РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2015Справа №910/9944/15

За позовом Прокурора міста Луцька (вул. Винниченка, 13, м. Луцьк, 43025)

в інтересах держави та територіальної громади міста в особі

Державного комунального підприємства"Луцьктепло" (вул. Гулака-Артемовського, 20, м. Луцьк, 43005)

до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (02154, Русанівський бульвар,7, м.Київ)

про стягнення 19 811,26 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від прокуратури: Колодяжна А.В. - службове посвідчення №028406 від 01.09.2014;

від позивача: Кравчук А.В. - представник, довіреність №60/08 від 12.01.15 р.;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Прокурор міста Луцька в інтересах держави та територіальної громади міста в особі Державного комунального підприємства "Луцьктепло" звернувся до господарського суду міста Києва з позовом №113-2482вих.15 від 10.04.15 р. до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" про стягнення 19 811,26 грн., а саме: 15448,39 грн. основної заборгованості, 1 934,89 грн. пені, 199,89 грн. 3 % річних, 2 228,09 грн. інфляційних втрат, а також судових витрат у розмірі 1 827,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору № О-01/W VOL LCK0465/011208 від 01.12.08 р. про надання послуг з обслуговування обладнання, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в зазначеному вище розмірі, за наявності якої позивачем нараховано пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.15 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/9944/15 та призначено справу до розгляду на 19.05.15 р.

У судове засідання 19.05.15 р. з`явився прокурор та уповноважений позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 19.05.015 р. відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №270.

До початку судового засідання 19.05.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником прокуратури подані пояснення №113-3127вих.15 від 30.04.2015, які долучені разом з доданими до них документами долучені судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 19.05.15 р. через канцелярію суду представником позивача подано пояснення № 3050/01 від 07.05.2015, в яких позивач повідомляє, що рахунки на оплату послуг направлялися відповідачу одночасно з актами здачі-приймання робіт простою кореспонденцією, кожного останнього числа розрахункового місяця замовником підтверджено отримання послуг шляхом підписання актів здачі - приймання робіт.

Пояснення долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 19.05.2015 через канцелярію суду представником позивача подано заяву №3199/08 від 13.05.2015, в якій позивач просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 3986,60 грн. основного боргу на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з частковою сплатою суми основного боргу, та відповідно стягнути з відповідача 15824,66 грн. боргу, з яких 11461,79 грн. основного боргу, 1934,89 грн. пені, 199,89 грн. процентів річних та 2228,09 грн. інфляційних нарахувань. Заява разом з доданими до неї документами, зокрема, випискою банку по рахунку позивача за 17.04.15 р. долучена судом до матеріалів справи.

Документи, витребувані ухвалою про порушення провадження у справі від 20.04.15р., відповідачем не надано.

Про поважні причини неявки представника відповідача у судове засідання 19.05.15 р. суд не повідомлено.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 19.05.15 р. до суду не надходило.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 19.05.15 р. позивачем суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, відповідачем суду не надано, беручи до уваги те, що прокурор та представник позивача проти розгляду справи за відсутності представника відповідача не заперечували, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань прокурора та представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні прокурора та представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до статей 20, 22, 29, 60, 74 та частини 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді прокурором та представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 19.05.15 р. прокурор та представник позивача підтримали позовні вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням заяви про припинення провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення прокурора та представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими прокурором та представником позивача доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

01 грудня 2008 між Державним комунальним підприємством "Луцьктепло" (позивач у справі, виконавець за договором) та Закритим акціонерним товариством "Телесистеми України" (відповідач у справі, замовник за договором) укладено договір № О-01/W VOL LCK0465/011208 про надання послуг з обслуговування обладнання (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору замовник передає, а виконавець приймає на утримання та обслуговування (далі - послуги) телекомунікаційне обладнання замовника (далі - обладнання) згідно його переліку та місць утримання, які зазначені в додатку № 1 та додатку №2 (план - схема) до договору, що є невід`ємними частинами.

Розділами 2 - 5 Договору сторони обумовили обов'язки сторін, умови та порядок розрахунків, відповідальність сторін, форс - мажор тощо.

Відповідно п.7.1. Договору строк його дії - з дати укладання до 01 вересня 2011 р. з можливістю подальшої пролонгації. За місяць до закінчення строку дії договору сторона, яка бажає припинити його дію або продовжити її з коригуванням умов договору повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, договір вважається продовженим на кожний наступний аналогічний попередньому термін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 1.2 Договору перелік та дата передачі виконавцю конкретного обладнання та утримання з обслуговування виконавцю зазначається сторонами в акті (актах) прийому - передачі обладнання на обслуговування (акт готовності), що є підставою для визначення початку надання виконавцем послуг щодо конкретного обладнання. Передача обладнання не веде до переходу права власності на нього до виконавця, а також не перекладає на останнього відповідальності за роботу обладнання та його схоронність, крім випадків, коли з вини виконавця порушуються ізольованість місця розташування обладнання та обмежений доступ до третіх осіб, крім персоналу виконавця та замовника.

У відповідності до наявного в матеріалах справи підписаного обома сторонами акту готовності до Договору від 01.12.08 р. виконавцем підготовлені, а замовником погоджено як прийняте для розміщення обладнання стільникового зв'язку замовника, а саме: контейнер, телекомунікаційне обладнання ЗАТ «ТСУ» в кількості один комплект, на умовах, зазначених в Договорі, наступне місце утримання обладнання згідно додатку до Договору - котельня по вул. Зої Космодем'янської, 21. Як зазначено сторонами в акті, місце розташування обладнання знаходиться у задовільному технічному стані та може використовуватися у цілях, визначених у вищезгаданому Договорі.

Сторонами обумовлено у п. 1.3 Договору, що місце утримання обладнання повинно бути ізольованим, мати захищений та обмежений доступ, бути обладнаним пожежною та охоронною сигналізацією. Проведення відповідних робіт у випадку відсутності належного облаштування місць утримання обладнання покладається на замовника.

Згідно з п.3.4. Договору щомісячно, до 10-го числа місяця, наступного за звітним (місяцем оплати) виконавець надає замовнику два примірники акту здачі-приймання наданих послуг, що підписуються уповноваженими представниками сторін.

Як встановлено судом за матеріалами справи, підтверджено прокурором та представником позивача в судовому засіданні, на виконання умов Договору позивачем за жовтень 2013 р. - березень 2015 р. було надано відповідачу послуги по розміщенню та обслуговуванню телекомунікаційного обладнання на загальну суму 57612,46 грн., що підтверджується відповідними підписаними уповноваженими представниками та скріпленим печатками сторін підписаними сторонами актами здачі-приймання робіт (надання послуг): №9942 від 31.10.2013; №11463 від 30.11.2013; №11693 від 31.12.2013; №112 від 31.01.2014; №135 від 28.02.2014; №2659 від 31.03.2014; №3958 від 30.04.2014; №5323 від 30.05.2014; №5951 від 30.06.2014; №6139 від 31.07.2014; №6642 від 31.08.2014; №7145 від 30.09.2014; №7761 від 31.10.2014; №8147 від 30.11.2014; №9611 від 31.12.2014; №129 від 31.01.2015; №1905 від 28.02.2015, копії яких наявні в матеріалах справи.

Заперечення щодо факту отримання та обсягів наданих позивачем послуг з розміщення обладнання за вказаними актами в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи, доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів надання послуг, доказів опротестування виставлених позивачем актів здачі - прийняття виконаних робіт (надання послуг) та наявності письмових претензій або відмов у прийнятті послуг до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ДКП «Луцьктепло» умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання по наданню послуг з розміщення та обслуговування обладнання, обумовлених Договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги без будь - яких зауважень.

Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 3.1. Договору встановлено, що вартість послуг, які надаються виконавцем замовнику за договором, вказується сторонами в додатку №1 до договору.

Так, згідно з додатком № 1 до Договору вартість послуг по обслуговуванню контейнера, антени і обладнання БС становить 3000,00 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 500 грн. за надання послуг протягом повного місяця або пропорційно за частку місяця.

Сторони погодили у п.3.2. Договору, що вартість електроенергії визначається по її фактичному споживанню за даними обліку електролічильника.

Нарахування плати за послуги починається з дати підписання сторонами акту прийому-передачі обладнання на обслуговування (акт готовності) і продовжується до моменту вивозу замовником обладнання з місця його утримання (п.3.3. Договору).

Відповідно до п.3.5. Договору послуги оплачуються замовником на підставі акту здачі-приймання наданих послуг і рахунку на оплату послуг протягом 10 банківських днів з дати підписання сторонами акту здачі-приймання наданих послуг та отримання відповідного рахунку.

Вартість електроенергії сплачується окремо на підставі рахунку виконавця у строки, встановлені на оплати послуг (п. 3.6 Договору).

На підставі п.3.7 Договору розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру щомісячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (індексація).

Крім того, сторонами 30.03.2009 укладено додаткову угоду №1 до Договору №О-01/W VOL LCK0465/011208 про надання послуг з обслуговування обладнання від 01.12.2008, відповідно до якої додаток №1 до договору викладено в наступній редакції: загальна щомісячна плата за надання виконавцем обумовлених договором послуг складає (без вартості спожитої електроенергії) - 2550,00 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 425,00 грн.

У відповідності до умов Договору позивачем виставлялись відповідачу щомісячні рахунки на оплату на загальну суму 57612,46 грн., а саме: №1733 від 31.10.2013, №1939 від 30.11.2013; №2117 від 31.12.2013; №89 від 31.01.2014; №254 від 28.02.2014; №433 від 31.03.2014; №609 від 30.04.2014; №844 від 30.05.2014; №1174 від 30.06.2014; №1216 від 31.07.2014; №1363 від 31.08.2014; № 1563 від 30.09.2014; № 1817 від 31.10.2014; № 1947 від 30.11.2014; № 2205 від 31.12.2014; №96 від 31.01.2015; №263 від 28.02.2015; №423 від 31.03.2015, копії яких наявні в матеріалах справи.

Як зазначив позивач в письмових поясненнях № 3050/08 від 07.05.15 р., рахунки на оплату послуг направлялися відповідачу одночасно з актами здачі-приймання робіт простою кореспонденцією.

При цьому, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до ДКП «Луцьктепло» з питань неотримання рахунків за надані послуги згідно вказаних приписів Договору, можливість посилання на відсутність (неодержання) рахунків як на підставу невиконання зобов'язань зі своєчасної та повної їх оплати у відповідача відсутня.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За результатами вивчення матеріалів справи судом встановлено та підтверджено прокурором та представником позивача в судовому засіданні, що за надані ПАТ «Телесистеми України» в період з жовтня 2013 р. по березень 2015 р. послуги з утримання та обслуговування телекомунікаційного обладнання відповідач в обумовлений Договорами термін оплату здійснив частково в сумі 42164,07 грн., в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором на загальну суму 15448,39 грн., яку прокурор просив стягнути в позовній заяві.

Окрім цього, судом встановлено, що після порушення провадження у справі ухвалою від 20.04.15р. через канцелярію суду представником позивача подано заяву № 3199/08 від 13.05.2015 р., в якій позивач просить припинити провадження в частині стягнення 3 986,60 грн. основного боргу на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з частковою сплатою суми основного боргу. На підтвердження викладених фактів позивачем надана виписка по рахунку за 17.04.15 р., згідно якої відповідачем перераховано на розрахунковий рахунок позивача платіжним дорученням № XLE9400004 від 17.04.15 р. грошові кошти в сумі 3986,60 грн. із зазначенням призначення платежу «оплата за обслуж. оборудов. за период с 01-11-2014 по 30-11-2014 согласно договора № О-01/W VOL LCK0465/011208 от 01.12.2008 г.».

Суд зазначає, що згідно п. 1-1 ч.1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами, у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому, судом враховано п. 4 Постанови № 18, яким визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної вище норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В судовому засіданні 19.05.15 р. прокурор та представник позивача підтвердили часткову сплату основної заборгованості відповідачем та підтримали подану заяву про припинення провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що сплата 3986,60 грн. за надані згідно Договору послуги здійснена відповідачем після порушення провадження у справі, на момент розгляду справи предмет спору в частині стягнення 3986,60 грн. основного боргу відсутній. Отже, заява позивача підлягає задоволенню, провадження у справі в цій частині - припиненню.

Такими чином, враховуючи вищевикладені обставини залишок несплаченого відповідачем основного боргу становить 11461,79 грн..

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору №О-01/W VOL LCK0465/011208 про надання послуг з обслуговування обладнання від 10.12.08 р. або його окремих положень суду не надано.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення даної заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому позовні вимоги прокурора про стягнення з відповідача основного боргу за надані за вказаним Договором послуги з розміщення та обслуговування телекомунікаційного обладнання підлягають задоволенню в сумі 11461,79 грн..

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.1. Договору встановлено, що у випадку несвоєчасної оплати за послуги, що сталася з вини замовника, він сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної ставки рефінансування НБУ, що діяла у період,за який стягується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більш ніж 10 % від розміру місячної вартості за послуги.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати наданих послуг у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено прокурором до стягнення пеню в сумі 1 934,89 грн. за період з 01.05.14 р. по 31.03.15 р., 3 % річних в сумі 199,89 грн. за період з 01.12.13 р. по 31.03.15 р. та інфляційні втрати в сумі 2 228,09 грн. за період з грудня 2013 по лютий 2015 р., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Крім того, суд зазначає, що згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначено в пункті 2.5 Постанови №14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення пункту 4.1. Договору щодо нарахування пені за кожний день прострочення платежу не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст.232 Господарського кодексу України та Постанови №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, відсотків річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір пені та процентів річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору в межах визначеного позивачем періоду, становить 1959,85 грн. та 200,18 грн. відповідно, що відповідає наведеному розрахунку позивача. Проте зважаючи на той факт, що прокурором та позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 1934,89 грн. та проценти річних в сумі 199,89 грн., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом прокурора та позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким прокурор та позивач не скористались, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині пені та процентів річних, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені та процентів річних за несвоєчасну оплату наданих послуг підлягають задоволенню в сумах, нарахованій позивачем, а саме 1934,89 грн. пені та 199,89 грн. процентів річних відповідно.

Розмір втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до вимог законодавства та здійснених відповідачем часткових оплат наданих послуг в межах визначеного позивачем періоду, становить 1857,32 грн., а отже є меншим, ніж нараховано позивачем та заявлено до стягнення прокурором, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних нарахувань за несвоєчасну оплату наданих за Договором послуг підлягають частковому задоволенню в сумі 1857,32 грн..

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, враховуючи часткове погашення суми основного боргу відповідачем.

Частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом (п.4.7 Постанови № 7).

Враховуючи, що спір виник з вини відповідача та частина суми заборгованості сплачена відповідачем після порушення провадження у справі, суд приходить до висновку, що відповідно до ч.2 ст.49 Господарського процесуального Кодексу України судовий збір в розмірі 1827,00 грн. має бути покладений на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 49, 75, п.1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження в частині стягнення 3 986,60 грн. основного боргу припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Телесистеми України" (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 7, ) на користь Державного комунального підприємства "Луцьктепло" (4300, м. Луцьк, вул. Гулака-Артемовського, 20, ) основний борг в сумі 11 461,79 грн., пеню в сумі 1934,89 грн., 3% річних в сумі 199,89 грн., інфляційні нарахування в сумі 1857,32 грн..

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Телесистеми України" (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 7, ) до Державного бюджету України 1827,00 грн. судового збору

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 20 липня 2015 р.

Суддя А.М. Селівон