КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2015 р. Справа№ 910/9666/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Сухового В.Г.

секретар судового засідання Данилік Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №1146-09.2 від 27.05.2015 року дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року

у справі №910/9666/15 (суддя - Мандриченко О.В.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення 4 980,00 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Решитова Е.В., довіреність б/н від 30.12.2014 року

від відповідача: Ковригін О.В., довіреність №5-У від 26.12.2014 року

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення основного боргу в сумі 3 501,08 грн, пені в розмірі 630,19 грн, штрафу в сумі 245,08 грн, 3% річних в розмірі 315,38 грн та інфляційних втрат в сумі 288,27 грн (а.с. 8-11).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» умов договору купівлі-продажу №255-к/94-234-у від 13.10.2010 р. в частині здійснення оплати товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року по справі №910/9666/15 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь ПАТ «Укртрансгаз» 3 501,08 грн основного боргу, 315, 38 грн 3 % річних, 288, 27 грн інфляційних втрат та 1 505,89 грн судового збору. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем у справі доведено факт порушення відповідачем строків оплати отриманого товару за договором купівлі-продажу №255-к/94-234-у від 13.10.2010 р., однак, враховуючи безпідставність заявлення позовних вимог про стягнення штрафу та пені, задовольнив позов частково (а.с. 93-100).

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач, дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», 28.05.2015 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року у справі №910/9666/15 скасувати повністю та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач стверджує, що підписання сторонами Акту звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 року не може свідчити про визнання ним боргу перед позивачем, оскільки вказаний Акт підписаний головним бухгалтером підприємства, тобто не уповноваженою особою відповідача, що не може бути підставою для переривання строку позовної давності згідно вимог ст. 264 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2015 року апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року у справі №910/9666/15 прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 13.07.2015 року.

У судовому засіданні 13.07.2015 року представник відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні 13.07.2015 року представник позивача у справі подав відзив б/н б/д на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає про правомірність висновків Господарського суду міста Києва, а тому просить відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

13.10.2010 року між дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (продавець за договором, позивач у справі) та дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (покупець за договором, відповідач у справі) було укладено договір купівлі-продажу №255-К/94-234-у (а.с. 34-36), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язався продати, а покупець прийняти та оплатити запасні частини і матеріали (далі - продукція), відповідно до специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору (додаток № 1).

Відповідно до п. 3.2. договору загальна ціна цього договору становить 3 501,08 грн.

Згідно з п. 4.2. договору факт поставки продукції підтверджується видатковою накладною, яка підписується повноважними представниками сторін у день отримання продукції.

Пунктом 4.4. договору передбачено, що датою поставки продукції визнається дата, вказана в накладній про прийняття продукції покупцем.

Відповідно до п. 3.4. договору продавець після поставки продукції та підписання сторонами відповідної видаткової накладної, виписує рахунок-фактуру, у якому зазначається ціна та вартість поставленої продукції згідно зі специфікацією до цього договору.

Згідно з п. 3.5. договору покупець здійснює 100% оплату вартості продукції протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 договору.

Згідно з п. 9.1. договору він набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2010.

На виконання умов договору 13.10.2010 року позивачем було поставлено відповідачу продукцію, визначену специфікацією, на загальну суму 3 501,08 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних (а.с. 38-41).

Враховуючи умови п. 3.5. договору, отриманий товар відповідач повинен був оплатити протягом 5 днів після отримання рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначеного в розділі 10 договору

Позивачем доказів надання відповідачу рахунків-фактур на оплату поставленої продукції не подано.

Разом з цим, місцевий господарський суд вірно зазначив, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України. (Даної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 37/405 від 29.09.2009).

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки.

Згідно вимог ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 ЦК України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу вимог частин 1, 2 статті 193 ГК України, ст. ст. 526, 257, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Підписання відповідачем накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

В силу наведених вище положень законодавства прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукцію відповідно до змісту товаросупровідних документів на неї.

Однак, належних та допустимих доказів, які підтверджували б своєчасну та повну оплату дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» вартості поставленого товару, відповідач не надав.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду міста Києва, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 3 501,08 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 630,19 грн пені та 245,08 грн штрафу.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначений строк оплату за поставлену продукцію не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

За приписами ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Частиною 1 ст.547 ЦК України унормовано, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

З п.2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Однак, умовами договору №255-К/94-234-У від 13.10.2010 року не передбачено відповідальності покупця за порушення строків оплати товару.

Разом з тим, колегія суддів вважає правомірним висновок Господарського суду міста Києва про те, що нарахування позивачем штрафу та пені на підставі ст.231 Господарського кодексу України є безпідставним з огляду на наступне.

За приписами ч.2 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У п.2.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 04.02.2014р. по справі №3-14гс14.

Проте, як вказувалось вище, позовні вимоги обґрунтовані саме порушенням відповідачем свого зобов'язання з оплати товару за договором № 255-К/94-234-У від 13.10.2010р. (грошові зобов'язання). Тобто, у даному випадку штрафні санкції заявником нараховано саме за порушення грошового зобов'язання, що виключає у даному випадку можливість визначення розміру штрафу та пені на підставі ст.231 Господарського кодексу України.

Таким чином, оскільки у договорі купівлі-продажу від 13.10.2010 року не визначено відповідальності сторін у вигляді стягнення пені чи штрафу за несвоєчасну оплату вартості відповідача, господарський суд правомірно відмовив у їх стягненні. Аналогічні висновки наведено у постановах від 16.06.2014р. та від 01.0.2014р. Вищого господарського суду України по справах №904/10238/13 та №905/9180/13.

В зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання, позивачем на підставі ст. 625 ЦК України також заявлена вимога про стягнення з відповідача 288,27 грн. інфляційних втрат та 315,38 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Враховуючи доведеність позивачем факту прострочення з оплати вартості товару, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 288,27 грн. інфляційних втрат та 315,38 грн.- 3% річних.

Разом з цим, Дочірнім підприємством «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» під час розгляду справи у суді першої інстанції заявлено про застосування строків позовної давності.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Апелянт зазначає, що трьохрічний строк позовної давності для звернення з даним позовом про стягнення заборгованості за поставлену продукцію почався з дати поставки 13.10.2010 року з урахуванням перебігу строку на 5 днів та сплинув 19.10.2014 року відповідно, однак колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з такими твердженнями відповідача з огляду на наступне.

Як встановлено ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Відповідно до пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. Переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, серед іншого, і підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Матеріали справи свідчать, що сторонами 01.10.2012 року, тобто в межах строку давності, складено акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2012 року на загальну суму 1 091584,19 грн., який включає борг за договором №255-К/94-234-У від 13.10.2010 в сумі 3 501,08 грн. Даний акт підписаний головними бухгалтерами, підписи яких скріплені печатками товариств.

Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що головний бухгалтер підприємства не наділений повноваженнями на підписання документів, якими б визнавалась заборгованість перед контрагентами, вказаний Акт звірки не є первинним бухгалтерським документом, а тому не може вважатись доказом, що підтверджував би визнання відповідачем заборгованості за договором №255-К/94-234-У від 13.10.2010 року.

Однак, такі твердження апелянта колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 1 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Згідно ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій, забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Відповідно до наказу Міністерства економіки України, Міністерства фінансів України, Державного комітету статистики України від 10.11.1998 №148/234/383 затверджено форму акту звіряння розрахунків, згідно якої не вимагається підписання такого акту керівниками підприємств (дебітора та кредитора).

Тому, колегія суддів дійшла до висновку, що акт звірки взаємних розрахунків, на який посилається позивач у справі, складений та підписаний повноважними посадовими особами, підписи яких скріплені печатками товариств, а тому є належним доказом у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

У постанові Верховного Суду України від 24.04.2007 у справі № 26/271 сформульована правова позиція, відповідно до якої акт звірки взаєморозрахунків, підписаний з боку відповідача уповноваженою на це особою, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути обставиною, що свідчить про визнання боргу, а отже підставою для переривання строку позовної давності відповідно до ст. 264 ЦК України.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом не пропущено.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року у справі №910/9666/15 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року у справі №910/9666/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 року у справі №910/9666/15 залишити без змін.

3. Справу №910/9666/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

В.Г. Суховий