КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Справа№ 910/26387/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

розглянув апеляційну скаргу ТОВ"Стиролоптфармторг" на рішення господарського суду м.Києва від 18.05.2015року № 910/26387/14 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"Стиролоптфармторг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-

виробничий центр "Бам Проект"

про визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

позивача-Ільяшов Б.М., Приходько Н.А. за довіреністю,

відповдача-Гордов М.М. за довіреністю

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м. Києва від 18.05.2015 у справі № 910/26387/14 відмовлено ТОВ "Стиролоптфармторг" у задоволенні позову до ТОВ «НВЦ "Бам Проект" про визнання договору недійсним.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник позивача підтримав апеляційні вимоги, вважає що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти вимог, викладених в апеляційній скарзі заперечував, просив залишити їх без задоволення, рішення суду - без змін.

Розглянувши справу за правилами розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено матеріалами справи, 11.05.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Стиролоптфармторг" (далі - Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробничий центр "БАМ ПРОЕКТ" (далі-Відповідач) укладено Договір 18-11 на виконання проектних робіт, за умовами якого Підрядник бере на себе зобов'язання своїми силами і засобами за рахунок Замовника виконати: реконструкцію будівлі АПК автопідприємства під ділянку фасування та упаковки лікарських засобів згідно ліцензійних вимог та норм GMP по вул. Київській 127, м. Обухів Київська обл. Проект., а Замовник зобов'язується прийняти результат таких робіт (проектну документацію) і сплатити Підрядникові вартість виконаних робіт.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним та стягнення передплати за договором 140 000грн. (з урахуванням заяви про зміну (доповнення) предмету позову), мотивуючи вимоги тим, що відповідач в переліку робіт, що є додатком до ліцензії не мав такого виду як провадження господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, тобто виконував роботи не маючи на це права, договір 18-11 на виконання проектних робіт від 11.05.2011 повинен бути визнаний судом недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову, господарський суд виходив з того, що рішенням господарського суду м. Києва від 31.10.2012 у справі № 5011-58/574-2012 спростовується твердження позивача про відсутність у відповідача дозволу на роботи по проектуванню технологічних розділів проекту для підприємств медичної і мікробіологічної промисловості, а тому виконані відповідачем роботи на виконання спірного договору відповідають чинним стандартам, що застосовуються для даного виду робіт. Крім того, на момент укладення та виконання Договору відповідач мав дійсну ліцензію від 13.10.2009 серії АВ № 490254 на виконання проектних робіт. Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржуваний ним договір в момент його укладення суперечив закону, а також суд встановив, що особи, які його підписали з боку Позивача та Відповідача, мали на це необхідний обсяг цивільної дієздатності, а також оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі сторін. Таким чином вимоги про повернення сплачених коштів за договором також не підлягають задоволенню.

Заперечуючи проти рішення суду, позивач наполягає на позовних вимогах та вказує на те, що для здійснення господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, необхідно мати ліцензію на такій від робіт як «Технологічне проектування», тоді як на момент укладання договору, відповідач не мав такого виду робіт; рішення суду побудовано на висновку комплексної судової експертизи, яким не спростовуються доводи позивача, проте суд підійшов до судового висновку однобоко, крім того громадська організація не є судово-експертною установою та не наділена правом надавати роз'яснення з питань, що виникають при вирішенні господарського спору, а тому є є доказом що спростовує судову експертизу. Неповне з'ясування обставин полягає у тому, що судом зазначено, що відповідач в повному обсязі виконав умови договору, проте не звернув увагу на спір, що є предметом розгляду у справі № 910/3722/13 про стягнення коштів та зустрічним позовом.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Згідно з ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Рішенням колегії Держархбудінспекції від 14.12.2007 р. N 7 схвалено Методичні вказівки з підготовки експертного висновку щодо визначення спроможності суб'єктів здійснювати господарську діяльність, пов'язану зі створенням об'єктів архітектури.

У п. 1 ст. 1 цього документа вказано, що вищезазначені Методичні рекомендації встановлюють основні засади визначення вартості послуг, які надаються організацією, уповноваженою на проведення ліцензійної експертизи (далі - експертна організація) тих суб'єктів будівельної діяльності, які мають намір звернутися до органу ліцензування щодо видачі їм ліцензії на здійснення господарської діяльності, пов'язаної зі створенням об'єктів архітектури.

Кваліфікаційні, організаційні та інші вимоги щодо провадження господарської діяльності у будівництві встановлюються ліцензійними умовами провадження такої діяльності, які затверджуються в установленому законодавством порядку.

Перелік робіт провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, зазначено у додатку до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у будівництві, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 27.01.2009 р. N 47, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11.03.2009 р. за N 226/16242.

Посилання позивача на те, що на момент вчинення відповідачем правочину, останній повинен був мати такий вид робіт як «Технологічне проектування за кодом 2.09.00, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки договір сторонами укладений в 2011 році, тоді як Ліцензійні умови у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 06.10.2010 р. N 392 вже не потребували додатку з видом робіт за кодом 2.09.00 та і у чинній редакції.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» оцінюючи висновок експерта, господарський суд повинен виходити з того, що цей висновок не має заздалегідь встановленої сили і переваг щодо інших доказів (частина п'ята статті 42 та частина друга статті 43 ГПК). За наявності в одній і тій же справі протилежних за змістом висновків як спеціаліста, так і судового експерта, їх оцінка здійснюється за правилами статей 42, 43 ГПК з наданням у зазначеному випадку переваги висновкові судового експерта.

Між тим, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що висновки судової експертизи вказують на відсутність, але необхідність документів у відповідача щодо здійснення вказаної ліцензійної діяльності.

Так, відповідно до висновку комплексної судової експертизи, проведеної у справі № 910/3722/13 щодо першого та сьомого питання, експертами вказано, що проектна документація не відповідає чинним стандартам, оскільки виконувалась без затверджених замовником вихідних даних, що впливають на основні параметри, вартість, тощо. Вважаючи, що замовником завдання на проектування реконструкції будівлі, не затверджене, як це передбачено п.2.2 ДБН «Система містобудівної документації», тому не має можливості встановити відповідність проектної документації завданню на проектування. Проектувальник не мав право розробляти проектну документацію без затверджених замовником вихідних даних.

Отже, судова експертиза не пов'язує результати виконання проектної документації з наявністю чи відсутністю у відповідача з додатком до ліцензії на такій від робіт як «Технологічне проектування» 2.09.00.

Частиною1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), за змістом частини першої статті 227 ЦК України є оспорюваним.

Ліцензія є необхідною для здійснення деяких видів господарської діяльності, зазначених у статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", а також у випадках, визначених Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" тощо.

Правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках. При цьому не має значення, з яких причин була відсутня ліцензія, а також чи знала або повинна була знати про це інша сторона правочину. У разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення та виконання договору відповідач мав дійсну ліцензію від 13.10.2009 серії АВ № 490254 на виконання проектних робіт. Проект було виконано відповідачем на замовлення позивача на загальну суму 160 000,00 грн. згідно із Договором, що підтверджується актами від 30.06.2011, від 20.07.2011, від 31.10.2011 та абз. 8 на стор. 8 постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2013 у справі № 5011-58/574-2012.

За змістом ст. 34 ГПК України принцип належності доказів, який є традиційним для процесуального права загалом та господарського процесуального права зокрема. Він полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов'язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб'єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Таким чином, посилання суду першої інстанції у рішенні на лист Саморегулівної організації у сфері архітектурної діяльності всеукраїнської громадської організації "Гільдія проектувальників у будівництві" , відповідно до якого наявність в ліцензії ТОВ НВЦ "БАМ ПРОЕКТ" від 13.10.2009 серії АВ № 490254 робіт з ПРОЕКТУВАННЯ ВНУТРІШНІХ ІНЖЕНЕРНИХ МЕРЕЖ І СИСТЕМ Технологічних (код 2.05.09) є достатньою правовою підставою для виконання підприємством у 2011 р. розділу 4 Технологія виробництва, грунтується на приписах ст.32 ГПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, саме з тих мотивів звертався до господарського суду про розірвання договору та стягнення коштів, проте, у задоволенні позову було відмовлено рішенням господарського суду м. Києва від 31.10.2012, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.02.2013р., ( у касаційному порядку не оскаржувались)

У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У судовій практиці нерідко виникають питання, чи застосовується зазначене правило до актів іншого галузевого спрямування, як-то: трудового, сімейного, законодавства про соціальне забезпечення. Більшість нормативно-правових актів, зокрема ЦК, мають комплексні положення, які містять норми різних галузей права.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для визнання договору недійсним, оскільки відповідає приписам ст.203 ЦК України.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 23.03.2012р. «Про судове рішення» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення господарського суду є обґрунтованим і таким, що відповідає чинному законодавству.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТОВ "Стиролоптфармторг" залишити без задоволення, рішення господарського суду м. Києва від 18.05.2015р. у справі № 910/26387/14 - без змін.

2. Матеріали справи повернути господарському суду м. Києва .

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала