Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "15" липня 2015 р. Справа № 906/819/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- дов. від 16.06.2015р.

від відповідача: Скиданчук І.В.- дов. №3 від 05.01.2015р. (в с/з від 06.07.2015р.)

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення 49203,50 грн. (видаткова накладна №6 від 25.03.2014р.)

Позивачем пред'явлено позов про стягнення з відповідача 49203,50грн. заборгованості, з яких: 30804,00 грн. - основний борг, 3886,19грн. - пеня, 13738,57грн. -інфляційні, 774,74 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 04.06.2015р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 06.07.2015р.

В судовому засіданні від 06.07.2015р., в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 15.07.2015р.

15.07.2015р. до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог (а.с. 43-45), відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 39243,18 грн. заборгованості, з яких: 20804,00грн. основний борг, 3548,13грн. пеня, 14174,99грн. інфляційні нарахування, 716,06грн. 3% річних.

Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги позивача підтримала з врахуванням поданої 15.07.2015р. заяви.

Як вбачається з поданої позивачем заяви, останній в частині стягнення основного боргу та пені зменшив розмір позовних вимог, а в частині стягнення 3% річних та інфляційних збільшив розмір позовних вимог, включивши в період нарахування травень та червень 2015 року.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України, позивач наділений правом до прийняття рішення по справі, в тому числі, збільшити та зменшити розмір позовних вимог.

При дослідженні, поданої позивачем заяви суд встановив, що копію останньої не надіслано відповідачу.

Господарським процесуальним кодексом визначено засади рівності учасників процесу перед законом і судом та передбачено права змагальності сторін, суд повинен вживати заходів до того, щоб усі учасники судового процесу одержали можливість ознайомитися з відповідними заявами (клопотаннями), повідомити свої доводи та можливі заперечення щодо них і за необхідності подати суду додаткові докази.

Оскільки заява про уточнення позовних вимог, якою було збільшено вимоги щодо 3% річних та інфляційних нарахувань, не була направлена відповідачу, що позбавляє його права на подання своїх доводів та заперечень, в частині збільшених позовних вимог, суд не приймає заяву розгляду.

Суд приймає подану заяву до розгляду в частині зменшення розміру основного боргу та пені.

Представник відповідача в судовому засіданні від 06.07.2015р. надала письмовий відзив, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову з огляду на те, що договір від імені відповідача не укладався, оскільки останній не містить печатки відповідача. Видаткова накладна № 6 від 25.03.2014р. не може вважатись належним доказом того, що позивач поставив відповідачу товар, оскільки остання не містись всіх необхідних реквізитів первинних документів. Крім того, вказує на те, що матеріали справи не містять довіреності відповідача на отримання ТМЦ. Разом з тим зауважує, що строк оплати не настав з огляду на те, що договором не передбачено порядок та строки розрахунків, а претензію від позивача відповідач не отримував.

В судове засідання від 15.07.2015р. відповідач повноважного представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений через свого представника своєчасно та належним чином, про що свідчить розписка про оголошену в судовому засіданні від 06.07.2015р. перерву (а.с. 43).

Крім того 15.07.2015р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання, в якому відповідач зазначає, що договір від імені відповідача не укладався, довіреність на його укладення відповідач не видавав. При цьому, просить застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

18.03.2014р. між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (позивач/постачальник) та Дочірнім підприємством "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" Філія "Володар-Волинський РАД" (відповідач/покупець) укладено договір поставки № 7 (а.с. 10-11).

Відповідно до п. 1.1. Договору, постачальник зобов'язався передати у власність покупцю, а покупець зобов'язався прийняти та сплатити Автошини 14.00-20 в кількості 12 штук на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п.п. 2.2 Договору, поставка товару здійснюється партіями. Кількість, номенклатура та ціна товару в партії визначається виходячи з замовлення покупця та з урахуванням наявності товару на складі постачальника. Сума Договору складає 30804,00грн.

Згідно п.п. 2.3, 2.5 Договору, приймання товару здійснюється за накладною представником покупця, який має відповідні повноваження, підтверджені документально. Датою поставки товару є дата, вказана у видатковій накладній постачальника.

На виконання умов Договору поставки, постачальник поставив покупцю, а останній прийняв товар - Автошини 14.00-20 в кількості 12 штук на загальну суму 30804,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 6 від 25.03.2014 (а. с. 12) та товарно-транспортною накладною від 25.03.2014 (а. с. 13).

На виконання взятих на себе зобов'язань щодо оплати отриманого товару, відповідач 05.11.2014р. та 24.11.2014р. провів часткову оплату загальній в сумі 10000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками (а.с. 48-50).

16.06.2014р. позивачем на адресу відповідача направлено претензію № 01 (а.с. 15) з вимогою про оплату отриманого за договором товару протягом 10 днів з дня її отримання. Вказану вимогу відповідачем за дорученням отримано 18.06.2014р. (а.с. 27-28).

Відповідач відповіді на претензію не надав, вимоги останньої не виконав. Таким чином, на момент звернення до суду у відповідача існує заборгованість перед позивачем в розмірі 20804,00грн.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідач, згідно з наданим до суду відзивом на позовну заяву від 06.07. 2015р., позов заперечує, зокрема, з тих підстав, договір від імені відповідача не укладався з тих підстав, що довіреність на його укладення не видавалась та на примірнику договору, долученого до матеріалів справи відсутня печатка відповідача.

В судовому засіданні суд оглянув оригінал укладеного між сторонами договору, на якому міститься відтиск печатки відповідача, тому представник відповідача від заперечень в цій частині відмовилась.

Разом з тим відповідач вважає, що видаткова накладна, яка міститься в матеріалах справи, не може вважатися належним доказом отримання товару відповідачем, оскільки остання не відповідає вимогам п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", так як в ній не зазначені дані, які дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції та отримала товар, відсутні посилання на реквізити довіреності на одержання матеріальних цінностей. Вказує, що в матеріалах справи відсутні довіреності на отримання спірного товару, що не дає змогу встановити, кому саме вручався такий товар.

Крім того, відповідач стверджує, що претензія позивача про сплату коштів за товар на адресу відповідача не надходила, доказів зворотнього, а саме опису вкладенння до рекомендованого листа до матеріалів справи позивачем не додано. При цьому зазначає про те, що спірні зобов'язання (в тому числі і щодо виконання обов'язків з оплати) мають виконуватись відповідно до умов Договору. За таких обставин відповідач вважає, що строк для оплати товару не настав. Просить застосувати до вимог про стягнення пені строк позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні щодо позиції відповідача по видатковій накладній усно пояснила, що остання була підписана керівником філії та скріплена її печаткою, що не викликало сумнівів у достовірності повноважень відповідача на отримання товару. Доводи, наведені у відзиві на позовну заяву вважає безпідставними та спробою відповідача уникнути відповідальності за зобов'язаннями, що випливають з Договору № 3 від 25.03.2014.

Щодо заперечень відповідача з приводу неотримання претензії від 16.06.2015р. вказує, що наявні в матеріалах докази, зокрема, опис вкладення у цінний лист (а.с. 27, 28) свідчать про зворотнє. З приводу застосування строків позовної давності, вважає, що такий не є пропущеним.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

За приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки № 7 від 25.03.2014р.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст.712 ЦК України).

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.ст.525 і 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Так, матеріалами справи підтверджується факт поставки товару, що вказує на належне виконання зобов'язання з боку позивача щодо поставки відповідачу товару на загальну суму 30804,00 грн.

Згідно матеріалів справи, відповідач оплату вартості отриманого товару провів частково на суму 10000,00грн.

Таким чином, в результаті неналежного виконання покупцем свого обов'язку, станом на день розгляду справи в суді має місце заборгованість в сумі 20804,00,00грн.

Суд не погоджується з запереченнями відповідача щодо не укладення договору з підстав відсутності у філії довіреності на його укладення з огляду на наступне.

Всю повноту відповідальності за матеріальні цінності, що знаходяться у Філії, облік і звітність, а також виконання вимог цього Положення несе начальник Філії. Відповідальність за організацію бухгалтерського і податкового обліку покладається на головного бухгалтера Філії (п.5.10 Положення).

Згідно п.6.2 Положення, начальник у межах компетенції передбаченої цим Положенням несе персональну відповідальність за своєчасність розрахунків з дебіторами та кредиторами Філії, розрахунків з бюджетними та позабюджетними фондами, своєчасність виплати заробітної плати працівникам Філії.

Водночас, згідно ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач в подальшому схвалив укладений договір поставки частковою сплатою боргу.

Пунктом 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11 встановлено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, часткова оплата поставленого товару згідно видаткової накладної № 6 від 25.03.2015р. свідчить про обізнаність ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" щодо взаємовідносин філії з ФОП ОСОБА_3 з урахуванням п.п.5.3., 5.10., 6.2. Положення про філію.

Разом з тим заперечення відповідача щодо неотримання ним товару від позивача з посилання на те, що первинні документи не містять всіх необхідних реквізитів суд вважає також безпідставними з наступних підстав..

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" унормовано, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, факт здійснення відповідачем господарської операції, повинна підтверджуватися первинними бухгалтерськими документами.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким документом являється накладна - первинний разовий документ по обліку товарно-матеріальних цінностей, який для надання їй юридичної сили і доказовості повинен мати обов'язкові вищезазначені реквізити. Накладні застосовуються в усіх підприємствах і є виправданими документами на надходження або відпуск матеріальних цінностей.

Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а саме:

- назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; - особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (.

Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції.

З видаткової накладної № 6 від 25.03.2014 вбачається, що вона видана на виконання Договору поставки № 7 , відображає зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції. У графі "Від постачальника", накладна підписана позивачем та скріплена його печаткою . У графі "Отримав (ла)", накладна підписана ОСОБА_5, підпис якого скріплений печаткою Філії "Володар-Волинський РАД" Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (а. с. 12).

На товарно - транспортній накладній від 25.03.2014, в підтвердження факту прийняття відповідачем товару, наявний підпис вантажоодержувача, який завірений печаткою Філії "Володар-Волинський РАД". Окрім того в товарно-транспортній накладній вказано, що автомобільним перевізником є Філія "Володар-Волинський РАД" (а. с. 13).

Тобто зазначені відомості в видатковій накладній та товарно-транспортній накладній в повній мірі відображають факт поставки позивачем 25.03.2014р. визначеного сторонами в Договорі товару на загальну суму 30804,00 грн. та відповідно отримання його Філією "Володар-Волинський РАД" .

Водночас слід зазначити, що норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не містять вимог щодо доказів поставки товарів та надання послуг.

Згідно з преамбулою вказаного Закону, ним визначаються правові засади регулювання, організації, ведення саме бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. При цьому, ст. 9 Закону визначає підставу для бухгалтерського обліку господарських операцій - первинні та зведені облікові документи, а також вимоги до реквізитів вказаних документів.

Отже, норми вказаного Закону не регулюють спірні правовідносини, оскільки предметом спору не є правильність ведення сторонами бухгалтерського обліку або складання фінансової звітності. Неточність або неповнота відповідних даних у первинних облікових документах є підставою для застосування до відповідальних за ведення бухгалтерського обліку винних осіб визначеної чинним законодавством відповідальності.

За вказаних обставин, доводи відповідача, можуть свідчити про недоліки в веденні бухгалтерського обліку юридичними особами та не спростовують факт отримання відповідачем товару на суму 30804,00грн.

Стосовно заперечень відповідача, які ґрунтуються на обставинах ненастання строків проведення розрахунків, то суд вважає їх також безпідставними з наступних причин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регулює порядок проведення розрахунків при виникненні між суб'єктами господарювання правовідносин купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Застосування загальних положень ч. 2 ст. 530 ЦК України до даних правовідносин, є недоречним.

Як наголошувалось вище факт поставки товару відповідачу має місце 25.03.2014р., отже виходячи з норм ст. 692 ЦК України відповідач повинен був провести оплату отриманого товару на наступний день після його отримання, тобто 26.03.2014р. Таким чином, з 27.03.2014 р. має місце прострочка в оплаті отриманого товару.

Відповідач доказів оплати товару в повному обсязі не надав.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 20804,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 3548,13грн. пені, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання, що включає у себе його виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно із ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалось пунктом 5.1 Договору сторони передбачили, що покупець за порушення строку оплати товару сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ України від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З розрахунку позивача вбачається, що пеня нарахована періодами з 29.06.2014р. по 28.12.2014р. на суму заборгованості, яка існувала на відповідний період.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені суд вважає його невірним, оскільки, враховуючи приписи ст. 232 ГК України, правомірним періодом нарахування пені є з 27.03.2014р. по 27.09.2014р.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок пені, виходячи з вихідних даних позивача та з урахуванням норм ст. 232 ГК України, за період з 29.06.2014р. (початкова дата, зазначена позивачем) по 27.09.2014р . (кінцева дата встановлена судом), розмір якої складає 1828,83 грн. та яка підлягає задоволенню в цій сумі.

Таким чином в частині стягнення 1719,30 грн. (3548,13 грн. - 1828,83 грн.) пені суд відмовляє за безпідставністю.

Щодо застосування позовної давності, то суд зазначає наступне.

Відповідно до си. 256 ЦК України, позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача, в тому числі пені, 03.06.2015р. Пеня стягнута за період з 29.06.2014р. по 27.09.2014р., тобто в межах строків позовної давності.

Відносно вимог позивача про стягнення 13738,57грн. інфляційних та 774,74 грн. 3 % річних, суд зазначає про таке.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунку, 3% річних (а.с.19) нараховано за 306 днів прострочення на суму заборгованості 30804,00, які складають 774,74 грн.

Перевіривши зазначений розрахунок 3 % суд встановив, що їх нарахування позивачем здійснено невірно, оскільки позивачем не враховано проведені відповідачем оплати в загальній сумі 10000,00грн.

Таким чином, суд здійснив власний розрахунок 3% річних за 306 днів прострочки починаючи з 29.06.2014р. (дата визначена позивачем), які становлять 611,76грн. є арифметично вірними та підлягають задоволенню.

В частині стягнення 162,98 грн. 3% річних суд відмовляє за безпідставністю.

Здійснивши перевірку нарахування інфляційних, які позивачем заявлені за період з липня 2014 року по квітень 2015року на суму заборгованості 30804,00 грн., господарський суд встановив, що позивачем при їх обрахунку було допущено аналогічну помилку, що й при нарахуванні 3% річних.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок інфляційний, розмір яких становить 10014,08грн. та підлягає задоволенню.

Отже, в частині стягнення 3724,49 грн. інфляційних суд відмовляє за безпідставністю заявлення таких вимог.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та такими, що підлягають частковому задоволенню на загальну суму 33258,67 грн., з яких 20804,00 грн. - основний борг; 1828,83 грн. - пеня; 611,76 грн. - 3% річних ; 10014,08 грн. - інфляційні нарахування.

В частині стягнення 1719,30 грн. пені , 162,98 грн. 3% річних та 3724,49грн. інфляційних суд відмовляє.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (10003, м. Житомир, вул. Перемоги,75, ідентифікаційний код 32008278)

на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, р. номер НОМЕР_1)

- 20804,00 грн. основного боргу;

- 1828,83 грн. пені;

- 611,76 грн. 3% річних;

- 10014,08 грн. інфляційних нарахувань;

- 1234,95 грн. судового збору.

3. В частині стягнення 1719,30 грн. пені, 162,98 грн. 3% річних та 3724,49грн. інфляційних суд відмовляє.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 20.07.15

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2- відповідачу (рек. з повід.)