ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року Справа № 916/946/14
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Корсака В.А.- головуючого, Данилової М.В. (доповідача), Данилової Т.Б.,
за участю представників:
позивачаМишко О.В. (дов. від 26.12.2014 р. №5507)
відповідачаЧернишева А.О. (дов. від 20.03.2015 р. №22)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуДержавного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 30.04.2015 р.
у справі № 916/946/14 господарського суду Одеської області
за позовомДержавного підприємства „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України"
доДержавного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт"
про стягнення 353 160, 08 грн.
В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" про стягнення 353 160,08 грн. заборгованості за договором майнового сервітуту від 30.09.2013 р. №650-0/111-П-ІЛФ-13.

Позовні вимоги з посиланням на приписи ст.ст. 525, 526, 530, 610 Цивільного Кодексу України та ст. 193 Господарського Кодексу України, мотивовані тим, що відповідач порушив умови договору щодо оплати права обмеженого користування гідротехнічною спорудою, розташованою в акваторії порту, а саме причалом №18 довжиною 160 метрів (архівний номер паспорту 85311) в період з 21.08.2013 р. по 31.12.2013 р.

Рішенням господарського суду Одеської області від 07.07.2014 р. у даній справі, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 18.09.2014 р., позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.12.2014 р. рішення господарського суду Одеської області від 07.07.2014 р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 18.09.2014 р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Після нового розгляду справи, рішенням господарського суду Одеської області від 10.03.2015 р. (суддя Рога Н.В.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.04.2015 р. (колегія суддів у складі головуючого судді Разюк Г.П., суддів Колоколової С.І., Петрової М.С.), позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з відповідача на користь позивача 353 160,08 грн. боргу та витрати по сплаті судового збору в сумі 7 063,20 грн.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Державне підприємство „Іллічівський морський торговельний порт" звернулось до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.04.2015 р. та рішення господарського суду Одеської області від 10.03.2015 р. скасувати, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неналежне дослідження всіх доказів в їх сукупності та встановлення всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору, що призвело, на думку скаржника, до невідповідності висновків судів попередніх інстанцій обставинам справи та порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Скаржник в своїй касаційній скарзі посилається на приписи ч. 4 ст. 182, ч. 4 ст. 334 та ч. 1 ст. 638 Цивільного Кодексу України, ч. 1 ст. 4 та ч. 6 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та ст. 111-12 Господарського Процесуального Кодексу України.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 01.07.2015 р. касаційну скаргу у справі №916/946/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 08.07.2015 р.

08.07.2015 р. розгляд даної справи відкладено на 22.07.2015 р. про, що сторін було повідомлено під розсписку.

У відзиві на касаційну скаргу позивач надає додаткові пояснення, які просить врахувати при вирішенні даного спору, а також, просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Державне підприємство „Іллічівський морський торговельний порт" звернулось з письмовими поясненнями до касаційної скарги, долучивши до них постанову Вищого господарського суду України від 16.06.2015 р. №916/2774/14.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні 22.07.2015 р. представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до Закону України "Про морські порти України", розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. № 133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту", наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013р. № 163 "Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства "Адміністрація морських портів України" було проведено реорганізацію державних підприємств морського транспорту, шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них згідно розподільчих балансів, та утворено, внаслідок виділу, державне підприємство "Адміністрація морських портів України".

Пунктом 3 Наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013 р. №163 встановлено, що Адміністрація морських портів України є правонаступником державних підприємств морського транспорту, зазначених у п. 1 цього наказу, у частині майна, прав та обов'язків відповідно до розподільчих балансів.

Згідно п. 7 Наказу Міністерства інфраструктури від 19.03.2013 р. №163 після проведення державної реєстрації Адміністрації морських портів України головам Комісій передати, а голові Адміністрації морських портів України прийняти на баланс майно, права та обов'язки державних підприємств морського транспорту, що реорганізуються, згідно із затвердженими Міністерством розподільчими балансами та актами приймання-передачі.

Судами встановлено, що актом приймання-передачі від 13.06.2013 р. №482/19 до Адміністрації були передані основні засоби Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" згідно з розподільчим балансом станом на 13.06.2013 р., в т.ч. причали Іллічівського морського порту.

Місцевим та апеляційним господарськими судами досліджено, що об'єкт сервітуту знаходиться на обліку у Адміністрації, яка реалізовує відповідні повноваження особи, у якої знаходиться державне майно в господарському віданні і це право зареєстроване відповідно до вимог Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" з 10.04.14 р.

З огляду на матеріали справи, 30.09.2013 р. сторонами укладено договір майнового сервітуту №650-О/111-П-ІЛФ-13, за умовами якого Адміністрація портів на визначених договором умовах оплати, надає порту право обмеженого користування належними їй гідротехнічними спорудами (нерухомим майном) розташованими в акваторії Іллічівського морського порту, а саме: причал №18 довжиною 160 метрів (архівний номер паспорту), а той щомісячно, до 30 числа місяця, наступного за звітним, на підставі рахунку здійснює оплату.

Сума щомісячного платежу розраховується виходячи з кількості днів у звітному місяці (п. 2.3. договору).

Сервітуарій зобов'язаний в т.ч. своєчасно та на умовах цього договору вносити плату за сервітут за весь час фактичного користування причалом (п.3.2. договору).

За невиконання (неналежне) виконання умов договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства (п.4.1. договору).

Пунктом 7.1. договору сторони узгодили, що цей договір набуває чинності з дня його укладення, але регулює взаємовідносини між сторонами починаючи з 21.08.2013 р. у відповідності до ст. 631 Цивільного Кодексу України. Договір діє до 31.12.2013 р., але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що договір майнового сервітуту від 30.09.2013 р. №650-О/111-П-ІЛФ-13 у подальшому недійсним не визнавався.

Місцевим та апеляційним господарськими судами досліджено, що позивач умови договору виконав у повному обсязі, про що за період вересень - грудень 2013 р. виставив відповідачу рахунки до оплати на загальну суму 353 160,08 грн.: №пр4450 від 30.09.2013 р. на суму 108 868,90 грн., №пр9359 від 31.10.2013 р. на суму 82 315,51 грн., №пр9380 від 30.11.2013 р. на суму 79 660,16 грн., №пр12855 від 31.12.2013 р. на суму 82 315,51 грн., які порт не оплатив.

Розмір плати за сервітут визначено відповідно до п.2.1 та відповідає зафіксованому сторонами в п.2.2 договору.

Вирішуючи справу по суті, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про морські порти України" Власники та/або користувачі технологічно пов'язаних об'єктів портової інфраструктури зобов'язані укладати між собою договори, що визначають взаємні права і обов'язки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту і встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту.

Як зазначено у Статуті, Адміністрація є державним комерційним підприємством, зареєстрованим відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Господарського кодексу України, п. 4.2 Статуту Адміністрації, майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. В будь-якому разі усе майно, що знаходиться в розпорядженні Адміністрації, належить до державного майна.

Згідно із ч. 1 ст. 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Отже, Адміністрація як особа, у господарському віданні якої знаходиться причали та на балансі якої вони обліковуються, здійснює право володіння, користування та розпорядження цим майном.

Так, як позивач здійснює право володіння, користування та розпорядження закріпленим за ним майном, він володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а саме ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України.

За приписами ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як вбачається з матеріалів справи, договір майнового сервітуту підписано повноважними представниками сторін: Адміністрації та Порту, та скріплено печатками сторін.

Положеннями ст.ст. 626, 627 Цивільного кодексу України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, участинк господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами попередніх інстанцій досліджено, що Державне підприємство „Іллічівський морський торговельний порт" користувалось гідротехнічними спорудами (нерухомим майном), розташованим в акваторії Іллічівського морського порту, а саме причалом №18 (архівний номер паспорту 85311), проте оплату сервітуту за період дії договору Сервітуарієм не здійснило.

Враховуючи вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про те, що позовні вимоги Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України" щодо стягнення з Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" заборгованості у розмірі 353 160, 08 грн. підлягають задоволенню.

Стосовно доводів, які викладені Державним підприємством „Іллічівський морський торговельний порт" в своїй касаційній скарзі, колегія суддів касаційної інстанції зазначає наступне.

Посилання скаржника на те, що позивачем було не здійснено державну реєстрацію права на власності на ДП «АМПУ» на об'єкт сервітуту за договором майнового сервітуту (користування гідротехнічними спорудами) від 30.09.2013 р., не спростовують наведеного вище, а тому не можуть бути підставами для відмови у позові.

Щодо посилання скаржника на приписи Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в частині державної реєстрації права користування (сервітуту), колегія касаційної інстанції зауважує, що вони були предметом розгляду судів попередніх інстанцій і їм надана належна правова оцінка.

В свою чергу, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що відсутність реєстрації права сервітуту не тягне за собою недійсність договору сервітуту, оскільки чинне законодавство не містить умов щодо обов'язкової державної реєстрації договору, а не права, яке виникло на підставі договору.

Відповідно до приписів 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що висновки судів попередніх інстанцій, відповідають встановленим обставинам справи і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції і не є таким, що тягнуть за собою скасування оскаржуваних судових рішень.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державного підприємства „Іллічівський морський торговельний порт" залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 30.04.2015 р. у справі № 916/946/14 господарського суду Одеської області залишити без змін.

Головуючий суддя В. Корсак

Судді: М. Данилова

Т. Данилова