КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" липня 2015 р. Справа№ 910/5048/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 28.04.2015

у справі №910/5048/15-г (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОНСНАБТЕХСЕРВИС"

до Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

про стягнення 344 688,76 грн,

за участю представників:

від позивача: Алєксєєв О.І. - представник (довіреність №б/н від 28.10.2014);

від відповідача: Гавкалюк В.В. - представник (довіреність №431/22 від 18.12.2014),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДОНСНАБТЕХСЕРВИС» (надалі - ТОВ «ДОНСНАБТЕХСЕРВИС», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (надалі - ПАТ «Центренерго», відповідач) про стягнення 344 688,76 грн, з яких 264 700,00 грн основного боргу, 35 592,20 грн пені, 18 529,00 грн штрафу, 2 925,39 грн 3 % річних та 22 942,17 грн інфляційних втрат.

Під час судового розгляду справи суд першої інстанції прийняв подані позивачем 07.04.2015 та 28.04.2015 в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України заяви про зміну розміру позовних вимог, згідно останньої з яких позивач просив стягнути з відповідача 264 700,00 грн основного боргу, 344,70 грн пені, 18 529,00 грн штрафу, 3 708,61 грн 3 % річних та 69 642,66 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.04.2015 у справі № 910/5048/15-г позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДОНСНАБТЕХСЕРВИС" 264 700,00 грн основного боргу, 3708,61 грн 3% річних, 69 642,66 грн інфляційних втрат, 6761,03 грн судового збору. В решті позову відмовлено. У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Центренерго" про розстрочення виконання рішення суду на шість місяців відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Центренерго" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2015 в частині відмови у задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення, а також в частині стягнення 3 708,61 грн 3% річних та 69642,66 грн інфляційних витрат.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням судом норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.06.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.07.2015.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про розстрочення виконання рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

20.07.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 18.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДОНСНАБТЕХСЕРВИС" (в тексті договору - виконавець) та Публічним акціонерним товариством "Центренерго" (в тексті договору - замовник) був укладений договір про закупівлю послуг №15/76 (надалі - договір), відповідно до умов якого виконавець зобов'язався надати послуги/роботи в строки, на умовах і в порядку, передбаченому цим договором, а замовник - прийняти і оплатити ці роботи, найменування, вид та характеристики яких визначені в додатках №1 та №2 до договору (пункти 1.1.-1.2. договору).

У додатках до договору сторони погодили вартість робіт, умови розрахунків, строк та місце виконання (Додаток №1), калькуляцію на капітальний ремонт горизонтально-розточувального верстата 2622В (Додаток №3), технічні вимоги до послуг (робіт) «Ремонтування та технічне обслуговування машин і устаткування спеціальної призначеності» (згідно ДК 016-2010, код 33.12.2), (а.с.25-26).

Пунктом 4.1. договору встановлено, що розрахунки за договором проводяться в безготівковій формі у національній валюті України в порядку, передбаченому додатком № 1 до договору на підставі рахунку виконавця.

Відповідно до пункту 5.3. договору сторони погодили, що факт виконання робіт за цим договором підтверджується актом виконаних робіт, який підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється їх печатками - по закінченню певного етапу (періоду) виконання робіт або по закінченню надання всього комплексу робіт.

Датою виконання зобов'язань виконавця за даним договором є дата підписання замовником акта виконаних робіт (пункт 5.9. договору).

Згідно пункту 2. Додатку №1 до договору загальна вартість робіт становить 344 700,00 грн, в т.ч. ПДВ.

Умови розрахунків з виконавцем за виконані роботи встановлені пунктом 3. Додатку №1 до договору, а саме, 100% оплата після здачі на нормоточність і підписання акта виконаних робіт протягом 10 банківських днів.

Договір діє з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін і до 31.12.2014 включно, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов'язань сторонами (пункт 12. Додатку №1 договору).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив правову природу відносин, що склалися між сторонами, зазначивши, що такі мають ознаки договору підряду, за яким, відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України, одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Стаття 854 Цивільного кодексу України до обов'язків замовника відносить, зокрема, оплату виконаної підрядником роботи після здачі всієї роботи, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно з частиною 4 статті 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Виходячи з приписів статей 173, 193 Господарського кодексу України, статей 526, 629 Цивільного кодексу України, сторони мають виконувати зобов'язання належним чином відповідно до його умов та вимог закону, при цьому, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до умов договору виконав роботи, а відповідач на підставі довіреності від 08.10.2014 №345 вказані роботи отримав, що підтверджується актом виконаних робіт від 13.10.2014 №ОУ-00000034 на суму 287 250,00 грн, підписаним та скріпленим печатками сторін без будь-яких зауважень (а.с.31).

Як стверджує позивач, відповідач свої зобов'язання з оплати робіт за договором виконав частково на суму 80 000,00 грн, у зв'язку з чим в останнього наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 264 700,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що з метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією про сплату заборгованості від 02.02.2015 №17, яка відповідачем залишена без відповіді (а.с.34-35).

У матеріалах справи також наявний акт від 02.04.2015, оформлений представниками замовника та виконавця про те, що відповідно до гарантійних зобов'язань за договором по горизонтально-розточувальному верстату 2622В до виконаних робіт по усуненню недоліків сторони претензій одна до одної не мають (а.с.141).

Листом від 08.04.2015 №81 позивач повідомив відповідача про усунення дефектів обладнання та просив оплатити заборгованість за договором, що відповідачем здійснено не було.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зважаючи на вищенаведені законодавчі положення та враховуючи, що позивач належними та допустимими доказами довів виконання ним у повному обсязі робіт за договором, а відповідачем прийняття робіт, визначених умовами договору не спростовано, як і суми боргу, несплаченого на час прийняття рішення, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 264 700,00 грн є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пені у розмірі 0,1% вартості робіт, що за його розрахунком складає 344,70 грн, та 7 % штрафу у розмірі 18 529,00 грн на підставі частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні вказаних позовних вимог з огляду на наступне.

За змістом положень частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, вказаних санкцій можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Між сторонами у справі, що розглядається, виник спір щодо неоплати виконаних робіт за договором, що є грошовим зобов'язанням у розумінні положень чинного законодавства, а тому стаття 231 Господарського процесуального кодексу України не підлягає застосуванню у даному випадку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.02.14 у справі № З-11гс11.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2004 було порушено провадження у справі №15/76-б про банкрутство ПАТ «Центренерго» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

З урахуванням приписів статей 1, абзацу 2 частини 4 статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на момент порушення справи про банкрутство), суд дійшов висновку, що зобов'язання між сторонами за договором №15/76 про закупівлю робіт від 18.04.2014 виникли після введення мораторію, а тому такі вимоги позивача є поточними, а відповідач має виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, однак пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 344,70 грн пені та 18 529,00 штрафу задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 3 708,61 грн за період з 28.10.2014 по 04.03.2015 та інфляційні втрати в сумі 69 642,66 грн за період з 28.10.2014 по 07.04.2015.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог в частині стягнення судом 3 % річних та інфляційних втрат за період з січня по 02 квітня 2015 року, апелянт зазначив, що 29.01.2015 ним були виявлені дефекти у роботі обладнання, про що складено відповідний акт, та позивачем вказані дефекти усунені лише 02.04.2015, а відтак, у позивача відсутні підстави стягувати 3 % річних та інфляційні втрати за даний період.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегією суддів враховано, що законом, зокрема, статтями 853, 882 Цивільного кодексу України передбачено, що на замовника покладено відповідальність за прийняття виконаних робіт. Законом встановлено обов'язок замовника негайно після повідомлення розпочати прийняття робіт, оглянути їх та або підписати акт, або негайно заявити про виявлені недоліки підряднику. При невиконанні вказаного обов'язку замовник втрачає право посилатись на відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Підставою для здійснення оплати є підписаний обома сторонами акт приймання виконаних робіт.

Акт виконаних робіт було підписано сторонами без зауважень, а відтак, у відповідача виникло зобов'язання здійснити оплату виконаних робіт.

Виявлення дефектів у виконаних роботах, які підпадають під ознаки гарантійного випадку, не є підставою для звільнення боржника від сплати 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України.

Крім того, позивача про виявлені дефекти було повідомлено листом від 02.04.2015 № 10-563 та в той же день останнім їх було усунено, що підтверджується відповідним актом, підписаним представниками обох сторін (а.с.137-144).

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів відхиляє дані твердження відповідача та разом з тим зазначає, що позивачем правильно розраховано розміри 3 % річних та інфляційних втрат, а відтак, місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку щодо задоволення цих позовних вимог у заявленому обсязі.

Під час розгляду справи місцевим судом відповідачем було подано клопотання про розстрочення виконання рішення суду на підставі п.6 ст. 83 ГПК України, яке було відхилено судом першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання відповідача з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Зі змісту даної норми слідує, що в залежності від обставин справи, які ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, суд вправі відстрочити або розстрочити його виконання.

Відповідно до пункту 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2012 № 9 підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач в обґрунтування підстав розстрочення виконання рішення суду у даній справі посилається на неможливість виконання рішення у встановлений строк у зв'язку із фінансовим станом підприємства, що перебуває у банкрутстві, наявністю заборгованості за довгостроковими кредитами перед іншими боржниками у сумі 363 356 055,95 грн, а також складною ситуацією на ринку електричної енергії, виробником якої є відповідач.

При цьому, додавши до заяви про розстрочення рішення суду довідки про запаси вугілля на складах ПАТ «Центренерго» та щодо корисного відпуску електроенергії на ТЕС ПАТ «Центренерго», відповідач не надав документів бухгалтерського обліку, які б підтверджували фінансову неспроможність останнього, а саме, банківські довідки про рух коштів, баланси та звіти про фінансові результати за відповідний період, перелік основних засобів і майна із зазначенням даних про придбання та відчуження у відповідний період часу.

Судова колегія зазначає, що апелянт не позбавлений права повторно звернутися до суду першої інстанції із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду в порядку статті 121 Господарського процесуального кодексу України, за умови надання ним належних доказів на підтвердження тяжкого фінансового стану підприємства.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2015 у справі №910/5048/15-г прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПАТ «Центренерго» задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2015 у справі №910/5048/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.04.2015 у справі №910/5048/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/5048/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий