РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2015Справа №910/10047/15

За позовом публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО"

до 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" 2. відкритого акціонерного товариства Банк "БІГ Енергія"

про визнання договорів недійсними

Суддя Шкурдова Л.М.

Представники :

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача 1: Міщук А.С. (дов. №118 від 02.04.15);

Від відповідача 2: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Господарським судом розглядається справа за позовом публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" та відкритого акціонерного товариства Банк "БІГ Енергія" про визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 грудня 2003 року між ВАТ Банк "БІГ Енергія" та ПАТ Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" була укладена генеральна угода № 251203/2 про порядок проведення банківських операцій (далі - генеральна угода). 25 лютого 2010 року між позивачем та ВАТ Банк "Біг Енергія" з метою забезпечення виконання зобов'язань за генеральною угодою укладений договір застави майнових прав № 100225/01. 27 грудня 2013 року між ВАТ Банк "Біг Енергія" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" укладено договір купівлі-продажу права вимоги № 3-233, за яким ВАТ Банк "Біг Енергія" відступив, а заявник набув право вимоги до Кобилінської Н.Л. 28 січня 2014 р. між ВАТ Банк "Біг Енергія" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" укладено договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки), за яким ВАТ Банк "Біг Енергія" відступив, а заявник набув право первісного заставодержателя згідно з договором застави укладеного стягувачем з Кобилінською Н.Л. 15.09.2009 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Однак, позивач зазначає, що вказані правочини були укладенні з порушенням приписів цивільного законодавства та порушують законні інтереси Акціонерного банку "Порто-Франко", оскільки АБ "Порто-Франко" є заставодержателем майна і згоди на відчуження не надавав.

Відповідач заперечує проти позовних вимог та аргументує свої заперечення тим, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06.01.2012 року, яке в подальшому не оскаржувалось, відмовлено в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Порто-Франко" до Кобилінської Надії Леонідівни, третя особа: ВАТ Банк "БІГ Енергія" про визнання права вимоги сплати заборгованості, визнання заставодержателем, звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, відповідач зазначає, що публічним акціонерним товариством Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" не надано доказів переходу прав за вказаним договором застави (іпотеки) від 15.09.2003 року та не надано нотаріального посвідченого правочину на виконання вимог ст. 513 Цивільного кодексу України, тоді як між ВАТ Банк "БІГ Енергія" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія" укладено договір про відступлення права за Договором застави (іпотеки), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинського Г.А. 28.01.2014 року за реєстровим № 122. Також, відповідач аргументує свої заперечення тим, що перелік вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину, є вичерпним, а в позовній заяві ПАТ Акціонерний банк "Порто-Франко" не вказано, яку саме вимогу передбачену ст. 203 Цивільного кодексу України, було порушено при укладенні вищезазначених правочинів та які їх права були порушенні при укладенні оспорюваних договорів.

26.05.2015 року від ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» надійшла заява про залучення до участі у розгляді справи третьої особи - Кобилінську Н.Л., мотивована тим, що предметом позову є договір за яким були відступлені права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки до Кобилінської Н.Л.

Судом відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки предметом позову є визнання недійсними договору купівлі-продажу права вимоги № 3-233 від 27.12.2013 року та договору про відступлення прав за договором застави (іпотеки), укладеними між ВАТ Банк "Біг Енергія" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", стороною яких Кобилінська Н.Л. не є, а за умовами ст.511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи, в зв'язку з чим заявником не доведено яким чином рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки Кобилінської Н.Л.

Позивачем, також, заявлено клопотання про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» вчиняти дії направлені на відчуження житлового будинку №9 по вул.Червоноармійський у м.Києві, відчуження земельної ділянки площею0,1000 га по вул. Червоноармійський у м.Києві №9, відчуження майнових прав за кредитними договорами, договором застави, заборонити ВДВС Дарницького РУЮ у м.Києві вчиняти дії щодо звернення стягнення на житловий будинок №9 по вул. Червоноармійський у м.Києві.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 16, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери, тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання, тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Судом встановлено, що заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову та не містить посилання на докази, які підтверджують, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. За таких підстав, судом відмовлено у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

У судовому засіданні 10.07.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Враховуючи наявність доказів належного повідомлення позивача та відповідача 2 про час і місце проведення судового засідання, відсутність доказів неможливості прибуття в судове засідання представника відповідача, достатність матеріалів для прийняття рішення по суті, суд розглядає справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

25 грудня 2003 року між відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» та публічним акціонерним товариством АКЦІОНЕРНИЙ БАНК «ПОРТО-ФРАНКО» була укладена генеральна угода №251203/2 про порядок проведення міжбанківських операцій.

25 лютого 2010 року між позивачем та відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» з метою забезпечення виконання зобов'язань за генеральною угодою №251203/2 від 25 грудня 2003 року укладений договір застави майнових прав №100225/01.

Відповідно до п. 1.1. зазначеного договору в заставу позивачу передано майнові права:

- за кредитним договором №11/20-08-2003 від 22 серпня 2003 року та додатковими угодами до нього, укладеними між Заставодавцем та Кобилінською Надією Леонідівною. Зобов'язання, що випливають із кредитного договору №11/20-08-2003 від 22.08.2003 року з додатковими угодами до нього, забезпечуються договором застави (іпотеки) від 15 вересня 2003 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №2062 з додатковими угодами до нього;

- за кредитним договором №11/15-09-2003 від 15 вересня 2003 року з додатковими угодами до нього, укладеними між Заставодавцем та Кобилінською Надією Леонідівною. Зобов'язання, що випливають із кредитного договору №11/15-09-2003 від 15 вересня 2003 року з додатковими угодами до нього, забезпечуються договором застави(іпотеки) від 15 вересня 2003 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за №2062 та усіма додатковими угодами до нього.

Відповідно до п.4.1. Договору застави майнових прав №100225/01 підписанням цього договору заставодавець уступає заставодержателю право вимоги до боржника, що випливає із кредитного договору №11/20-08-2003 від 22.08.2003р. та усіх додаткових угод до нього кредиту у сумі 543 370,10 грн та із кредитного договору №11/15-09-2003 від 15.09.2003р. та усіх додаткових угод до нього кредиту у сумі 305 423,88 дол.США, а також процентів та інших видів платежів, що підлягають сплаті на підставі цих кредитних договорів.

Згідно з п.4.2. Договору застави майнових прав №100225/01 у частині уступки праа вимоги цей договір укладено із відкладальною умовою відповідно до ст.212 ЦК України. Права вимоги переходять до заставодержателя наступного дня після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо вони не будуть виконані повністю або частково, або після настання випадку, передбаченого підпунктом 3.1.4 цього договору.

Кредитні зобов'язання Кобилінської Н.Л. за вказаними кредитними договорами від 22.08.2003 року та від 15.09.2003 року забезпечено договором застави (іпотеки) від

15.09.2013 року (та додатковими договорами до нього), згідно якого ВАТ Банк «Біг Енергія» отримує у заставу належний відповідачу на праві власності жилий будинок №9 по вул. Червоноармійській (м/р Бортничі) у м. Києві та земельну ділянку площею 0,1000 га за цією ж адресою у м. Києві. Договір іпотеки посвідчений в нотаріальному порядку.

Пунктом 6.5 кредитного договору №11/20-08-2003 від 22.08.2003 року та пунктом 6.5 кредитного договору №11/15-09-2003 від 15.09.2003 року надано право ВАТ Банк «Біг Енергія» передавати право вимоги до Кобилінської Н.Л. за цими договорами іншій особі.

Пунктами 4.1., 4.2 договору застави майнових прав від 25.02.2010 року передбачено, що ВАТ Банк «Біг Енергія» уступає ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО» право вимоги з Кобилінської Н.Л. за зазначеними кредитними договорами від 22.08.2003 року та від 15.09.2003 року.

27 грудня 2013 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір купівлі-продажу права вимоги №3-233 від 27.12.2013 року, за яким ВАТ Банк «Біг Енергія» відступив, а ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заявник набув права вимоги до Кобилінської Надії Леонідівни, як боржника за кредитними договорами №11/15-09-2003 від 15.09.2009 року, №11/20-08-2003 від 22.08.2003 року разом з додатковими договорами, договорами про внесення змін, додатками і доповненнями.

28 січня 2014 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» (первісний заставодержатель) та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (новий заставодержатель) укладено договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки), за яким ВАТ Банк «Біг Енергія», як первісний заставодержатель, відступив, а заявник, як новий заставодержатель, набув право первісного заставодержателя згідно з договором застави укладеного стягувачем з Кобилінською Н.Л.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказує, що договір купівлі-продажу права вимоги №3-233 від 27.12.2013 року та договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки) від 28.01.2014 року мають бути визнані недійсними з підстав того, що відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія», в порушення ст.17 Закону України «Про заставу», не отримано згоду заставодержателя на відчуження заставленого майна.

Дослідивши обставини справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Слід зазначити, що позивач самостійно визначає і обґрунтовує у позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

При цьому, спір про право характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб'єктами правовідносин з приводу їх прав та обов'язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку.

Тобто, позивач повинен довести, що відповідач має обов'язок (який встановлений договором або законом) виконати визначені у позові зобов'язання.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач стверджує, що передаючи право на звернення на предмет іпотеки ВАТ Банк «Біг Енергія» порушено його права як заставодержателя (ст.17 Закону України «Про заставу»), а отже договір купівлі-продажу права вимоги № 3-233 від 27.12.2013 року та договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки) від 28.01.2014 року мають бути визнані недійсними.

Проте, звертаючись до суду з даним позовом публічне акціонерне товариство акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО» не обґрунтувало наявність своїх прав на нерухоме майно.

Судами вже розглядалися вимоги ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» щодо його права звернення на житловий будинок та земельну ділянку, належні Кобилінській Н.Л.

Як вбачається з доданого до матеріалів рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06.01.2012 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО» до Кобилінської Н.Л., третя особа: ВАТ Банк «Біг Енергія» про визнання права вимоги сплати заборгованості у задоволенні позовних вимог відмовлено, ПАТ АБ «ПОРТО-ФРАНКО» відмовлено у визнанні заставодержателем за договором застави (іпотеки) від 15.09.2003 року.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема заставою.

Застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. (ст. 1 Закону України «Про заставу»)

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Як встановлено судом, кредитні зобов'язання Кобилінської Н.Л., які були передані ВАТ Банк «Біг Енергія» до ПАТ АБ "ПОРТО- ФРАНКО» за договором застави майнових прав, забезпечено договором застави (іпотеки) від 15.09.2003 року (та додатковими договорами до нього), згідно якого ВАТ Банк «Біг Енергія» отримує у заставу належний відповідачу на праві власності жилий будинок №9 по вул. Червоноармійській (м/р Бортничі) у м. Києві та земельну ділянку площею 0,1000 га за цією ж адресою у м. Києві.

Строк виконання зобов'язань ВАТ Банк «Біг Енергія» перед ПАТ АБ "ПОРТО- ФРАНКО» за кредитним договором, який випливає з генеральної угоди про порядок проведення міжбанківських операцій та передбачений SWIFT-повідомленням №DP100226/01 від 26.02.2010 року настав - 01.03.2010 року.

Таким чином, право вимоги з Кобилінської Н.Л. за кредитними договорами від 22.08.2003 року та від 15.09.2003 року перейшло до ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО» саме починаючи з 02.02.2010 року.

Водночас встановлено, що Постановою правління Національного банку України від 24.02.2010 року №97 починаючи з 01.03.2010 року відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації ВАТ Банк «Біг Енергія».

Статтею 91 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що з дня прийняття рішення про відкликання ліцензії та призначення ліквідатора (з 01.03.2010 року), зокрема: припиняються повноваження загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) банку та тимчасового адміністратора, який негайно передає ліквідатору всі справи; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; укладення угод, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому цим Законом.

Частинами 3-5 статті 96 згаданого Закону встановлено, що майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставо держателя. Заставодержатель має право за погодженням з ліквідатором здійснити реалізацію заставленого майна у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог повністю або частково. У разі недостатності коштів від реалізації заставленого майна для задоволення визнаних ліквідатором кредиторських вимог заставодержателя не задоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

При заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави (ст. 23 Закону України «Про заставу»).

Починаючи з 01.03.2010 року перехід (уступка) права вимоги за кредитними договорами укладеними з Кобилінською Н.Л. (від 22.08.2003 року та від 15.09.2003 року) до позивача можливий лише за погодженням з ліквідатором у порядку визначеному Законом України «Про банки і банківську діяльність» або договором застави, тоді як право вимоги з Кобилінської Н.Л. за зазначеними кредитними договорами до ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО» перейшло б з наступного дня після настання строку виконання зобов'язань за Кредитним договором (строк виконання зобов'язань ВАТ Банк «Біг Енергія» перед позивачем - 01.03.2010 року, що випливає з генеральної угоди про порядок проведення міжбанківських операцій та передбачений SWIFT-повідомленням), якщо вони не були виконані повністю або частково (як це зазначено у п.п. 4.1, 4.2 договору застави майнових прав від 25.02.2010 року), а саме з 02.03.2010 року і лише у тому разі якщо б Національний банк України не відкликав банківську ліцензію та не ініціював процедуру ліквідації ВАТ Банк «Біг Енергія».

Як зазначено в рішенні Дарницького районного суду міста Києва від 06.01.2012 року, суд не вбачає за можливе визнати ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО» заставодержателем за договором застави (іпотеки) від 15.09.2003 року, звернути стягнення на предмет застави (іпотеки) у вигляді жилого будинку та земельної ділянки площею 0.1000 га у м. Києві та установити спосіб реалізації предмету застави (іпотеки) у вигляді прилюдних торгів, оскільки ці позовні вимоги є похідними.

Тобто, на сьогоднішній час вже є рішення суду, яке визначає відсутність у ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО» будь-якого права на предмет обтяження, які передані згідно зі спірними договором купівлі-продажу права вимоги №3-233 від 27.12.2013 року та договором про відступлення прав за договором застави (іпотеки) від 28.01.14р., укладеними між ВАТ Банк "Біг Енергія" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія". Тобто позивачем не обґрунтовано яким саме чином передача об'єктів нерухомості порушує його права.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК).

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Стаття 24 Закону України «Про іпотеку» передбачає можливість відступлення прав за іпотечним договором за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Право вимоги належить іпотекодержателю, тому саме він і може їх відступити.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в тому самому обсязі і на тих самих умовах, що існували до моменту такого переходу, якщо інше не передбачено законом або договором. Відбувається лише заміна особи, на користь якої боржник повинен виконати зобов'язання, забезпечені іпотекою, сутність зобов'язання залишається незмінною (ст. 514 ЦК).

Про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити про це боржнику у п'ятиденний строк (ч. 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку»).

Судом досліджено договір про відступлення прав за договором застави (іпотеки) від 28.01.2014 року та встановлено, що вказаний договір підписано сторонами, скріплено печатками та нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 28.01.2014 року в Державному реєстрі речових на нерухоме майно були зареєстровані відомості про відступлення прав за іпотечним договором на користь нового іпотеко держателя - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстави для визнання договору купівлі-продажу права вимоги № 3-233 від 27.12.2013 року та договору про відступлення прав за договором застави (іпотеки), укладеними між ВАТ Банк "Біг Енергія" та ТОВ "ФК "Довіра та гарантія", відсутні, так як позивач не обгрунтувава належним чином наявність свого порушеного права на момент вчинення правочинів, та вони укладені з дотримання норм чинного законодавства, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання їх недійсними, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, 35, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя Шкурдова Л.М.

Повний текст рішення складено: 17.07.2015