РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015Справа № 910/11370/15

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Громадської організації «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва»

до Міністерство юстиції України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог

на предмет спору на стороні позивача: Київська міська рада

про визнання права власності на нерухоме майно

представники сторін:

від позивача: Ілляш Я.М. (дов. б/н від 01.03.2014);

Шамало С.А. (дов. б/н від 01.03.2014)

Ковальова О.О. (дов. б/н від 01.03.2014)

Щербаков Ю.Д.

від відповідача: Тищенко А.В. (дов. №9.1-22/664 від 02.06.2015);

від третьої особи: Баранов М.С. (дов.№225-КР-1633 від 15.05.2015).

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Громадська організація «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва» (далі позивач/ ГО «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва») звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної реєстраційної служби (далі відповідач) про визнання права власності на автомобільну стоянку по вулиці Якуба Коласа, 16 у Святошинському районі міста Києва, загальною площею 18139,52 кв.м., у складі: 1. Диспетчерський пункт (літера «Б»), загальною площею 22,2 кв.м; 2. Автостоянка на 745 машино-місць (літера «В»), загальною площею 16388,7 кв.м; 3. Споруди: ганок площею 1,8 кв.м (№1), ганок площею 1,6 кв.м (№ ІІ), металева огорожа (№1), металеві ворота (№2), металева хвіртка (№3), металеві ворота (№4), металева хвіртка (№5), металеві ворота (№6), металева хвіртка (№7), металеві ворота (№8), залізобетонні електроопори - 18 шт. (№9); 4. Газон площею 1712,4 кв.м, також стягнути судові витрати у розмірі 14326,27 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

Київській міській організації Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів на підставі Наказу Міністерства автомобільного транспорту УРСР від 21.09.1976 №280 і Наказу Республіканського Промислового Об'єднання «Укравтотехобслуговування» Мінтрансу УРСР від 24.10.1978 №277 на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 27.08.1976 №420 були передані на баланс відкриті автостоянки для зберігання автотранспортних засобів громадян (приміщення та споруди) у м. Києві, в тому числі і автостоянка по вул. Якуба Коласа, 16 у м. Києві. На момент вищевказаної передачі чинна на той час законодавча норма УРСР декларувала, що майно громадських організація, необхідне їм для здійснення статутних завдань, є їх власністю (ст. 98 Цивільного кодексу УРСР (1963р.). Таким чином, Київська організація «Автомотолюбитель УРСР» набула в 1978 році у власність автостоянку, з відповідним майном по вул. Якуба Коласа, 16 у м. Києві.

Пізніше, Київська організація «Автомотолюбитель УРСР» була реорганізована в Громадську організацію «Київська міська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів» у власність якої і перейшла зазначена автостоянка, а починаючи з 2013 року автостоянка з відповідним нерухомим майном знаходиться на балансі і у фактичній власності позивача, який є правонаступником майнових та немайнових прав ГО «Київська міська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів», що зазначено у пункті 1.2. статуту позивача (зареєстрований у Святошинському районному управлінні юстиції в м.Києві № 1-0199-2015 Г.О.)

Окрім того, позивач зазначає, що факт переходу права власності від Київської організації «Автомотолюбитель УРСР» до ГО «Київська міська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів», а надалі до позивача неодноразово досліджувався у судових засіданнях і встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, а саме: рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2012 року у справі №2/2608/1011/12, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.06.2014 року у справі №826/7315/14, у якій встановлено, що право користування земельною ділянкою за адресою: м. Київ, вул. Я. Коласа, 16, ГО «Київська міська організація Всеукраїнська спілка автомобілістів» не припинялося та її правонаступником є позивач, якому належить першочергове право експлуатації автостоянки та постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.07.2014 у справі № 910/862/14.

Позивач посилається на зазначені рішення та вказує, що даними рішеннями суди підтвердили наявність у останнього права на використання автостоянки та неможливість здійснення оформлення права власності на земельну ділянку по вул. Якуба Коласа, 16 у Святошинському районі м. Києва з незалежних від позивача на той час обставин.

Зважаючи на викладене, позивач звернувся до Державної реєстраційної служби України із вимогою зареєструвати за ним право власності на єдиний майновий комплекс - автостоянку. 20.03.2015 позивач отримав рішення №20164431 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з посиланням на те, що право власності за позивачем в судовому порядку не визнавалось і тому останній просить суд визнати право власності на вказану автостоянку.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст. 20 Господарського кодексу України, ст. 392 Цивільного кодексу України, ст. 24 Закону України «Про громадські об'єднання», ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.18 листа Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 № 01-8/98 «Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом».

Ухвалою суду від 27.02.2015 у зв'язку з ліквідацією Державної реєстраційної служби згідно постанови Кабінету Міністрів України №17 від 21.01.2015 року за клопотанням представника Міністерства юстиції України первісного відповідача по справі - Державну реєстраційну службу України замінено на правонаступника - Міністерство юстиції України.

У судовому засіданні 10.06.2015 позивач підтримав позовні вимоги, а відповідач надав відзив де зазначив, що згідно до положення ст. 392 Цивільного кодексу України вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником майна. Окрім цього, відмова державного реєстратора щодо оформлення права власності на майно є правомірною і відбулась із підстав порушення позивачем вимог статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме - останнім не подано необхідні документи, які відповідають чинному законодавству України та підтверджують право власності позивача на спірне майно. Оскільки жодним з наданих позивачем для проведення державної реєстрації прав рішень судів - не визнано право власності позивача на об'єкт нерухомого майна - єдиний майновий комплекс, що розташований у місті Києві по вулиці Якуба Коласа в будинку № 16.

До того ж, відповідач зазначив, що у рішенні про відмову у державній реєстрації речових прав та їх обтяжень від 20.03.2015 №20164431 зазначено, що «заяву подано щодо реєстрації права власності на єдиний майновий комплекс, проте відповідно до технічного паспорту від 13.01.2015 тип нерухомого майна - автостоянка», тобто позивач ототожнює різні об'єкти нерухомого майна, а саме автостоянку та єдиний майновий комплекс, а відповідно до ст. 191 Цивільного кодексу України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності, до складу якого як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи і земельні ділянки, будівлі, споруди та інше, що встановлено договором або законом.

Виходячи з викладеного, відповідач вважає що не є належним відповідачем, оскільки він не є особою, що сумнівається в належності спірного майна або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності власника, а тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими у зв'язку з чим просить суд відмовити у їх задоволенні.

Ухвалою суду від 10.06.2015 судом за власної ініціативи залучено до участі у справу третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Київську міську раду.

26.06.2015 позивач надав заперечення на відзив відповідача де зазначив, що є власником спірного майна на праві правонаступництва, що також встановлено вищезазначеними рішеннями судів, що набрали законної сили, тому позивач і звернувся до Державної реєстраційної служби в порядку ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», проте державним реєстратором наведені судові рішення фактично проігноровані. Із урахуванням викладеного, позивачем подано даний позов про визнання права власності на спірне майно.

Додатково позивач посилається на Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та відмічає, що цей Закон не передбачає окремих процедур для реєстрації права власності на різні об'єкти нерухомого майна залежно від їх виду до того ж, діюче законодавство не містить чіткого визначення понять «єдиний майновий комплекс» і «автостоянка».

Окрім цього, позивач вказує, що згідно до п.6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 №115, автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтове, бетонне, гравійне, щебеневе) та інше. Отже наявність твердого покриття у автостоянки є істотною ознакою нерухомості згідно зі ст.181 Цивільного кодексу України, що створює нерозривний зв'язок із земельною ділянкою і неможливість її перенесення без зміни цільового використання.

07.07.2015 позивач надав додаткові пояснення де зазначив, що позивачем оскаржено відмову державного реєстратора до Окружного адміністративного суду м. Києва, проте, це не змінює факту відсутності єдиного документа, що підтверджує право позивача на спірне майно - судового рішення. Також пояснив, що предметом даного позову є визнання права власності на майно, а не земельної ділянки. У позові дійсно до предмету позову віднесено газон площею 1712,4 кв.м, проте, це не може розглядатися як спір про визнання права власності на земельну ділянку, оскільки це є лише частина цілісного майнового комплексу автостоянки за адресою: м. Київ, вул. Я. Коласа, 16.

У судовому засіданні 13.07.2015 позивач підтримав позовні вимоги, відповідач заперечував проти позову, а 3-я особа на стороні відповідача - Київська міська рада надала свої пояснення по суті позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного:

Відповідно до п. 1 рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1989 № 1106 «Про передачу відкритих платних автостоянок районним радам добровільного товариства «Автолюбитель УРСР» всі відкриті автостоянки виробничого підприємства гаражного та технічного обслуговування міської ради добровільного товариства «Автолюбитель УРСР» вирішено передати до 01.01.90 на баланс районних рад добровільного товариства «Автолюбитель УРСР» за територіальною належністю згідно з додатком, і тому у позивача відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку по вул. Якуба Коласа, 16 у Святошинському районі м. Києва, а відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України лише власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності.

Окрім цього, всупереч ст.ст. 43, 84 Господарського процесуального кодексу України позивачем не наведено в чому полягає оспорювання або невизнання відповідачем права власності позивача на автостоянку та не зазначив підстав звернення позивача з позовом саме до Міністерства юстиції України як правонаступника Державної реєстраційної служби України, оскільки останній здійснює лише реєстрацію права власності на нерухоме майно і не може бути відповідачем щодо вимог про визнання права власності на майно.

Зазначає, що Київською міською радою рішення про надання земельної ділянки згідно до ч.2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» по вул. Якуба Коласа, 16 у Святошинському районі м. Києва громадській організації «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва» не приймалося. Щодо споруди на які позивач просить визнати право власності, то вона встановлювалась як тимчасовий об'єкт у технічному паспорті на автостоянку від 13.01.2015 і дані про фундамент приміщення відсутні. Крім того, відсутні і докази прийняття в експлуатацію об'єктів, на які позивач просить визнати право власності.

У судовому засіданні 13.07.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, відповідача та 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У березні 2015 ГО «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва» звернулось до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві для оформлення права державної власності на об'єкти нерухомого майна - єдиний майновий комплекс, що розташований у м. Києві, вул. Коласа Якуба, буд.16 (згідно до технічного паспорта від 13.01.2015 тип нерухомого майна - автостоянка загальною площею 18139,52 кв.м., у складі: 1. Диспетчерський пункт (літера «Б»), загальною площею 22,2 кв.м; 2. Автостоянка на 745 машино-місць (літера «В»), загальною площею 16388,7 кв.м; 3. Споруди: ганок площею 1,8 кв.м (№1), ганок площею 1,6 кв.м (№ ІІ), металева огорожа (№1), металеві ворота (№2), металева хвіртка (№3), металеві ворота (№4), металева хвіртка (№5), металеві ворота (№6), металева хвіртка (№7), металеві ворота (№8), залізобетонні електроопори - 18 шт. (№9); 4. Газон площею 1712,4 кв.м).

Рішенням Державної реєстраційної служби (державний реєстратор Нілова А.О.) від 20.03.2015 № 20164431 відмовлено позивачу у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки наданий пакет документів не оформлено відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 та не містить усіх необхідних документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно для оформлення такого права, зокрема: жодним з наданих позивачем рішень судів (рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.06.2012 у справі №2/2608/1011/12, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.06.2014 у справі №826/7315/14, постанова Київського апеляційного господарського суду від 30.07.2014 у справі № 910/862/14) не визнано право власності заявника на об'єкт нерухомого майна; окрім того заяву подано щодо реєстрації єдиного майнового комплексу, а відповідно до технічного паспорту від 13.01.2015 тип нерухомого майна - автостоянка.

Громадська організація «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва», заявляючи позов про визнання права державної власності на спірний об'єкт нерухомого майна, мотивує позовні вимоги відмовою відповідача в державній реєстрації права власності єдиного майнового комплексу що розташований у м. Києві, вул. Коласа Якуба, буд.16, що свідчить, на думку позивача, про невизнання та оспорювання відповідачем такого права.

Отже, предметом спору в даній справі є визнання права державної власності на об'єкт нерухомості з підстав відмови відповідачем в оформленні такого права суб'єкту господарювання, що входить до сфери управління центрального органу державної виконавчої влади, через ненадання ним необхідних документів для оформлення такого права.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

У відповідності до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

За змістом ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв (ч. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Статтею 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" орган державної реєстрації прав: 1) проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; 2) забезпечує ведення Державного реєстру прав; 3) надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; 4) забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; 5) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Положеннями ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав тощо.

Відповідно до п. 12 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 р. № 703 (надалі - "Порядок"), під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

З наведених вище норм законодавства вбачається, що відповідач лише здійснює державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а відтак не може бути стороною у справі щодо визнання такого права, оскільки не є особою від якої відповідне право перейшло, або особою яка може претендувати на таке право. При цьому, останній також не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення ним прав володіння, користування та розпорядження майном, щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності.

Аналогічна правова позиція про відсутність підстав для задоволення позову на підставі статті 392 Цивільного кодексу України при відмові компетентного органу в оформленні та видачі свідоцтва про право власності з підстав ненадання всіх необхідних документів для оформлення такого права та за відсутності фактичного невизнання (оспорювання) такого права наведена в постановах Верховного Суду України від 13.02.2012 р. № 3-6гс12 та від 13.02.2012 р. № 3-3гс12.

Одночасно, стаття 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна.

Відповідно до положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, відповідно до норм ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ГО «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва» звернулось до господарського суду з позовними вимогами до Державної реєстраційної служби України правонаступником якої є Міністерство юстиції України про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що в силу приписів ст. 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності, а такі факти звернення позивача саме до відповідача у встановленому законом порядку для оформлення права власності, порушення чи заперечення прав позивача відповідачем в матеріалах справи - відсутні, оскільки останній право власності на об'єкт нерухомого майна не оспорював в судовому порядку та не заявляв претензій до позивача.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що ст. 392 Цивільного кодексу України передбачено захист прав існуючого власника, право власності якого не визнається або оспорюється іншою особою, в той час як позивач у спорі про визнання права власності на нерухоме майно звертається до суду з метою набуття права власності на таке майно, тобто визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що між позивачем та відповідачами у цій справі не виникло спору про право, а тому позовні вимоги про визнання права власності не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Громадської організації «Спілка автомобілістів Святошинського району м. Києва» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 16 липня 2015 року.

Суддя Я.А. Карабань