номер провадження справи 12/88/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2015 Справа № 908/2530/15-г

Суддя Господарського суду Запорізької області Смірнов О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні господарського суду справу № 908/2530/15-г

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерхім-БТВ", м. Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш", м. Маріуполь

про стягнення 716115,12 грн.

за участю представників:

від позивача - Чубич О.В., довіреність № 150423 від 23.04.15 р.

від відповідача - не з'явився

З метою усунення суперечностей у доводах та доказах сторін, у судовому засіданні 09.06.2015 року згідно вимог ст. 77 ГПК України була оголошена перерва до 15.06.2015 року, без винесення процесуального документу суду, за наслідком якого був складені протокол відповідно до вимог ст. 811 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 15.06.2015 року за клопотанням представника позивача строк розгляду справи був продовжений на підставі ст. 69 ГПК України на п'ятнадцять календарних днів до 30.06.2015 року.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерхім-БТВ" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" про стягнення заборгованості за отриманий товар в сумі 563549,00 грн., трьох процентів річних в сумі 20786,23 грн. та інфляційних витрат в сумі 131779,89 грн., що разом складає 716115,12 грн.

15.05.2015 року на адресу суду від позивача у справі надійшла заява, згідно з якою останній просить долучити до матеріалів справи наступні документи: нормативне обґрунтування позову, докази вжитих заходів для проведення звіряння взаємних розрахунків, витяг з ЄДРПОУ щодо відповідача станом на 14.05.2015 року, копію ухвали господарського суду Запорізької області від 31.03.2015 року у справі № 908/329/15-г. У поданій заяві позивач зазначає, що під час розгляду справи № 908/329/15-г за позовом ТОВ "Інтерхім-БТВ" до ПАТ "Азовзагальмаш" про стягнення заборгованості за договором поставки № ПСН-04613 від 02.04.2012 року ним подавалось клопотання про об'єднання позовних вимог та збільшення позову, зокрема позовних вимог, що ґрунтуються на спірному договорі з вимогами, які виникли на підставі усних договорів поставки. Втім ухвалою господарського суду Запорізької області від 31.03.2015 року у справі № 908/329/15-г відмовлено в задоволенні клопотання позивача про об'єднання майнових вимог та прийнято до розгляду вимоги ТОВ "Інтерхім-БТВ" до ПАТ "Азовзагальмаш", які ґрунтуються на договорі поставки № ПСН-04613 від 02.04.2012 року. Позивач пояснює, що неприйняті до розгляду майнові вимоги до ПАТ "Азовзагальмаш", які виникли на підставі усної домовленості сторін і оформлені 22-ма видатковими накладними є предметом розгляду у даній справі. Вказує, що оскільки заявлені майнові вимоги до відповідача у цій справі не є предметом розгляду у іншій справі № 908/329/15-г між тими ж сторонами, тому вважає можливим розгляд заявлених вимог незалежно від результату розгляду іншої справи № 908/329/15-г. В нормативному обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що підставою для звернення до суду є неналежне виконання відповідачем зобов'язань з оплати вартості товару, отриманого по 22-х видаткових накладних, чим порушено право позивача на своєчасне отримання оплати повної вартості переданого відповідачу товару відповідно до норм цивільного законодавства. При цьому вказує, що у зв'язку з передачею позивачем товару відповідачу за видатковими накладними між сторонами склалися цивільно-правові зобов'язальні правовідношення, які регламентуються правилами договорів купівлі-продажу. Стверджує, що факт отримання товару відповідачем за видатковими накладними є самостійними правовими підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар за приписами виконання договорів купівлі-продажу. Разом з тим зазначає, що зобов'язання з оплати вартості отриманого товару у відповідача виникало за правилами ст. 692 ЦК України, інший строк оплати сторонами не узгоджувався, тому зобов'язання з оплати повної ціни отриманого товару у відповідача виникало на наступний день з дати прийняття товаророзпорядчих документів на товар. При цьому вказує, що встановлене нормами цивільного законодавства зобов'язання з своєчасної оплати повної ціни отриманого товару відповідач виконав несвоєчасно і не в повному обсязі, тобто допустив прострочення виконання грошового зобов'язання. Поряд з цим зазначає, що неналежним виконанням договірних зобов'язань з оплати отриманого товару відповідач порушив майнові права позивача, що спонукало останнього звернутися до суду за захистом порушеного права. Просить суд визнати за ним право на захист та стягнути з відповідача суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних в розмірі 716115,12 грн.

21.05.2015 року на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання, згідно з яким останній просить продовжити строк розгляду справи на 15 днів та відкласти розгляд справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю явки представників через простій підприємства, проведення антитерористичної операції в Донецькій області, порушенням транспортного сполучення м. Маріуполя.

Вказане клопотання відповідача було задоволено судом про що винесена ухвала від 21.05.2015 року, якою відкладений розгляд справи на 09.06.2015 року об 11:30.

До прийняття рішення у справі, а саме 09.06.2015 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог в порядку ст. 22 ГПК України. Так, у поданій заяві позивач у зв'язку зі збільшенням періоду нарахування інфляційних витрат та трьох процентів річних просить суд стягнути з відповідача заборгованість за отриманий товар по 22-х видаткових накладних в сумі 563649,00 грн., інфляційні витрати в сумі 313315,76 грн. та три проценти річних в сумі 23366,62 грн., що разом складає 900331,38 грн.

До суду, в порядку ст. 79 ГПК України, 09.06.2015 року надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 908/2530/15-г до закінчення проведення судової економічної експертизи у справі № 908/329/15-г. Вказане клопотання мотивоване наявністю в провадженні господарського суду пов'язаної справи № 908/329/15-г, в якій позивач заявляє до стягнення основну заборгованість з врахуванням індексу інфляції та відсотків річних з оплати товару за усними договорами в сумі 832512,96 грн., заборгованість з оплати флюсу за договором № ПСН-04613 від 02.04.2012 року в сумі 9324557,75 грн. та заборгованість з оплати решти товару за договором № ПСН-04613 від 02.04.2012 року в сумі 2102886,22 грн. При цьому вказує, що з врахуванням того, що в позовних вимогах у справі № 908/329/15-г за договором № ПСН-04613 від 02.04.2012 року були також заявлені і вимоги за іншими договорами і позадоговірні поставки відповідач заявив клопотання про призначення експертизи з метою встановлення дійсного розміру заборгованості. Вказане клопотання було задоволено судом про що винесена ухвала від 31.03.2015 року, якою призначене проведення судової економічної експертизи. Відповідач вважає, що у висновку експерта судової економічної експертизи у справі № 908/329/15-г будуть зазначені поставки по яким видатковим накладним рахуються за договором № ПСН-04613 від 02.04.2012 року та поставки, які не мають відношення до вказаного договору, тим самим буде достеменно встановлено, які видаткові накладні були складені на підставі усних договорів, що має істотний вплив на встановлення фактичних обставин справи № 908/2530/15-г.

Так, дослідивши подане відповідачем клопотання та мотиви його подання суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 79 ГПК України визначено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов'язаний з'ясувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Відповідно до вищенаведеної процесуальної норми пов'язаність справ полягає в тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема факти, що мають преюдиціальне значення.

Так, предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості за отриманий товар згідно 22-х видаткових накладних за усними договорами поставки, а також інфляційних витрат та трьох процентів річних. При цьому предметом позову, заявленого у справі № 908/329/15-г є стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № ПСН-04613 від 02.04.2012 року, а також інфляційних витрат та трьох процентів річних. Отже предмети розгляду у вказаних справах є різними, а тому вказані справи не є пов'язаними в розумінні приписів ст. 79 ГПК України.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предмету позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості позовних вимог.

У даному випадку при розгляді справи за позовом ТОВ "Інтерхім-БТВ" до ПАТ "Азовзагальмаш" про стягнення заборгованості за отриманий товар, трьох процентів річних та інфляційних витрат, суд має можливість самостійно оцінити подані сторонами докази, встановити наявність чи відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з тим розгляд господарським судом справи № 908/329/15-г жодним чином не впливає на збирання та оцінку доказів у даній справі.

Безпосередньо в судовому засіданні 09.06.2015 року представник відповідача надав суду разом із супровідним листом для долучення до матеріалів справи наступні документи: ухвалу суду від 22.01.2015 року у справі № 908/329/15-г, позовну заяву № 150115-юр від 15.01.2015 року, заяву про об'єднання та збільшення вимог № 1503018-юр від 23.03.2015 року, додаток № 4 до заяви про об'єднання та збільшення позову, клопотання про призначення судової експертизи від 30.03.2015 року, ухвалу суду від 31.03.2015 року у справі № 908/329/15-г, лист № 50612-276 від 19.04.2012 року, платіжне доручення № 483879 від 17.04.2012 року.

15.06.2015 року до суду від відповідача надійшло клопотання, в якому останній з посиланням на приписи ст. 81 ГПК України просить залишити позов ТОВ "Інтерхім-БТВ" у даній справі без розгляду у зв'язку з тим, що в господарському суді Запорізької області розглядається справа № 908/329/15-г між ТОВ "Інтерхім-БТВ" та ПАТ "Азовзагальмаш" про стягнення заборгованості за тими же видатковими накладними.

Розглянувши вказану заяву відповідача суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Пунктом 4.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року визначено, що залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду в зв'язку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Приписами ч. 1 ст. 81 ГПК України визначений перелік підстав для залишення позову без розгляду, серед яких зокрема вказана підстава: у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Втім оскільки, предметом спору у справі № 908/329/15-г є стягнення з відповідача заборгованості за отриманий товар, інфляційних витрат та трьох процентів річних за договором поставки № ПСН-04613 від 02.04.2012 року, а предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за отриманий товар, інфляційних витрат та трьох процентів річних за усними договорами поставки (на підставі 22-х видаткових накладних), тобто предмети спору у вказаних справах є різними. Разом з тим наявність спору між тими ж сторонами з іншого предмету та інших правових підстав (у справі № 908/329/15-г) не може слугувати перешкодою для розгляду по суті даної справи, тому суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача.

Відповідач у справі - Публічне акціонерне товариство "Азовзагальмаш", 15.06.2015 року надав суду в порядку ст. 59 ГПК України, відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якому зазначає, що відповідно до уточненого розрахунку за видатковою накладною № РН-000862 від 09.04.2012 року (рахунок-фактура № 1147 від 09.04.2015 року) позивачем вказується заборгованість в сумі 40869,40 грн. Однак при виконанні розрахунку позивачем не була взята оплата в сумі 32370,47 грн. за платіжним дорученням № 483879 від 17.04.2012 року та листом № 506/2-276 від 19.04.2012 року. При цьому вказує, що цей платіж в сумі 32370,47 грн. позивачем був зарахований до платежів за договором № ПСН-04613 від 02.04.2015 року, який є предметом спору в іншій справі № 908/329/15-г. Вважає, що вищезазначена обставина призвела до необґрунтованого збільшення заборгованості на суму 32370,47 грн. та невірного розрахунку інфляційної суми та 3% річних.

Безпосередньо в судовому засіданні 30.06.2015 року представник позивача звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог в порядку ст. 22 ГПК України. Так, у поданій заяві позивач вказує, що погоджується з доводами відповідача стосовно того, що відповідач платіжним дорученням № 483879 від 17.04.2012 року перерахував позивачеві 180045,90 грн. і листом від 19.04.2012 року № 506/2-276 призначив частину коштів (в сумі 147675, 43 грн.) направити на погашення заборгованості по рахунках 2011 року, а суму 32370,47 грн. спрямувати на часткове погашення рахунку № 1147 за 2012 рік. При цьому пояснює, що на підставі рахунку-фактури № 1147 від 09.04.2012 року позивачеві було передано товар по видатковій накладній № РН-0000862 від 09.04.2012 року на суму 90869,40 грн. Товар частково оплачено відповідачем платіжним дорученням № 483328 від 12.04.2012 року в сумі 50000,00 грн. та частково платіжним дорученням № 483879 від 17.04.2012 року на суму 32370,47 грн., тому не оплачена заборгованість по зазначеній накладній становить 8498,93 грн. Разом з тим вказує, що ця обставина помилково не була врахована позивачем при визначенні заборгованості відповідача по видатковій накладній № РН-0000862 від 09.04.2012 року (рахунок-фактура №1147 від 09.04.2012 р.). Внаслідок врахування у розрахунках оплати товару на суму 32370,47 грн. позивач зменшує позовні вимоги та просить стягнути з відповідача заборгованість за отриманий товар за 22-ма видатковими накладними в сумі 531278,53 грн., інфляційні витрати в сумі 290615,56 грн. та три проценти річних в сумі 20320,56 грн., що разом складає 842214,65 грн. Поряд з цим просить відхилити клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з огляду на те, що наявність спору між тими ж сторонами з іншого предмету та інших правових підстав (справа № 908/329/15-г) не може слугувати перешкодою для розгляду по суті цієї справи.

Таким чином, позивач надав суду дві заяви: про збільшення позовних вимог та про зменшення позовних вимог.

Так, дослідивши подану позивачем заяву про зменшення розміру позовних вимог, виходячи зі змісту раніше поданої позовної заяви, суд розцінює її як заяву про збільшення позовних вимог.

Судом прийнято до уваги, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог (частина друга статті 22 ГПК України) слід розуміти збільшення або зменшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Під збільшенням чи зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких виражається позовна вимога.

З огляду на викладене, виходячи зі змісту раніше поданої позовної заяви, фактично відбулося збільшення розміру позовних вимог та формування нової ціни позову, в розумінні п. п. 3.10, 3.11. Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Таким чином, має місце нова ціна позову, заявлена позивачем в заяві про збільшення позовних вимог, з якої спір вирішується судом по суті.

Представник позивача в судовому засіданні 30.06.2015 року позовні вимоги підтримав з врахування заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання 30.06.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Неприбуття у судове засідання представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, не перешкоджає розгляду спору по суті згідно вимог ст. 75 ГПК України, оскільки до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому суд дійшов висновку, що справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З'ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню, приймаючи до уваги доводи позивача, суд встановив:

Позов мотивовано тим, що позивач за період з 09.04.2012 року по 22.01.2015 року за усною домовленістю поставив відповідачу товар на загальну суму 782769,00 грн., а відповідач товар прийняв, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними, а саме:

- видатковою накладною № РН-0000862 від 09.04.2012 року на суму 90869,40 грн.;

- видатковою накладною № РН-0000908 від 13.04.2012 року на суму 35100,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-0002003 від 01.08.2012 року на суму 34560,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-0002057 від 07.08.2012 року на суму 34560,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-0003018 від 06.11.2012 року на суму 38748,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-0003323 від 01.08.2012 року на суму 38400,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-00027 від 09.01.2013 року на суму 19200,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-00070 від 15.01.2013 року на суму 19200,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-00122 від 21.01.2013 року на суму 8640,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-00191 від 24.01.2013 року на суму 14400,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-00293 від 05.02.2013 року на суму 24000,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-00562 від 04.03.2013 року на суму 11520,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-00636 від 11.03.2013 року на суму 20010,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-01048 від 17.04.2013 року на суму 19200,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-01494 від 03.06.2013 року на суму 19200,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-01938 від 11.07.2013 року на суму 19200,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-02318 від 15.08.2013 року на суму 38400,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-1870 від 08.08.2013 року на суму 30744,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-2122 від 12.09.2014 року на суму 93384,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-2192 від 19.09.2014 року на суму 43579,20 грн.;

- видатковою накладною № РН-0096 від 22.01.2015 року на суму 9864,00 грн.;

- видатковою накладною № РН-0097 від 22.01.2015 року на суму 119990,40 грн.

На оплату вказаного товару позивачем були виписані рахунки-фактури, засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.

Зазначений товар був отриманий уповноваженими представниками відповідача, а саме: Петеркіною І.А. на підставі довіреностей № 2059 від 09.04.2012 року, № 3218 від 18.07.2013 року, Морозом Е.О. на підставі довіреності № 2147 від 13.04.2012 року, Рибаковою М.В. на підставі довіреності № 4558 від 01.08.2012 року, Дахно С.О. на підставі довіреностей № 6592 від 05.11.2012 року, № 7299 від 05.12.2012 року, № 0145 від 15.01.2013 року, № 1059 від 11.03.2013 року, № 1757 від 17.04.2013 року, Борисенко А.О. на підставі довіреності № 0517 від 05.02.2013 року, Кисельовою О.А. на підставі довіреності № 0980 від 01.03.2013 року, Рибашовою М.В. на підставі довіреності № 2359 від 03.06.2013 року, Фільгаковим О.В. на підставі довіреності № 3632 від 14.08.2013 року, Петренко В.С. на підставі довіреності № 1202 від 07.08.2014 року, Котиковим С.А. на підставі довіреності № 1274 від 10.09.2014 року, Кожемяковим О.О. на підставі довіреності № 0011 від 20.01.2015 року про що свідчить їх підписи на видаткових накладних.

Докази у справі свідчать, що відповідачем була здійснена часткова оплата товару, поставленого за вказаними видатковими накладними в загальній сумі 251490,47 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи, а саме:

- платіжним дорученням № 483328 від 12.04.2012 року на суму 50000,00 грн.;

- платіжним дорученням № 483879 від 17.04.2012 року на суму 180045,90 грн., з якої в рахунок часткової оплати боргу за видатковою накладною № РН-0000862 від 09.04.2012 року позивачем була врахована сума 32370,47 грн.;

- платіжним дорученням № 483557 від 13.04.2012 року на суму 35000,00 грн.;

- платіжним дорученням № 502865 від 01.08.2012 року на суму 69120,00 грн.;

- платіжним дорученням № 519218 від 02.11.2012 року на суму 30000,00 грн.;

- платіжним дорученням № 524703 від 04.12.2012 року на суму 12544,00 грн.;

- платіжним дорученням № 524704 від 04.12.2012 року на суму 6400,00 грн.;

- платіжним дорученням № 524705 від 04.12.2012 року на суму 16056,00 грн.

Позивач в позові вказує, що відповідач неналежно виконує прийняті на себе зобов'язання зі своєчасної оплати вартості отриманого товару, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість в сумі 531278,53 грн., яку і намагається стягнути позивач.

З посиланням на приписи статті 625 ЦК України позивач вказує на прострочення грошового зобов'язання з боку відповідача, в зв'язку з чим намагається стягнути з нього три проценти річних за загальний період з 11.04.2012 року по 30.05.2015 року в сумі 20320,56 грн. та інфляційні витрати за період з травня 2012 року по квітень 2015 року в сумі 290615,56 грн.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Нормою ч. 1 ст. 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно ч. 2 ст. 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Відповідно до ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. В такому разі договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Частиною 2 ст. 642 ЦК України визначено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Матеріали справи свідчать, що позивачем були здійснені пропозиції укласти договір поставки з відповідачем шляхом поставки останньому за видатковими накладними товару та виставлення рахунків-фактур на оплату товару із зазначенням в них його найменування, кількості, ціни.

Фактичні обставини справи свідчать, що позивач запропоновані відповідачем пропозиції щодо поставки товару, зазначеного у видаткових накладних, прийняв, що підтверджується підписанням ним вказаних накладних та здійсненою ним частковою оплатою вказаного товару на загальну суму 251490,47 грн. згідно платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи. Відтак, прийнявши товар за видатковими накладними та здійснивши часткову оплату товару відповідач підтвердив прийняття пропозиції позивача щодо укладення договору поставки товару, визначеного в оферті, що кореспондується з ч. 1 ст. 640 ЦК України.

Судом дана належна правова кваліфікація правовідносинам сторін. Відповідно до вимог Господарського кодексу України договір вважається укладеним у випадку досягнення сторонами умов щодо його предмету, строку та ціни. Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, визначили ціну, строк оплати товару, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 639, 712 ЦК України та ст. ст. 180, 181 ГК України, він вважається укладеним згідно частини 7 статті 181 ГК України, а саме подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України також визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. У частині 2 статті 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Предмет поставки за Договором відповідає вказаним вимогам. Відповідач товар прийняв (про що свідчать наявні в матеріалах справи підписані з боку відповідача видаткові, його не повернув.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами не був узгоджений строк оплати за отриманий товар.

Умовами п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 року визначено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Так, приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження свідчать, що відповідач не розрахувався в повному обсязі з позивачем за поставлений згідно видаткових накладних товар у строк, встановлений приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України.

В силу загальної норми, передбаченої у статті 599 ЦК України, та спеціальної норми, визначеної у частині першій ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем доведено суду факт порушення з боку відповідача своїх зобов'язань щодо не здійснення у повному обсязі оплати за поставлений товар, а також доведено порушення відповідачем строку оплати товару, встановленого приписами ст. 692 ЦК України, а наявність заборгованості в розмірі 531278,53 грн. підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, які є первинними документами, згідно яких проводяться розрахунки між сторонами у справі, з врахуванням здійсненої відповідачем часткової оплати боргу. Відповідач доказів сплати боргу станом на день розгляду справи суду не надав, заявлених до нього вимог не спростував.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерхім-БТВ" про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" заборгованості за поставлений товар в сумі 531278,53 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Фактичні обставини справи свідчать, що зобов'язання з оплати поставленої продукції з боку відповідача залишились невиконаними належним чином.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки мало місце прострочення оплати відповідачем за поставлений товар, а наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних за загальний період з 11.04.2012 року по 30.05.2015 року відповідає приписам вказаної статті, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних в сумі 20320,56 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача суми інфляційних витрат суд зазначає наступне.

Інфляційні втрати за своєю правовою природою є збільшенням суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов'язання з причини девальвації грошової одиниці України, яка визначається офіційними державними органами за результатами економічних процесів в конкретний місяць, тобто є помісячним індексом. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, і коли строк виконання зобов'язання настає до 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за поточний місяць, а коли строк виконання зобов'язання - після 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Так, з розрахунку інфляційних витрат позивача вбачається, що інфляція нарахована останнім на суму боргу за кожною видатковою накладною окремо за загальний період з травня 2012 року по квітень 2015 року в сумі 290615,56 грн.

Втім, в наданому суду розрахунку інфляційних витрат позивачем допущена помилка, а саме при нарахуванні інфляційних витрат за видатковою накладною № РН-1870 від 08.08.2014 року. Тому судом з власної ініціативи здійснено перерахунок суми інфляційних витрат за вказаною накладною за допомогою програми "Законодавство", зокрема:

1) на заборгованість за видатковою накладною № РН-1870 від 08.08.2014 року, строк оплати якої настав 09.08.2014 року, прострочка виникла з 10.08.2014 року

- інфляційні витрати розраховуються за період з вересня 2014 року по квітень 2015 року від суми боргу 30744,00 грн. і складають 15880,99 грн.

Розрахунок інфляційних витрат за іншими видатковими накладними здійснений позивачем у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України.

Так, з врахуванням викладеного, за розрахунком суду, загальна сума інфляційних витрат за прострочення оплати поставленого товару становить 290426,67 грн.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерхім-БТВ" про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" інфляційних втрат підлягають задоволенню частково в сумі 290426,67 грн.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ч. 5 ст. 49 ГПК України.

У судовому засіданні, яке відбулося 30.06.2015 року, згідно частини 2 статті 85 ГПК України, було проголошено скорочений текст рішення, а саме його вступну та резолютивну частини.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 530, 536, 599, 625, 629, 638, 639, 641, 642, 644, 693, 712 ЦК України, ст. ст. 180, 181, 193, 265, 266 ГК України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 34, ч. 3 ст. 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, ч. 2 ст. 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерхім-БТВ" до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш", 87535, Донецька область, м. Маріуполь, пл. Машинобудівельників, буд. 1, , на користь:

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерхім-БТВ", 03039, м. Київ-39, вул. 40-річчя Жовтня, буд. 15-А, , заборгованість за поставлений товар в сумі 531278 (п'ятсот тридцять одна тисяча двісті сімдесят вісім) грн. 53 коп., три проценти річних в сумі 20320 (двадцять тисяч триста двадцять) грн. 56 коп., інфляційні витрати в сумі 290426 (двісті дев'яносто тисяч чотириста двадцять шість) грн. 67 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 16840 (шістнадцять тисяч вісімсот сорок) грн. 51 коп., видавши наказ.

3. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерхім-БТВ" до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" щодо стягнення інфляційних витрат в сумі 188,89 грн. відмовити.

Повне рішення складено - 06.07.2015 року

Суддя О.Г.Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.