КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Справа№ 925/577/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Кучерявий Д.В. - за дов.

від відповідача-1: Юрченко Т.Л. - за дов.

від відповідача-2: Школьна І.П. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2015

у справі № 925/577/15 (суддя Потапенко В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

до 1) Приватного підприємства «Бізнес-Гранд»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «СтройСфера»

про визнання недійсним договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі, позивач або Банк) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного підприємства «Бізнес-Гранд» (далі, відповідач-1 або ПП «Бізнес-Гранд») та Товариства з обмеженою відповідальністю «СтройСфера» (далі, відповідач-2 або ТОВ «СтройСфера») про визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна від 03.10.2008 № 3-10/08Г, укладеного відповідачами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Договір оренди від 03.10.2008 № 3-10/08ГЮ, предметом якого є цілісний майновий комплекс, що складається з нежитлових будівель та споруд з обладнанням та устаткуванням за адресою: м. Черкаси, вул. Гагаріна, 55/1 та є предметом іпотеки згідно Іпотечного договору № ІД895/09.2-085, що укладений 14.11.2007 між позивачем та ПП «Бізнес - Гранд», був укладений між іпотекодавцем - ПП «Бізнес - Гранд» та ТОВ «СтройCфера» без відповідної згоди на такі дії з боку іпотекодержателя - ПАТ «Укрсоцбанк», а тому має бути визнаний судом недійсним.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 27.05.2015 у справі № 925/577/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивоване тим, що хоча право позивача, як іпотекодержателя згідно Іпотечного договору № ІД895/09.2-085 від 14.11.2007, порушене внаслідок укладання відповідачами без згоди Банку Договору оренди від 03.10.2008 № 3-10/08ГЮ, однак, строк позовної давності щодо заявлених позовних вимог про визнання недійсним спірного договору, про застосування якого відповідачами зроблено відповідну заяву, сплив, а тому у задоволенні позову відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2015 у справі № 925/577/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі та визнати недійсним з моменту укладення спірний Договір оренди нерухомого майна від 03.10.2008 № 3-10/08ГЮ, укладений відповідачами.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що в момент вчинення (укладення) відповідачами Договору оренди нерухомого майна від 03.10.2008 № 3-10/08ГЮ була відсутня згода Банку, як законного іпотекодержателя спірного нерухомого майна, на його укладення. З огляду на це, спірний договір оренди укладений з прямим порушенням імперативних приписів статті 9 Закону України «Про іпотеку» і саме томі він є недійсним в силу закону (нікчемним) - стаття 12 Закону України «Про іпотеку».

Скаржник наголошує на тому, що довідався про порушення Договором оренди нерухомого майна від 03.10.2008 № 3-10/08ГЮ власних прав та інтересів саме як кредитора у справі про банкрутство під час розгляду Господарським судом Черкаської області заяви ТОВ «СтройСфера» з грошовими вимогами до ПП «Бізнес-Гранд», яку подано до суду 22.01.2014, оскільки правовою підставою виникнення таких вимог є, зокрема, оспорюваний правочин. При цьому, Банк зазначив, що ніколи не погоджував передання в оренду нерухомого майна, що є предметом Іпотечного договору № ІД895/09.2-085 від 14.11.2007, а тому спірний договір оренди не створював жодних правових наслідків для позивача, поки на підставі нього ТОВ «СтройСфера» не було заявлено грошові вимоги до ПП «Бізнес-Гранд», кредитором якого також є і Банк.

Враховуючи зазначене, на думку позивача, строк позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним Договору оренди нерухомого майна від 03.10.2008 № 3-10/08ГЮ в будь-якому випадку не пропущено, оскільки про порушення власних прав нікчемним правочином позивачу стало відомо вперше під час розгляду Господарським судом Черкаської області заяви ТОВ «СтройСфера» з грошовими вимогами до ПП «Бізнес-Гранд».

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 02.07.2015.

У судовому засіданні 02.07.2015 судом було оголошено перерву до 16.07.2015.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Представники відповідачів -1, -2 письмових відзивів на апеляційну скаргу суду не надали, у судових засіданнях проти її задоволення заперечували, просили залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову - без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача та вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 14.11.2007 між Банком (іпотекодержатель) та ПП «Бізнес-Гранд» (іпотекодавець) у якості забезпечення виконання зобов'язань ПП «Бізнес-Гранд» за Генеральним договором № 895/09.2-085 від 13.11.2007 та додаткових угод до нього було укладено Іпотечний договір № ІД895/09.2-085 від 14.11.2007 (далі, Іпотечний договір), згідно якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку наступне нерухоме майно - комплекс, а саме: торговий комплекс площею 5024,3 кв.м. (літера інвентарної справи А-2), трансформаторна (літера інвентарної справи Б), дахова котельня площею 51,7 кв.м. (літера інвентарної справи В), що знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Гагаріна, 55/1 та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва (серії ЯЯЯ № 151387) про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Черкаської міської ради 12.12.2005, зареєстроване в Черкаському обласному об'єднаному БТІ в книзі № 26 під № 2515, та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за р. № 13159755, право власності на яку зареєстроване згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9283511 від 14.12.2005.

Згідно пункту 1.15. Іпотечного договору іпотека за цим Договором поширюється на всі поліпшення та/або переобладнання предмета іпотеки, що можуть бути здійснені Іпотекодавцем або третіми особами (орендарями тощо) після укладення цього Договору.

У відповідності до пункту 2.1.4. Іпотечного договору іпотекодавець зобов'язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього договору, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Натомість, матеріалами справи підтверджується, що 03.10.2008 між Приватним підприємством «Бізнес-Гранд» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СтройСфера» (орендар) було укладено Договір оренди № 3-10/08Г (далі, Договір оренди), предметом якого є цілісний майновий комплекс, що складається з нежитлових будівель та споруд з обладнанням та устаткуванням за адресою: м. Черкаси, вул. Гагаріна, 55/1 (далі, об'єкт оренди).

У відповідності з пунктом 4.1. Договору оренди № 3-10/08Г об'єкт оренди був переданий орендарю за Актом приймання-передачі від 04.10.2008.

Банк у позовній заяві та апеляційній скарзі стверджує, що Договір оренди був укладений між іпотекодавцем - ПП «Бізнес-Гранд» та ТОВ «СтройСфера» без відповідної згоди на такі дії з боку іпотекодержателя - ПАТ «Укрсоцбанк», а тому цей правочин за імперативними приписами статті 12 Закону України «Про іпотеку», є недійсним в силу закону (нікчемним).

10.11.2011 постановою Київського апеляційного господарського суду у справі № 02/5026/1266/2011, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.05.2011, було звернено стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 14.11.2007 № ІД 895/09.2-085 та визнано за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на торгівельний комплекс площею 9145,2 кв. м. (літера інвентарної справи А-2, А'-2), дахова котельня (літера інвентарної справи В), огорожа (№ 1-3), замощення (І, II), та трансформаторна підстанція (літера інвентарної справи Г), що знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Гагаріна, 55/1.

11.04.2013 право власності на вищезазначене нерухоме майно було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 7.3. Договору оренди у разі зміни власника об'єкта оренди до нового власника переходять права та обов'язки орендодавця за цим Договором.

Із матеріалів справи вбачається, що листами від 27.10.2014 № 72 та від 23.01.2015 № 10/1 ТОВ «СтройСфера» повідомило ПАТ «Укрсоцбанк» про необхідність компенсації витрат по комунальним платежам за період з червня 2013 року по вересень 2014 року у розмірі 3 525 878,06 грн. та за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року у розмірі 4 646 900,13 грн., понесених ТОВ «СтройСфера» в зв'язку із утриманням об'єкту нерухомості за адресою м. Черкаси, вул. Гагаріна, 55/1, що належить ПАТ «Укрсоцбанк» на праві власності.

У позовній заяві Банк зазначив, що оскільки ТОВ «СтройСфера» вимагає від ПАТ «Укрсоцбанк» компенсації за витрати по комунальним платежам, які понесені ТОВ «СтройСфера» в зв'язку із утриманням на підставі договору оренди № 3-10/08Г об'єкту нерухомості за адресою м. Черкаси, вул. Гагаріна, 55/1, який належить ПАТ «Укрсоцбанк», то такі дії свідчать про невизнання ТОВ «СтройСфера» факту недійсності вказаного правочину.

Крім того, апелянт наголосив на тому, що ТОВ «СтройСфера» на підставі, зокрема, Договору оренди, заявило грошові вимоги до ПП «Бізнес-Гранд» у справі № 925/1874/13 про банкрутство останнього, що розглядається Господарським судом Черкаської області.

Як зазначає позивач, кредиторські вимоги ТОВ «СтройСфера» до ПП «Бізнес-Гранд», які грунтуються на правах та обов'язках сторін за Договором оренди, безпосередньо стосуються прав та інтересів ПАТ «Укрсоцбанк», оскільки визнання таких вимог господарським судом є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів, одним з яких є Банк.

Таким чином, позивач наголошує на тому, що оскільки недійсність Договору оренди фактично не визнається ТОВ «СтройСфера», а також, що вказаний правочин безпосередньо впливає на права та інтереси Банку, як кредитора у справі про банкрутство ПП «Бізнес-Гранд», Банк має право на судовий захист своїх майнових прав та інтересів шляхом визнання недійсним нікчемного Договору оренди.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Приписами статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 2 статті 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в оренду.

Частиною 3 статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Як уже зазначалося вище, у відповідності до пункту 2.1.4. Іпотечного договору іпотекодавець зобов'язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього договору, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Матеріалами справи підтверджується, що спірний договір оренди був укладений відповідачами за відсутності згоди позивача. Доказів протилежного відповідачами не надано.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності порушень прав позивача внаслідок укладання відповідачами без згоди позивача спірного Договору оренди та передачу предмету іпотеки в оренду відповідачу-2, що суперечить вимогам статей 9, 12 Закону України «Про іпотеку» та умовам Іпотечного договору.

Водночас, відповідачами до суду першої інстанції були подані заяви про застосування строків позовної давності до вимог Банку (том 1, а.с. 36-37, 40-41).

Вказані заяви мотивовані тим, що Банку про факт укладення відповідачами Договору оренди без його згоди було відомо ще з 2008 року, однак, до суду з позовом про визнання недійсним вказаного договору він звернувся лише у березні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, встановленого законом.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необхідності застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строків позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами у справі, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, що закріплено частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України.

Статтею 260 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 Цивільного кодексу України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» вказано, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необгрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Так, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи містяться листи відповідача-1 до позивача із проханням до Банку оформити зміни до Іпотечного договору.

Так, для оформлення змін до Іпотечного договору відповідач-1 листом від 03.10.2008 за № 837/1 за підписом генерального директора ПП «Бізнес-Гранд» звернувся до керуючого ЧОФ АКБСР «Укрсоцбанк», до якого додав копію Договору оренди № 3-10/08Г від 03.10.2008. На даному листі стоїть штамп, на якому вказано, вх. № 67/764 від 03.10.2008. Також, матеріалами справи підтверджується, що відповідач-1 звертався до позивача із листом № 956 від 10.11.2008, у якому знову просив останнього підписати зміни до Іпотечного договору.

Жодної відповіді від позивача ні щодо готовності Банку внести зміни до Іпотечного договору, ні щодо його відношення до укладеного Договору оренди на адресу відповідача-1 не надходило.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що в 2010 році Банк здійснював огляд та оцінку предмету іпотеки по вулиці Гагаріна, 55/1 у м. Черкаси, про що ТОВ «ДТЗ Консалтинг» складено відповідний звіт (том 1, а.с. 57).

Зазначені обставини свідчать про те, що позивачу про факт експлуатації відповідачем-2 спірного об'єкту нерухомості згідно Договору оренди відомо ще з 2008 року. Однак, позивач із позовом про визнання Договору оренди недійсним звернувся до Господарського суду Черкаської області лише 28.03.2015, про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті, тобто, зі спливом строку позовної давності, встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищевикладене, враховуючи встановленість факту порушення прав позивача внаслідок укладання відповідачами без згоди Банку спірного Договору оренди та передачу предмету іпотеки в оренду відповідачу-2, з огляду на те, що строк позовної давності сплив, про що відповідачами у справі зроблено відповідну заяву, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки останні заявлені Банком за межами строку позовної давності, встановленого чинним законодавством України.

Заперечення позивача про те, що даний договір є нікчемним, та не потребує визнання недійсним, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки даний правочин є оспорюваним, він укладений між відповідачами та породжує для них відповідні права та обов'язки щодо користування приміщенням, та про визнання його недійсним позивачем поданий відповідний позов.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.05.2015 у справі № 925/577/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського Черкаської області від 27.05.2015 у справі № 925/577/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/577/15 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко