КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Справа№ 910/23152/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від прокурора - Грищенко М.А.

від позивача - Кривошея Д.А.

від відповідача - Юрченко О.О., Крапивко М.Л.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2015 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання Павлоградський хімічний завод»

до Міністерства оборони України

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2015 позовні вимоги були задоволені повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 995947,44 грн. боргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі відповідача звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 21.05.2015 та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.07.2015.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представники сторін в судове засідання з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

04.02.2013 між Міністерством оборони України (замовник) та Державним підприємством "Науково-виробниче об'єднання "Павлоградський хімічний завод" (виконавець) був укладений договір на виконання утилізації звичайних видів боєприпасів, непридатних для подальшої використання і зберігання (надлишкових) (за кошти міжнародної технічної допомоги та державного бюджету України № 274/ПФМ/1-13 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець зобов'язується в термін, що визначений даним договором, на підставі ліцензії Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 01.03.2012 серії АВ № 597833 на вид господарської діяльності "Утилізація озброєння, військової техніки, військової зброї і боєприпасів до неї", відповідно до умов договору, виконати утилізацію протипіхотних мін типу ПФМ-1 у складі протипіхотного вибухового пристрою КСФ-1 (далі - боєприпаси) за номенклатурою та обсягами, які визначені у "Специфікації Боєприпасів, що підлягають утилізації" (додаток № 1 до договору).

Згідно з п. 1.2. договору № 274/ПФМ/1-13 замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи з утилізації боєприпасів, відповідно до розділів 3 та 4 договору.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивував свої вимоги тим, що ним зі свого боку умови договору були виконані в повному обсязі, в той час як відповідач відмовляється сплачувати за умовами договору ПДВ в розмірі 995947,44 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог та не погоджуючись із постановленим рішенням судом першої інстанції, обґрунтовує це тим, що у Міністерства оборони України відсутній обов`язок по сплаті позивачу ПДВ в заявленому розмірі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з п. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень п. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг а плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Вказаний договір між сторонами укладено в рамках виконання Імплементаційної угоди між Кабінетом Міністрів України та Організацією НАТО з матеріально-технічного забезпечення і обслуговування про утилізацію стрілецької зброї й легких озброєнь, звичайних боєприпасів і протипіхотних мін типу ПФМ-1, підписану 21.09.2011 в м. Брюсселі (далі - Імплементаційна угода), Контракту щодо демілітаризації протипіхотних мін типу ПФМ-1 в Україні від 09.01.2013 № LG-UМ/ укладеному між Агенцією НАТО з забезпечення (NSPA) та Державним підприємством "Науково-виробниче об'єднання "Павлоградський хімічний завод", у якому Міністерство оборони України виступило однією із сторін, що підписує контракт.

Згідно п. 3.1 договору ціна останнього становить 2 987 843,82 грн. в т.ч. ПДВ в сумі 497 973,97 грн.

Додатковою угодою № 1 від 25.06.2013 до договору ціна останнього була збільшена і становить 3 841 260,31 грн., в т.ч. 995 947,94 грн.

Відповідно до п. 3.2. договору в редакції додаткової угоди № 1 від 25.06.2013 відповідно до статті 3 Імплементаційної угоди фінансування робіт за договором здійснюється за рахунок фінансових внесків Трастового фонду Програми НАТО "Партнерство заради миру" та України.

Пунктами 4.1. та 4.2 договору встановлено, що розрахунки проводяться шляхом оплати за фактично виконану роботу з утилізації боєприпасів, за належним чином оформленим рахунком виконавця, відповідно до затвердженого сторонами акту виконаних робіт, протягом 10 банківських днів з дати акцептування рахунку.

Як підтверджується наявними матеріалами справи на виконання умов договору сторонами були підписані акти виконаних робіт № 1 від 27.09.2013 на суму 1 049 898,14 грн., № 2 від 30.10.2013 на суму 196 753,34 грн. та № 3 від 29.11.2013 на суму 883 355,70 грн., загалом на суму 3 841 260,31 грн.

Крім того, сторонами був підписаний акт звіряння розрахунків за договором станом на 01.01.2014, відповідно до якого відповідач відмовився сплачувати суму ПДВ, що складає 995 947,94 грн.

Згідно з приписами частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно умов договору, його ціна включає в себе ПДВ, сума якого згідно додаткової угоди становить 995947,94 грн. (пункт 3.1. додаткової угоди).

Апелянт, не погоджуючись із прийнятим рішенням, в скарзі зазначає проте, що саме позивач, який є реципієнтом та одержав безпосередньо міжнародну технічну допомогу, був зобов`язаний діяти відповідно до вимог Порядку, Імплементаційної угоди та Контракту, а кошти на рахунок відповідача не надходили.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, зважаючи на наступне.

Згідно ч. 1 розділу І Контракту № LG-UМ/ від 09.01.2013, Контрактор (позивач) надаватиме НСПЛ послуги, перелічені зі вказанням ціни у документі "Перелік послуг" та у відповідності з Положення про роботи.

Відповідно до ч. 2 Розділу І Контракту цінові домовленості, представлені в "Переліку послуг", означають повне та безумовне прийняття Контрактером усіх вимог та умов, включених у контракт. Дані цінові домовленості покривають частину витрат, які несе Контрактор, і є внеском проекту НАТО/ПЗМ за належне виконання робіт у відповідності з вимогами даного контракту.

Таким чином, кошти які отримує позивач за контрактом № LG-UМ/ від 09.01.2013 покривають частину його витрат, при виконанні робіт. Іншу частину витрат покриває відповідач згідно договору на виконання утилізації звичайних видів боєприпасів, непридатних для подальшого використання і зберігання від 04.02.2013 за № 274/ПФМ1-13.

Відповідно до пункту 2 Постанови реципієнт - резидент (фізична або юридична особа), який безпосередньо одержує міжнародну технічну допомогу згідно з проектом (програмою).

Міжнародна технічна допомога - фінансові та інші ресурси та послуги, що відповідно до міжнародних договорів України надаються донорами на безоплатній та безповоротній основі з метою підтримки України.

Донор - іноземна держава, уряд та уповноважені урядом іноземної держави органи, іноземний муніципальний орган або міжнародна організація, що надають міжнародну технічну допомогу відповідно до міжнародних договорів України.

Позивач не є реципієнтом, оскільки не одержує міжнародну технічну допомогу, а суми коштів, отримані позивачем за виконані згідно договору роботи, отримуються ним за результатами господарської діяльності підприємства.

Позивач не отримує безпосередньо фінансові та інші ресурси на безоплатній та безповоротній основі, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до пункту 2 Постанови виконавець - будь-яка особа (резидент або нерезидент), що має письмову угоду з донором або уповноваженою донором особою та забезпечує реалізацію проекту (програми).

Таким чином, з урахуванням зазначеної Постанови позивач у справі є саме виконавцем робіт, що у відповідності до законодавства України не зобов'язує його звертатись до Мінекономрозвитку для державної реєстрації проектів, натомість із аналізу визначення понять, реципієнтом є Міністерство оборони України.

Крім того, згідно Імплементаційної угоди саме Міністерство оборони України є стороною що представляє Україну та підписало дану угоду від імені Кабінету Міністрів України, а тому обов'язок щодо державної реєстрації в Мінекономрозвитку (програми) покладено саме на відповідача.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 статті 651 Цивільного кодексу України).

Так, пунктом 3.6. договору сторони погодили, що ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Матеріалами справи підтверджується факт виконання позивачем своїх зобов'язань за договором на загальну суму 3841260,31 грн.

Підписавши акти виконаних робіт, замовник погодився із фактом виконання зобов'язань виконавцем.

Разом з тим, як встановлено судом між сторонами не було укладено жодних додаткових угод про зменшення ціни договору, а відтак, взяті відповідачем на себе зобов'язання за договором підлягають виконанню в повному обсязі.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 995947,94 грн. обґрунтовані та правомірно були задоволені Господарським судом міста Києва.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Державного підприємства «Науково-виробниче об`єднання Павлоградський хімічний завод», а тому апеляційна скарга Міністерства оборони України не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України залишається без задоволення, судові витрати підлягають стягненню з Міністерства оборони України, в чиїх інтересах подавалася апеляційна скарга, в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2015 у справі № 910/23152/14- без змін.

Стягнути з Міністерства оборони України (03186, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6, ) в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 9959,47 грн.

Матеріали справи № 910/23152/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов