РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015Справа № 910/13825/15

Суддя господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕН-АЙ-ЕС» про стягнення 42994,88 грн, за участю представників:

від позивача - Мусійчука О.В. (довіреність від 30.03.2015 № 3003/15-01);

від відповідача - Сорочан В.В. (довіреність від 24.06.2015 № 47),

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕН-АЙ-ЕС», у якому заявлено позовні вимоги про стягнення з останнього 42993,88 грн, з яких: 38960,10 грн - сума попередньої оплати; 2689,85 грн - пеня та 1344,93 грн - проценти за користування чужими коштами.

Позов мотивований порушенням відповідачем зобов'язання з поставки товару за договорами поставки від 18.11.2013 № 18-10.13.

Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позовні вимоги відхилив повністю. Відповідач заперечує проти позовних вимог у зв'язку з тим, що позивачем перераховано попередню оплату на поточний рахунок, відкритого у АТ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ», який не відповідає тому, що зазначений договорі та виставленому відповідачем рахунку-фактурі. Як вказує ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС», у зв'язку із тим, що АТ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» не виконує свої зобов'язання за договорами про обслуговування банківського рахунку, відповідач був вимушений відкрити поточний рахунок у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», про що позивач був повідомлений листом від 06.01.2015 № 0601-2.

Крім того, від відповідача до господарського суду надійшло клопотання від 08.07.2015 про залучення до участі у справі публічне акціонерне товариство «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» (далі - банк) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Відповідач зазначає, що між ним та банком укладено договір на розрахунково-касове обслуговування від 08.09.2004 із додатковою угодою до нього, за умовами якого вказаний банк зобов'язаний за дорученням відповідача здійснювати розрахункові операції. Однак, як стверджує відповідач, банк до даного часу не виконав платіжне доручення позивача, яким перераховано попередню оплату товару. Посилаючись на ст. 1073 Цивільного кодексу України, відповідач вважає, що позивач може заявити до стягнення з відповідача пеню, проценти та суму судового збору, що, у свою чергу, завдасть відповідачеві збитки. Таким чином, відповідач вважає, що рішення у даній справі вплине на право відповідача щодо відшкодування йому вказаних збитків банком та на обов'язок банку відшкодувати завдані збитки відповідачеві, як наслідок невиконання платіжного доручення.

Суд, дослідивши матеріали справи та клопотання відповідача про залучення до участі у справі ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, дійшов висновку, що воно є необґрунтованим, а тому судом відхиляється, з урахуванням такого.

У абзаці 5 пункту 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено таке: «що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому».

Так, виходячи з наведеного, суд зазначає, що позов у даній справі не ґрунтується на договорі на розрахунково-касове обслуговування від 08.09.2004, і вказаний правочин регулює правовідносини виключно між відповідачем та банком. Питання щодо обмеження користування відповідачем грошовими коштами, перерахованих позивачем як попередня оплата за товар, не є предметом розгляду у даній справі, а вирішення його може бути предметом іншого окремого позову. Також суд відзначає, що рішення у даній справі не породжує для банку по відношенню сторін будь-яких нових прав або обов'язків, не їх змінює та не позбавляє, а тому суд не знаходить достатніх підстав для залучення ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

В судовому засіданні 13 липня 2015 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вивчивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, заслухавши повноважних представників сторін справи, судом встановлено таке.

Між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР», як покупцем, та ТОВ «ЕН-АЙ-ЕС», як постачальником, укладено договір поставки від 18.11.2013 № 18-10.13 (далі - договір), у відповідності до предмета якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а останній прийняти та оплатити товар відповідно до умов договору (п. 1.1 договору).

Асортимент, кількість, ціна проданого товару погоджуються на кожну окрему партію товару та вказуються в рахунку-фактурі та накладній, які є невід'ємними частинами договору (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 2.3 договору оплата здійснюється у безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника у розмірі 50 % від вартості товару на протязі 5 календарних днів з моменту виписки рахунку-фактури на цей товар, решту 50 % покупець сплачує на протязі 14 календарних днів з моменту отримання товару.

Як передбачено у п. 4.2 договору, здача товару постачальником та його приймання покупцем по найменуванню, кількості та ціні здійснюється на підставі відповідної накладної. Покупець приймає товар в асортименті, кількості та по цінах, вказаних в супроводжувальних документах.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Виходячи із змісту правовідносин сторін, які ґрунтуються на договорі, вони є відносинами з постачання, а тому їх права і обов'язки визначаються, зокрема положеннями глави 54 Цивільного кодексу України.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. (частини 1, 2 ст. 712 ЦК України)

Судом встановлено, що відповідачем виставлено позивачеві рахунок-фактуру від 23.03.2015 № Сч-0000481 на суму 38960,10 грн (з ПДВ) (засвідчена копія вказаного рахунку міститься в матеріалах справи). Із зазначеного рахунку вбачається, що грошові кошти підлягали зарахуванню на поточний рахунок 6482, відкритого у ПАТ «ТЕРРА БАНК». У той же час судом встановлено, що постановою Національного банку України від 23.12.2014 № 831 вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ "ТЕРРА БАНК".

Відповідно до платіжного доручення від 27.03.2015 № 3582 позивач на підставі рахунку-фактури від 23.03.2015 № Сч-0000481 перерахував на поточний рахунок відповідача 2980, відкритий у ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ», грошові кошти в сумі 38960,10 грн (засвідчена копія названого розрахункового документа наявна в матеріалах справи).

Спір між сторонами справи виник, як стверджує позивач, у зв'язку із непоставкою відповідачем товару, обумовленого у рахунку-фактурі від 23.03.2015 № Сч-0000481, на суму 38960,10 грн.

Судом встановлено, що 03 квітня 2015 року позивач направив відповідачеві лист-претензію від 02.04.2015 № 164, яким вимагав від відповідача виконання зобов'язань з поставки товару на протязі семи днів з моменту отримання даного листа. Вказану претензію відповідач отримав 06 квітня 2015 року, про що свідчить відстеження доставки листа кур'єрською службою (засвідчені копії листа та доказів його надсилання містяться в матеріалах справи).

У відповідь на вищевказану претензію відповідач у своєму листі від 10.04.2015 № 1004-1 (засвідчена копія міститься у справі) зазначив, що позивачем перераховано грошові кошти платіжним дорученням від 27.03.2015 № 3582 на невірний поточний рахунок у зв'язку із чим відповідач не має змоги поставити позивачеві товар. При цьому, відповідач у листі зазначив, що у рахунку від 23.03.2015 № Сч-0000481 був вказаний поточний рахунок 4120, який відкрито у АТ «УКРЕКСІМБАНК». Також з листа вбачається, що позивач був повідомлений про зміну поточного рахунку, який відкрито у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Так, за приписами ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, виходячи з наведених вище обставин справи та норм права, суд зазначає таке.

В матеріалах справи міститься видаткова накладна від 12.12.2014 № 12-00000051, за якою поставлявся відповідачем позивачеві товар, який не є предметом спору у даній справі. У реквізитах вказаного первинного бухгалтерського документу вказано поточний рахунок відповідача 2980, відкритий у ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ», тобто саме той рахунок, на який позивачем перераховано попередню оплату товару, який є предметом спору у справі, платіжним дорученням від 27.03.2015 № 3582.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що відповідачем належними доказами не доведено суду того факту, що рахунок, на який прераховано позивачем попередню оплату товару платіжним дорученням від 27.03.2015 № 3582 не належить відповідачеві.

Тобто з наведеного слідує, що позивачем виконано грошове зобов'язання за договором належним чином та у повному обсязі, а відтак відповідач був зобов'язаний в термін до 13 квітня 2015 року поставити позивачеві товар, який обумовлено сторонами у рахунку-фактурі від 23.03.2015 № Сч-0000481.

Щодо заперечень відповідача суд зазначає, що вони судом відхиляються як безпідставні, оскільки фактичні обставини справи свідчать про те, що рахунок, на який перераховано попередню оплату товару, належить відповідачеві, а щодо невиконання ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» своїх договірних зобов'язань перед відповідачем, то, як зазначалося судом вище, дане питання може бути предметом розгляду в іншій господарській справі. У той же час, суд звертає увагу, що ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ І КРЕДИТ» не віднесено Національним банком України до категорії неплатоспроможних.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що твердження у листі-відповіді відповідача на претензію позивача про те, що у рахунку від 23.03.2015 № Сч-0000481 був вказаний поточний рахунок 4120, який відкрито у АТ «УКРЕКСІМБАНК», не відповідають дійсності, оскільки як встановлено судом, у зазначеному рахунку-фактурі банківськими реквізитами відповідача є: 6482, відкритого у ПАТ «ТЕРРА БАНК».

Отже, у відповідності до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Суд зазначає, що жодного підтвердження щодо факту поставки відповідачем позивачеві товару або повернення останньому суми попередньої оплати у розмірі 38960,10 грн, сторонами спору суду не надано.

За приписами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи (ч. 1 ст. 34 ГПК).

Підсумовуючи сукупність фактичних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми попередньої оплати товару в розмірі 38960,10 грн є правомірною та такою, що підлягає задоволенню повністю.

Крім того, з огляду на те, що відповідач своїми діями порушив зобов'язання за договором (ст. 610 ЦК України), тому він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

Відповідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 5.3 договору постачальник за порушення строків передачі товару, передбаченого цим договором, за вимогою покупця зобов'язаний сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від ціни непоставленої у строк частини товару.

Зважаючи на наведені вище обставини справи, суд приходить до висновку, що вимога про застосування до відповідача господарської санкції шляхом стягнення з останнього пені за прострочення виконання зобов'язання є правомірною. Однак, суд, перевіривши розрахунок вказаної позовної вимоги, визнав його арифметично невірним. Відповідно до здійсненого судом перерахунку, вимога про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню в сумі 1344,93 грн, тобто частково.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами, перерахованих позивачем як попередню оплату товару.

Згідно з ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Однак, розмір таких процентів ні укладеним між сторонами договором, ні положеннями Цивільного кодексу України чи інших актів цивільного законодавства, що регулюють відносини поставки, не передбачений. Тому у даному випадку слід застосовувати аналогію закону щодо розміру стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України, оскільки статтею 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а в даному випадку подібність відносин полягає в користуванні грошовими коштами.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача проценти за користування чужими грошовими коштами, що обчислюються від суми попередньої оплати (38960,10 грн), яка підлягала поверненню позивачу, на рівні облікової ставки Національного банку України, що становить 672,46 грн.

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню частково, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 5 ст. 49 ГПК України).

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЕН-АЙ-ЕС» (04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 12; ідентифікаційний код 32531992, з будь-якого його рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А; ідентифікаційний код 37356833, на будь-який його рахунок, виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) суму попередньої оплати товару в розмірі 38960,10 (тридцять вісім тисяч дев'ятсот шістдесят) грн 10 коп.; пеню в сумі 1344,93 (одна тисяча триста сорок чотири) грн 93 коп.; проценти за користування чужими коштами в сумі 672,46 (шістсот сімдесят дві) грн 46 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 1741,28 (одна тисяча сімсот сорок одна) грн 28 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 липня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань