РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2015Справа № 910/14318/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська шкарпеткова фабрика»

до Міністерства оборони України

про стягнення 304 850, 98 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Тупікін І.Е. за довіреністю № 7 від 03.06.2015 р.;

від відповідача: Кривошея Д.А. за довіреністю № 220/316/д від 18.05.2015 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська шкарпеткова фабрика» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач) про стягнення 304 850, 98 грн., з яких 229 200, 00 грн. основного боргу та 75 650, 98 грн. інфляційних втрат. Крім того, позивач просив покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору він поставив відповідачу товар, який останнім не був оплачений в повному обсязі, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.06.2015 р. порушено провадження у справі № 910/14318/15, її розгляд призначено на 08.07.2015 р.

В судовому засіданні 08.07.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 229 200, 00 грн., при цьому, подав заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 75 650, 98 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.07.2015 р. подав відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого позовні вимоги вважає безпідставними і необґрунтованими, у зв'язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, за твердженням відповідача, позивачем було порушено порядок надання документів на оплату, такі документи були надані лише у 2015 році, у зв'язку з чим у відповідача відсутні підстави для реєстрації зобов'язань та відсутня його вина відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України.

Розглянувши в судовому засіданні 08.07.2015 р. заяву позивача про відмову від позову в частині стягнення 75 650, 98 грн. інфляційних втрат, суд врахував п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в якому наголошено, що у випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною шостою статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

Судом встановлено, що заява позивача, якою він відмовляється від позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, не суперечить діючому законодавству України, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси, у зв'язку з чим у суду немає правових підстав не прийняти таку відмову.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Враховуючи зазначене, судом вирішено припинити провадження у справі в частині розгляду позовних вимог про стягнення 75 650, 98 грн. інфляційних втрат.

У судовому засіданні 08.07.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2014 р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (замовник) було укладено Договір № 286/3/14/149 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується у 2014 році поставити замовнику колготи, панчохи, гольфи, шкарпетки та інші панчішно-шкарпеткові вироби, трикотажні (Лот. 8 Шкарпетки зимові чорного кольору, вид «И» (склад: напіввовна (вовна - 40%, нітрон - 60%) - 80%, поліамід - 20%) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі.

Згідно з визначених п. 1.2. Договору умов, постачальник зобов'язався поставити замовнику шкарпетки зимові чорного кольору, вид «И» (склад: напіввовна (вовна - 40%, нітрон - 60%) - 80%, поліамід - 20%) у строк до 15.10.2014 р. включно у кількості 80 000 пар на загальну суму 916 800, 00 грн.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі).

Відповідно до п. 4.2. Договору до рахунку-фактури додаються:

- акт приймального контролю (якості) товару, на якому повинен бути оригінал підпису одержувача замовника, засвідчений мастичною печаткою, який підтверджує одержання товару;

- видаткова накладна постачальника;

- повідомлення-підтвердження.

Відповідно до статей 48, 51, 112 Бюджетного кодексу України та зважаючи на п. 2.4. Порядку обліку зобов'язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 року № 309 постачальник зобов'язаний надавати документи, які являються підставою для оплати товару протягом 3 (трьох) робочих днів з дати прийняття товару одержувачем (п. 5.2.) у місцях поставки товару, але не пізніше передостаннього робочого дня календарного місяця, у якому відбулася поставка.

Без вищезазначених документів або відсутності в них встановленої інформації, оплата поставленого товару не проводиться.

Згідно з п. 6.1.1. Договору замовник зобов'язався своєчасно та в повному обсязі сплачувати грошові кошти за поставлені товари протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформлених документів, передбачених Договором.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на підставі видаткових накладних № ЯР-0000129 від 17.11.2014 р. в сумі 114 600, 00 грн., № ЯР-0000147 від 20.12.2014 р. в сумі 573 000, 00 грн., № ЯР-0000002 від 08.01.2015 р. на суму 229 200, 00 грн.

Факт поставки позивачу товару додатково підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймального контролю якості № 1 від 17.11.2014 р., № 2 від 19.12.2014 р., № 3 від 26.12.2014 р. та повідомленням-підтвердженнями про прийняття поставленого позивачем товару та взяття його на облік у військових частинах, які підписані представниками обох сторін.

За твердженням позивача, які не спростовані відповідачем, отриманий за вищевказаними видатковими накладними товар відповідачем був оплачений частково, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 229 200, 00 грн.

З огляду на те, що відповідач так і не розрахувався за поставлений позивачем товар, останній вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, в п. 1.7. Постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

В той же час, як зазначалося вище, п. 4.1., Договору передбачено, що розрахунки за фактично поставлений товар проводяться протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформленого рахунку-фактури на поставлений товар, підписаний керівником та головним бухгалтером постачальника (якщо посада головного бухгалтера не передбачена штатним розписом, то про це зазначається у рахунку-фактурі).

Відповідно до п. 4.2. Договору до рахунку-фактури додаються:

- акт приймального контролю (якості) товару, на якому повинен бути оригінал підпису одержувача замовника, засвідчений мастичною печаткою, який підтверджує одержання товару;

- видаткова накладна постачальника;

- повідомлення-підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при постачанні товару надані відповідачу документи, обумовлені п. 4.2. Договору, зокрема, видаткові накладні, акти приймального контролю якості № 1 від 17.11.2014 р., № 2 від 19.12.2014 р., № 3 від 26.12.2014 р., повідомлення-підтвердження при прийняття поставленого позивачем товару та взяття його на облік у військових частинах, які підписані представниками обох сторін, що свідчить про їх отримання відповідачем.

Також, в матеріалах справи наявні рахунок-фактури № ЯР-000132 від 20.12.2014 р., № ЯР-000113 від 17.11.2014 р., № ЯР-000002 від 08.01.2015 р., які оформлені у відповідності з вимогам п. 4.1. Договору.

Доказів в підтвердження того, що означені документи не були отримані відповідачем, або були отримані несвоєчасно, відповідачем надано не було.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв замовлені ним товари, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю їх вартості, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності основного боргу.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості поставленого йому товару, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

При цьому, що стосується позовних вимог, щодо яких суд припинив провадження, то слід враховувати, що відповідно до п. 5.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 16.01.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» статтею 7 Закону передбачено підстави повернення судового збору, перелік яких є вичерпним. У їх числі не зазначено такої підстави, як припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК). Водночас закриття провадження у справі, про яке йдеться у пункті 5 частини першої цієї статті Закону, є поняттям цивільного і адміністративного судочинства, передбаченим відповідно статтею 205 Цивільного процесуального кодексу України і статтею 157 Кодексу адміністративного судочинства України, які господарським судам у здійсненні судочинства не застосовуються.

Таким чином, припинення провадження у справі з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, не тягне за собою наслідків у вигляді повернення сплаченої суми судового збору.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 4 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження в частині розгляду позовних вимог про стягнення 75 650 (сімдесят п'ять тисяч шістсот п'ятдесят) грн. 98 коп. інфляційних втрат.

2. Позовні вимоги задовольнити.

3. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська шкарпеткова фабрика» (01004, місто Київ, вулиця Червоноармійська, будинок 8, офіс 5; ) 229 200 (двісті двадцять дев'ять тисяч двісті) грн. 00 коп. основного боргу та 4 584 (чотири тисячі п'ятсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.07.2015 р.

Суддя В.С. Ломака