31.03.2014р. та №4229L12/03 від 31.03.2014р., матеріали справи не містять.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведені вище умови укладеного між сторонами правочину та додатків до нього, господарський суд дійшов висновку, що строк внесення останніх лізингових платежів у відповідності до додатків №4229L12/01 від 31.03.2014р., №4229L12/02 від 31.03.2014р. та №4229L12/03 від 31.03.2014р. настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не спростовані, Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід» свої грошові зобов'язання за договором №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. в частині сплати 05.04.2015р. лізингових платежів згідно графіку, погодженого у вказаних вище додатках до спірного правочину, належним чином та в повному обсязі виконано не було.

За поясненнями Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг», заборгованість Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» з урахуванням часткових оплат станом на момент розгляду справи по суті становить 2 489 039,85 грн.

Наразі, твердження відповідача про те, що означена заборгованість виникла внаслідок скрутного фінансового становища Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід», не нівелюють обов'язку останнього своєчасно та в повному обсязі виконувати свої грошові зобов'язання за договором. При цьому, суд зауважує наступне.

Згідно зі ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Крім того, суд зазначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина Козлова Дмитра Олександровича щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Отже, виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку, що відсутність грошових коштів у відповідача ніяким чином не може нівелювати обов'язку з належного виконання зобов'язання.

Одночасно, твердження відповідача про те, що останній намагався повернути позивачу достроково з власної ініціативи предмети лізингу, які були отримані у користування на підставі договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р., проте лізингодавцем предмети прийнято не було, також не виключають обов'язку Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» сплатити лізингові платежі у заявленому до стягнення розмірі. При цьому, суд зазначає, що станом на момент розгляду спору в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази повернення лізингоодержувачем та прийняття лізинговадевцем тягачів IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40C257942, номер двигуна 179948; IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258024, номер двигуна 180061; IVECO Stralis AT 440S46 T/P-RR, номер шасі WJMM1VTH40С258555, номер двигуна 179875, що у даному випадку спростовує твердження відповідача про те, що у останнього після повідомлення позивача про повернення предметів лізингу відсутній обов'язок вносити лізингові платежі. До того ж, з наявних в матеріалах справи копій документів та пояснень сторін вбачається, що лізингоодержувач наділений повноваженнями на користування тягачами до дати, яка визначена сторонами в якості дня сплати останнього лізингового платежу.

Крім того, представлений відповідачем до матеріалів справи лист №208./01 від 20.03.2015р., в якому Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід» було зазначено про волевиявлення на дострокове повернення 01.04.2015р. предметів лізингу, в тому числі, що були передані на підставі спірного правочину, та вимога про забезпечення прийняття тягачів лізингодавцем, не приймаються судом в якості належного та допустимого доказу погодження сторонами зміни строку лізингу, припинення договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. та виникнення у позивача обов'язку прийняти предмети лізингу, оскільки фактично є односторонньою пропозицією лізингоодержувача, що за змістом наявних в матеріалах справи документів не була підтримана та погоджена лізингодавцем, як стороною за договором №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. До того ж, відповідачем не надано суду належних доказів направлення на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» вказаного повідомлення.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до умов укладеного між сторонами правочину всі повідомлення та інша інформація за договором повинні бути виконані письмово та надіслані поштою, телеграмою на адресу іншої сторони. Повідомлення лізингоодержувача набувають чинності з моменту їх отримання лізингодавцем. Будь-яке повідомлення, надіслане за допомогою факсимільного зв'язку, повинне супроводжуватись передачею оригінала поштовим зв'язком або безпосередньо лізингодавцю. Датою повідомлення слід вважати дату, коли сторона мала отримати чи отримала відповідне повідомлення (п.п.13.5, 13.6 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р.).

Однак, відповідачем доказів направлення позивачу повідомлення №208./01 від 20.03.2015р. у спосіб, що визначений спірним правочином, не представлено.

До того ж, під час розгляду спору сторонами доказів дострокового розірвання у передбаченому чинним законодавством порядку договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. до матеріалів справи також не надано.

Таким чином, з огляду на наведене вище, суд зауважує, що твердження відповідача про неприйняття позивачем на вимогу відповідача достроково предмету лізингу ніяким чином не нівелюють обов'язку лізингоодержувача сплачувати лізингові платежі у відповідності до графіків, що затверджені у додатках №4229L12/01 від 31.03.2014р., №4229L12/02 від 31.03.2014р. та №4229L12/03 від 31.03.2014р. до укладеного між сторонами правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги все вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» основного боргу в сумі 2 489 039,85 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо задоволення в повному обсязі вимог позивача про стягнення пені в сумі 344 524,71 грн. та 3% річних в розмірі 17 226,23 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Умовами п.12.3 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. передбачено, що у випадку несплати лізингоодержувачем в належний термін суми, яка має бути сплачена за договором, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла протягом періоду прострочення.

За порушення відповідачем графіків внесення лізингових платежів, що затверджені у додатках №4229L12/01 від 31.03.2014р., №4229L12/02 від 31.03.2014р. та №4229L12/03 від 31.03.2014р. до укладеного між сторонами правочину, позивачем за період з 06.04.2015р. по 24.06.2015р. було нараховано та заявлено до стягнення пеню на загальну суму 344 524,71 грн.

Суд зазначає, що заявником невірно визначено початок нарахування неустойки, оскільки право на її нарахування виникає з моменту порушення зобов'язання, а з огляду на те, що умовами договору визначено дату сплати 05.04.2015р., що було вихідним днем, у відповідності до приписів ст.254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Тобто, у даному випадку, право на нарахування пені виникло у заявника 07.04.2015р.

Проте, навіть з урахуванням допущених заявником помилок, враховуючи визначений позивачем період нарахування неустойки, господарський суд дійшов висновку, що вирахувана позивачем кінцева сума пені є вірною, внаслідок чого вимоги про стягнення неустойки підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем було нараховано 3% річних за період 06.04.2015р. по 24.06.2015р. на загальну суму 17 226,23 грн.

Після проведення перевірки правильності представленого заявником розрахунку, господарський суд дійшов висновку, що останній містить аналогічну, що і при розрахунку неустойки помилку, однак, вирахувана позивачем кінцева сума є арифметично вірною.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» до Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» про стягнення основного боргу в розмірі 2 489 039,85 грн., пені в сумі 344 524,71 грн. та 3% річних в розмірі 17 226,23 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» про тлумачення змісту п.п.1.2.2.«d», п.9.1, підпункт 12.1.2 п.12.1 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. фінансового лізингу суд зазначає наступне.

Статтею 16 Цивільного кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тобто, з наведених вище приписів Цивільного кодексу України вбачається, що перелік способів захисту цивільних прав сторін не є вичерпним.

Відповідно до ст.213 Цивільного кодексу України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, відсутня можливість визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

З наведених норм вбачається, що чинним законодавством України може бути встановлено інші, ніж перелічені вище способи захисту особою своїх прав та інтересів, одним з яких є тлумачення судом змісту правочину.

Тлумаченням змісту правочину або окремих його умов є з'ясування, встановлення судом дійсної волі однієї сторони або обох сторін під час укладання правочину, яка виражена в певних пунктах, розділах правочину, та роз'яснення судом цієї волі сторонам.

Даний спосіб захисту передбачає, що коли стороні не зрозумілий зміст правочину чи окремих його умов або коли сторони по різному розуміють зміст правочину чи окремі його умови, сторона чи обидві сторони мають право звернутись до суду, який може постановити рішення про тлумачення змісту правочину, а саме роз'яснити сторонам зміст правочину чи окремих його умов, використовуючи значення слів і понять, значення термінів, порівняння відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, з'ясуванням мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами тощо.

Отже, підставою для застосування такого правового інституту як тлумачення змісту правочину має бути наявність спору між сторонами правочину щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з'ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тобто, потребує встановлення справжньої волі, вираженої при вчиненні правочину, та відповідності волі та волевиявлення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені ст.213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення нез'ясованостей та суперечностей у трактуванні його положень. Відповідно, тлумачення не може створювати, натомість, тільки роз'яснювати вже існуючі умови правочину. Крім того, необхідною умовою для тлумачення договору судом за статтею 213 Цивільного кодексу України є наявність у договорі будь-яких незрозумілих слів, понять або термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін.

За таких обставин, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

Наразі, за твердженнями Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» п.п.1.2.2.«d», п.9.1, підпункт 12.1.2 п.12.1 у їх сукупності слід розуміти так, що лізингоодержувач має право у будь-який час та з будь-яких підстав, в тому числі, у разі відсутності грошових коштів, повернути лізингодавцю предмет лізингу у строк, який буде ним самостійно визначений у повідомленні про повернення. Як вказує позивач за зустрічним позовом, направлення такого повідомлення є підставою для звільнення лізингоодержувача від сплати подальших лізингових платежів. При цьому, строк лізингу у даному випадку припиняється з моменту, що визначений для прийняття лізингодавцем предмету лізингу, а не з дати повернення його в натурі.

Заперечуючи проти означеної правової позиції позивача, представником відповідача за зустрічним позовом під час розгляду справи у судовому засіданні 08.07.2015р. зазначено, що всі положення договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. слід тлумачити у їх сукупності та у відповідності до приписів чинного законодавства. Зокрема, відповідачем вказано, що лізингоодержувач має право відмовитись від договору лізингу виключно у встановлених законом або договором випадках, а не з будь-якої суб'єктивної причини (зокрема, з огляду на відсутність грошових коштів для подальшого виконання своїх зобов'язань за правочином). При цьому, як вказує, Товариство з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг», дострокове повернення предметів лізингу лізингодавцю повинно обумовлюватись певними, визначеними договором або законом правовими підставами, а не будь-якими причинами, особисто визначеними Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід».

Виходячи зі змісту зустрічного позову та пояснень за зустрічним позовом, що були надані представниками Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» під час розгляду спору у судовому засіданні 08.07.2015р., між сторонами існує спір стосовно розуміння змісту п.п.1.2.2. «d», п.9.1, п.п.12.1.2 спірного договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. фінансового лізингу, зокрема, щодо припинення строку лізингу та наявності у лізингоодержувача права достроково за власною ініціативою повернути лізингодавцю предмет лізингу з будь-яких причин, а не тільки з тих, що чітко обумовлені вимогами чинного законодавства та умовами укладеного між сторонами правочину.

Розглядаючи спір за зустрічним позовом з урахуванням узгоджених сторонами в тексті договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. положень та приписів чинного законодавства, суд зазначає наступне.

Частинами 1, 2 ст.598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 615 Цивільного кодексу України передбачено право на односторонню відмову від договору. Зокрема, зазначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

У ст.653 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання сторін припиняються у разі розірвання договору.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ст.651 Цивільного кодексу України).

Це свідчить про заборону односторонньої відмови від договору з боку сторони, за винятками, які можуть бути встановлені або договором, або законом. При цьому, відмова від договору у будь-якому випадку приписами законодавства обумовлюється порушенням однією із сторін прийнятих на себе зобов'язань та виступає засобом впливу на особу, яка не виконала взяті на себе за договором обов'язки через що має понести певну відповідальність у відповідності до приписів ст.611 Цивільного кодексу України.

Вказані висновки суду повністю узгоджуються з нормою ч.1 ст.7 Закону «Про фінансовий лізинг», якою передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Нормами вказаного нормативно-правового акту не передбачено права лізингоодержувача повернути предмет лізингу у випадку відсутності у останнього грошових коштів для подальшого внесення лізингових платежів.

Права лізингоодержувача на односторонню відмову від договору та повернення за власним волевиявленням предмету лізингу у разі виникнення фінансових труднощів також не передбачено і умовами договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р.

Суд зазначає, що наведене позивачем за зустрічним позовом тлумачення умов договору стосовно права лізингоодержувача на відмову від договору з будь-яких причин фактично свідчить про застосування до контрагента заходів відповідальності за відсутності факту порушення ним прийнятих на себе зобов'язань, що з урахуванням встановлених ст.3 Цивільного кодексу України загальних засад цивільного законодавства - справедливість, добросовісність, розумність - є неприпустимим.

За умовами підпункту «d» п.1.2.2 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. строк лізингу закінчується в день, визначений в повідомленні про відмову від договору за ініціативи лізингодавця або лізингоодержувача у випадках, передбачених цим договором та/або законодавством.

У відповідності до термінологічного тлумачення змісту поняття «відмова від договору» наведеною категорією окреслюється волевиявлення сторони правочину в активній формі із конкретно визначеною метою на розірвання договору в односторонньому порядку.

Тобто, з урахуванням наведеного сама лише пропозиція про повернення предмету лізингу не може однозначно вказувати на волевиявлення лізингоодержувача на відмову від договору, а отже і припинення строку лізингу у розумінні п.п.«d» п.1.2.2 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р.

Одночасно, наявність у п.9.1 договору такого мовної конструкції як «повернення предмету лізингу лізингодавцю з будь-якої іншої причини» не може вказувати на необмежене право лізингоодержувача на повернення предмету лізингу без обумовлених договором або законом підстав.

При цьому, слід враховувати, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 13 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Тобто, з наведеного вбачається, що принципами чинного законодавства фактично визначено обмеження прав однієї особи межами прав та законних інтересів іншої, що полягає в тому, що один з учасників цивільних правовідносин не може безмежно реалізовувати свої права, якщо така реалізація фактично призведе до порушення прав та законних інтересів іншого суб'єкта.

При цьому, слід зауважити, що у відповідності до ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Статтею 5 вказаного нормативно-правового акту визначено, що правовий господарський порядок в Україні формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб'єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів, виходячи з конституційної вимоги відповідальності держави перед людиною за свою діяльність та визначення України як суверенної і незалежної, демократичної, соціальної, правової держави. Конституційні основи правового господарського порядку в Україні становлять: право власності Українського народу на землю, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони, що здійснюється від імені Українського народу органами державної влади і органами місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України; право кожного громадянина користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону; забезпечення державою захисту прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальної спрямованості економіки, недопущення використання власності на шкоду людині і суспільству; право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; визнання усіх суб'єктів права власності рівними перед законом, непорушності права приватної власності, недопущення протиправного позбавлення власності; економічна багатоманітність, право кожного на підприємницьку діяльність, не заборонену законом, визначення виключно законом правових засад і гарантій підприємництва; забезпечення державою захисту конкуренції у підприємницькій діяльності, недопущення зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірного обмеження конкуренції та недобросовісної конкуренції, визначення правил конкуренції та норм антимонопольного регулювання виключно законом; забезпечення державою екологічної безпеки та підтримання екологічної рівноваги на території України; забезпечення державою належних, безпечних і здорових умов праці, захист прав споживачів; взаємовигідне співробітництво з іншими країнами; визнання і дія в Україні принципу верховенства права. Суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Застосовуючи принцип справедливості при тлумаченні умов спірного правочину у їх сукупності, господарським судом враховано, що п.1.1 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. визначено, що лізингодавець приймає на себе зобов'язання придбати у власність від продавця, що обраний лізингоодержувачем, предмет лізингу відповідно до встановлених лізингоодержувачем умов придбання та технічних характеристик.

Отже, наведене у сукупності дає підстави вважати, що при тлумаченні змісту п.9.1 спірного правочину слід також враховувати, що укладаючи договір №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. та виконуючи його умови в частині придбання предмету лізингу у відповідності з вимогами контрагента, лізингодавець розраховував на належне виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань та, як наслідок, на одержання певного прибутку, а лізингоодержувач, приймаючи на себе певні грошові зобов'язання, мав усвідомлювати певні фінансові ризики, в тому числі, у зв'язку зі зміною фінансово-економічного становища.

Пунктом 12.1.2 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. передбачено, що у випадку повернення чи вилучення предмету лізингу, не передбачається повернення лізингодавцем будь-яких платежів, належно сплачених лізингоодержувачем, або скасування платежів, що мають бути сплачені лізингоодержувачем лізингодавцю до моменту повернення/вилучення в межах виконання цього договору.

Наразі, суд зазначає, категорію «повернення» у розрізі умов договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. слід розуміти не як односторонню дію, що полягає у пропозиції прийняти предмет лізингу та визначенні конкретної дати, а саме як відповідним чином закріплене (акт приймання-передачі тощо) волевиявлення лізингоодержувача на передачу та лізингодавця на прийняття відповідного предмету, яке супроводжується фактичним переданням об'єкту.

Тобто, у даному випадку відсутні підстави вважати неприбуття лізингодавця у час та місце, що визначені у повідомленні лізингоодержувача, як мовчазну згоду на прийняття предмету лізингу та його фактичне повернення.

Слід також зауважити, що представлений відповідачем висновок №126/64-1-е від 25.06.2015р. науково-правової експертизи щодо тлумачення договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р., який складено науковим експертом Поліводським О.А., господарський суд не приймає до уваги в якості доказу обґрунтування заявником за зустрічним позовом своєї правової позиції, оскільки вирішення питання відносно застосування певних правових норм діючого законодавства та положень укладеного між сторонами правочину не потребує спеціальних знань, які б були відсутні у суду.

За змістом п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» документ, виданий за результатами тлумачення вченими правової норми, доказового значення не має і посилатись на нього в обґрунтування рішення не можна.

За переконанням суду, викладені у представленому відповідачем за зустрічним позовом документі висновки є особистою оцінкою та суб'єктивним тлумаченням науковим експертом Поліводським О.А. положень законодавства та умов спірного договору, які у відповідності до норм господарського процесуального законодавства не мають для суду обов'язкового характеру.

За таких обставин, за висновками суду, наведені вище умови договору в своїй сукупності не надають лізингоодержувачу право у будь-який момент та з будь-яких підстав, в тому числі, як відсутність грошових коштів для подальшого внесення лізингових платежів, відмовитись від договору лізингу, повернути лізингодавцю предмет лізингу в обумовлений саме лізингоодержувачем час без відповідного погодження лізингодавця та без настання визначених договором або законом підстав, які обумовлюють такі дії. При цьому, суд зауважує, що категорію «повернення» у розрізі вказаних вище умов договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. не слід ототожнювати з самим лише ініціюванням та пропозицією до повернення, а слід розуміти як фактичну передачу та прийняття лізингодавцем предмету лізингу в натурі.

Клопотання б/н від 08.07.2015р. Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» про виклик у судове засідання та допит судового експерта Поліводського О.А., яким було складено висновок №126/64-1-е від 25.06.2015р. науково-правової експертизи щодо тлумачення договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р., залишене судом без задоволення з наступних підстав.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтею 30 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів.

Статтею 31 вказаного нормативно-правового акту передбачена можливість виклику у судове засідання судового експерта. Проте, Поліводський О.А. не має статусу судового експерта, оскільки судова експертиза у межах провадження по справ №910/11556/15 судом не призначалась.

Одночасно, заявником не представлено до матеріалів справи доказів того, що Поліводський О.А. є посадовою особою Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» чи Інституту держави та права ім.В.М.Корецького Національної академії наук України.

До того ж, слід зазначити, що позиція означеної особи щодо тлумачення умов договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. та їх застосування до спірних правових відносин є лише окремою правовою позицію, яка господарським судом до уваги прийматись не може, оскільки саме суду надано повноваження на тлумачення умов договору та визначення принципів їх застосування до відповідних правовідносин, що є предметом розгляду у справі.

При цьому, слід зауважити, що виклик особи до суду на підставі ст.ст.30, 31 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов'язком суду.

Таким чином, враховуючи наведене вище, клопотання б/н від 08.07.2015р. Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» про виклик у судове засідання та допит Поліводського О.А. було залишено судом без задоволення.

Клопотання б/н від 08.07.2015р. Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» про призначення колегіального розгляду справи також залишене судом без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.46 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Наразі, відповідачем жодних підстав для колегіального розгляду спору не наведено, тоді як за висновками суду, розглядувана справа не відноситься до категорії складних справ.

Крім того, на думку господарського суду, задоволення наведеного клопотання могло призвести до затягування строків розгляду спору.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, враховуючи принципи справедливості та розумності строків розгляду справи, оскільки, за висновками суду, справа 910/1556/15 не потребує колегіального розгляду, клопотання б/н від 08.07.2015р. Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» залишено без задоволення.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання первісного позову покладається на відповідача, а судовий збір за подання зустрічного позову залишається за Публічним акціонерним товариством «Київська виробнича компанія «Рапід».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг», м.Київ до Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід», м.Київ про стягнення основного боргу в розмірі 2 489 039,85 грн., пені в сумі 344 524,71 грн. та 3% річних в розмірі 17 226,23 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід» (02099, м.Київ, Дарницький район, вул.Зрошувальна, буд.7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг» (04070, м.Київ, Подільський район, вул.Петра Сагайдачного, буд.22/1, ) основний борг в розмірі 2 489 039,85 грн., пеню в сумі 344 524,71 грн., 3% річних в розмірі 17 226,23 грн. та судовий збір в сумі 57 015,82 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київська виробнича компанія «Рапід», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Унікредит Лізинг», м.Київ про тлумачення змісту п.п.1.2.2. «d», п.9.1, п.п.12.1.2 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. фінансового лізингу.

Розтлумачити п.п.1.2.2. «d» договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. наступним чином: строк лізингу закінчується в день, визначений саме в повідомленні про відмову від договору за ініціативи лізингодавця або лізингоодержувача у випадках, передбачених цим договором та/або законодавством. При цьому, одностороння відмова від договору може мати місце у випадку, передбаченому договором або законом як наслідок допущення стороною порушення договірного зобов'язання, а не з будь-якої підстави, односторонньо визначеної однією із сторін, не пов'язаної з порушенням певного обов'язку.

Розтлумачити п.9.1 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. наступним чином: у випадку дострокового припинення дії договору або у випадку повернення предмету лізингу лізингодавцю з будь-якої іншої причини, що за умовами договору та приписами закону має наслідком наявність підстав для такого повернення та обумовлює вчинення такої дії, лізингоодержувач зобов'язаний передати предмет лізингу та всі необхідні документи, які вимагаються лізингодавцем, у місці, зазначеному лізингодавцем в межах України, протягом п'яти робочих днів, починаючи з дати відповідної вимоги лізингодавця, якщо інше не буде зазначено у відповідному повідомленні лізингодавця.

Розтлумачити п.п.12.1.2 договору №4229L12/00-LD від 30.10.2012р. наступним чином: у випадку фактичного повернення чи вилучення предмету лізингу в натурі, не передбачається повернення лізингодавцем будь-яких платежів, належно сплачених лізингоодержувачем, або скасування платежів, що мають бути сплачені лізингоодержувачем лізингодавцю до моменту повернення/вилучення в межах виконання цього договору. Поняття «повернення» слід розуміти як фактичну передачу та прийняття лізингодавцем предмету лізингу в натурі, а не ініціювання та пропозицією до такого повернення.

У судовому засіданні 08.07.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 13.07.2015р.

Суддя Любченко М.О.