КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2015 р. Справа№ 910/1268/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Половинко Б.М. - за дов.

від відповідача: Герасимів А.Й. - за дов.

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

від третьої особи-3: не з'явився

розглянувши апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015

у справі № 910/1268/15-г (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Товариство з обмеженою відповідальністю «Лутугинський комбінат хлібопродуктів»;

2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Експорт»;

3) Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Продукт»

про стягнення 1 788 266, 25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі, позивач або Банк) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі, відповідач або ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») про стягнення 11 464 213,86 грн. заборгованості (з яких: 11 183 616,93 грн. - основний борг, 46 971,19 грн. - пеня, 21 137,02 грн.- три відсотки річних, 212 488,72 грн. - інфляційні нарахування).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2015 залучено до участі в розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лутугинський комбінат хлібопродуктів» (далі, третя особа-1), Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Експорт» (далі, третя особа-2).

Також, ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.02.2015 залучено до участі у розгляді справи № 910/1268/15-г в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Продукт» (далі, третя особа-3).

Позовні вимоги мотивовані тим, що Банк є вигодонабувачем за Договором добровільного страхування майна № GA.OTP.251.994034172.20243 від 14.08.2014 та Договором добровільного страхування майна № GA.OTP.251.994034177.20243 від 21.08.2014, а тому, оскільки в ніч з «4» на «05» вересня 2014 року невстановленими особами було здійснене протиправне заволодіння та вивезено у невідомому напрямку майно третьої особи-1 та третьої особи-2, в тому числі застраховане відповідно до вказаних договорів страхування майно, тобто крадіжку, що згідно умов договорів є страховим випадком, має право на отримання страхового відшкодування. Відповідачем прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування третім особам -1, -2 на підставі положень, у зв'язку з чим позивач, як вигодонабувач за спірними договорами страхування, і звернувся до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/1268/15-г у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що ПАТ «ОТП Банк» є неналежним позивачем у цій справі, оскільки він не звертався до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявами про виплату страхового відшкодування і відповідач не направляв Банку листа з відмовою у виплаті страхового відшкодування.

Суд першої інстанції послався на положення статті 26 Закону України «Про страхування», з якою передбачено, що відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку. Зі змісту даної норми вбачається, що право на позов щодо оскарження відмови у виплаті страхового відшкодування належить виключно страхувальнику.

При цьому, судом також вказано, що відповідач не довів суду наявність форс-мажорних обставин, єдиним належним доказом існування яких, відповідно до положень статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/1268/15-г змінити, виключивши із мотивувальної частини положення, вказані на сторінці 6 в абзаці 12 та на сторінці 8 в абзацах з 1 по 5, та доповнити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції положенням, згідно з яким «Відповідач правомірно відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю «Лутугинський комбінат хлібопродуктів» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Експорт» у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених пунктом 6.1. договорів страхування». В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/1268/15-г залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що відмова у страховій виплаті на підставі положень підпункту «а» пункту 6.1. та підпункту «в» пункту 6.3. договорів добровільного страхування майна є обґрунтованою, оскільки офіційні повідомлення Генерального штабу ЗСУ МОУ від 17.10.2014 № 316/3/1028 та повідомлення СБУ від 10.10.2014 № 16/4927 дають підстави стверджувати про проведення військових дій у зв'язку з проведенням антитерористичної операції у зоні знаходження застрахованого майна, з метою недопущення та усунення загрози вчинення терористичних актів, що виключає можливість кваліфікувати події, що відбулися на території страхувальників як страховий випадок, а збитки, що виникли у зв'язку з такими подіями як такі, що підлягають відшкодуванню відповідачем.

На думку відповідача, суд у своєму рішенні помилково зазначив, що відповідач має довести існування форс-мажорних обставин, як підставу для звільнення від відповідальності. Як стверджує відповідач, ним належними та допустимим доказами підтверджено, що збитки завдані внаслідок військових дій або військових заходів та їх наслідків, дій мін, торпед, громадських заворушень і страйків, конфіскації, реквізиції, арешту або знищення застрахованого майна за вимогою військової або цивільної влади.

Також, не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 року у справі № 910/1268/15-г скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги Банк наголосив на тому, що саме вигодонабувач є належним позивачем у даній справі, а звернення вигодонабувача до страховика не може виступати в якості попередньої умови для звернення його до суду.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційні скарги позивача та відповідача у справі були передані на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О. та Синиця О.Ф.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 (головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Зеленін В.О. та Синиця О.Ф.) апеляційні скарги було прийнято до спільного провадження та призначено до розгляду на 13.05.2015.

13.05.2015 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу Банку, у якому просив у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, оскільки позовні вимоги є недоведеними.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 у зв'язку з неявкою у судове засідання уповноважених представників третіх осіб розгляд справи відкладено на 10.06.2015.

У зв'язку із перебуванням головуючого судді Ткаченка Б.О., на лікарняному, розпорядженням в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 № 09-52/824/15 призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ між суддями апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 (головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.) апеляційні скарги прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 02.07.2015.

02.07.2015 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення, у яких просив суд врахувати викладені в них обставини при прийнятті рішення за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», зокрема, щодо віднесення з 30.10.2014 міста Лутугине Луганської області до переліку населених пунктів, на території якого здійснювалась антитерористична операція.

Представники третіх осіб у судове засідання, призначене на 02.07.2015, не з'явились, у зв'язку з чим ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2015 розгляд справи відкладено на 14.07.2015.

13.07.2015 від третіх осіб через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли клопотання, у яких останні підтвердили дійсність фактів, на які посилається Банк у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі, просили суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, розгляд справи треті особи просили здійснювати у відсутності їх представників.

У судовому засіданні 14.07.2015 судом оголошено перерву до 16.07.2015.

Представник позивача у судових засіданнях просив суд апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення.

Представник відповідача у судових засіданнях просив суд апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення положення вказані на сторінці 6 в абзаці 12 та на сторінці 8 в абзацах з 1 по 5, та доповнити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції положенням, згідно з яким «Відповідач правомірно відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю «Лутугинський комбінат хлібопродуктів» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Експорт» у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених пунктом 6.1 договорів страхування», в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» залишити без задоволення.

Розглянувши в судових засіданнях апеляційну скаргу, відзив на неї, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, судова колегія встановила наступне:

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

14.08.2014 між Приватним акціонерним товариством «СК «ПЗУ Україна» (далі, страховик), Товариством з обмеженою відповідальністю «Лутугинський комбінат хлібопродуктів» (далі, страхувальник) та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі, вигодонабувач) було укладено Договір добровільного страхування майна № GA.OTP.251.994034172.20243 (далі, Договір страхування-1).

21.08.2014 між Приватним акціонерним товариством «СК «ПЗУ Україна» (далі, страховик), Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Експорт» (далі, страхувальник) та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі, вигодонабувач) було укладено Договір добровільного страхування майна № GA.OTP.251.994034177.20243 (далі, Договір страхування-2).

За своєю правовою природою зазначені договори є договорами страхування.

Згідно з пунктом 1 статті 354 Господарського кодексу України, за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом Договору страхування є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном, зазначеним в Договорі (далі, Застраховане майно) (пункти 1.1. Договорів страхування).

Згідно умов Договору страхування-1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Лутугинський комбінат хлібопродуктів» застрахувало у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» рухоме та нерухоме майно згідно додатку № 01 до Договору страхування-1 та сплатило належну до сплати страхову премію у відповідності до положень Договору страхування-1.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», в свою чергу, взяло на себе зобов'язання при настанні страхового випадку виплатити страхове відшкодування Публічному акціонерному товариству «ОТП Банк», яке є вигодонабувачем за Договором страхування-1 у зв'язку з укладеними договором про надання банківських послуг № СR. 11-204/28-4 від 12.08.2011(далі, Кредитний договір) між позивачем та третьою особою-2, та договором застави (іпотеки) № РL 11-372/28-4 від 12.08.2011 між позивачем та третьою особою-1.

Згідно умов Договору страхування-2 Товариство з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Експорт» передало на страхування Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «ПЗУ Україна» майно - сільськогосподарську продукцію згідно з додатком № 01 до Договору страхування-2 та сплатило належну до сплати страхову премію у відповідності до положень Договору страхування-2.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», в свою чергу, взяло на себе зобов'язання при настанні страхового випадку виплатити страхове відшкодування Публічному акціонерному товариству «ОТП Банк», яке є вигодонабувачем за Договором страхування-2 у зв'язку з укладеними договором про надання банківських послуг № СR 11-204/28-4 від 12.08.2011 між позивачем та третьою особою-2, та договором застави (іпотеки) № РL 11- 430/28-4 від 25.08.2011 між позивачем та третьою особою-2.

Майно, застраховане згідно з Договором страхування-1 та Договором страхування-2, знаходилось за адресою: 92000, Луганська область, м. Лутугине, вул. Залізнична, 2, що є адресою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лутугинський комбінат хлібопродуктів».

Як зазначає позивач, в ніч з «04» на «05» вересня 2014 року невстановленими особами було здійснене протиправне заволодіння та вивезено у невідомому напрямку майно третьої особи-1 та третьої особи-2, в тому числі застраховане відповідно до Договору страхування-1 та Договору страхування-2 майно.

Вартість втраченого внаслідок події застрахованого майна відповідно до Додатку № 01 до Договору страхування-1 складає 1 508 616,93 грн. Вартість втраченого внаслідок події застрахованого майна відповідно до Додатку № 01 до Договору страхування-2 складає 9 675 000,00 грн. Загальна вартість втраченого майна - 11 183 616,93 грн.

Як зазначає позивач, ним, третьою особою-1 та третьою особою-2 належним чином виконано умови Договорів страхування. Зокрема, у встановлені Договорами страхування строки повідомлено про подію органи МВС та відповідача, подано заяву про виплату страхового відшкодування з описом втраченого майна, надано підтверджуючі документи, запитані відповідачем тощо.

Не зважаючи на вищевикладене, 03.11.2014 страховиком було надано листи № 7350-31 та № 7349-31 (том 1, а.с. 23-25) про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі підпункту «а» пункту 6.1. Договорів страхування, яким визначено, що страховик не відшкодовує збитки, що сталися внаслідок всякого роду військових дій або військових заходів та їхніх наслідків, дій мін, торпед, бомб та інших знарядь війни; піратських дій, а також внаслідок терористичних дій, громадянської війни, громадських заворушень і страйків, конфіскації, реквізиції, арешту або знищення Застрахованого майна за вимогою військової або цивільної влади.

В обґрунтування відмови було надано повідомлення Служби Безпеки України від 10.10.2014 № 16/4927 про те, що на території Донецької та Луганської областей організованими озброєними угрупуваннями вчиняються численні терористичні акти, та рішення РНБО, уведене в дію указом Президента України від 14.04.2014 № 405 про те, що з 14.04.2014 суб'єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО на зазначених територіях . Також зазначалося, що територія м. Лутугине Луганської області станом на 05.09.2014 не перебувала під контролем органів державної влади України згідно з повідомленням Генерального Штабу Збройних Сил України № 316/3/1028.

На думку позивача, відповідачем на підставі інформаційних листів та рішень загального характеру, ігноруючи факт виконання позивачем та третіми особами всіх своїх зобов'язань за Договорами страхування і надання офіційних документів уповноважених державних органів, що розслідують зазначену подію, які кваліфікують її за статтею 185 Кримінального кодексу України, без проведення належного розслідування, виключно на підставі хибних припущень та всупереч фактичним обставинам справи, було неправомірно прийнято рішення кваліфікувати подію як терористичний акт, у зв'язку з чим відмовити у виплаті страхового відшкодування позивачу.

Враховуючи вищенаведене, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» і звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення 11 464 213,86 грн. заборгованості (з яких: 11 183 616,93 грн. - основний борг, 46 971,19 грн. - пеня, 21 137,02 грн. - три відсотки річних, 212 488,72 грн. - інфляційні нарахування).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Пунктом 2 статті 352 Господарського кодексу України встановлено, що страхування може здійснюватися на основі договору між страхувальником і страховиком (добровільне страхування) або на основі закону (обов'язкове страхування).

Згідно частини 1 статті 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим.

Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (частина 1 статті 6 Закону України «Про страхування»).

У відповідності до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 2 статті 8 Закону України «Про страхування» визначено, що страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до умов пунктів 5.2.4. Договорів страхування, страховим випадком за Договорами є крадіжка, під якою слід розуміти «таємне викрадення застрахованого майна без відома страхувальника, в тому числі, але не обмежуючись: шляхом проникнення у приміщення у будь-який незаконний спосіб з використанням або без використання технічних засобів, підроблених ключів та ін. Також за умовами цих Договорів страхування страховик відшкодовує збиток, заподіяний страховим інтересам в результаті грабежу, розбою».

Згідно з пунктом 1 статті 354 Господарського кодексу України, за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною 17 статті 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страхове відшкодування не може перевищувати прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Аналогічні норми закріплені у статті 988 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно з пунктами 11.2. Договорів страхування виплата страхового відшкодування проводиться лише після встановлення факту страхового випадку. Страхувальник зобов'язаний надати страховику усі необхідні документи відповідно до пунктів 11.4. договорів, в тому числі від відповідних компетентних органів, які підтверджують наявність майнового інтересу, про настання, причини та розмір збитку. Невиконання страхувальником цих вимог дає право страховику відмовити в виплаті страхового відшкодування в частині збитку, які не підтверджені такими документами.

Пунктами 11.4. Договорів страхування визначені документи, необхідні для підтвердження наявності страхового інтересу, настання, причини та розміру збитку та відповідно факту заподіяння збитку майну, а саме:

а) заява про настання страхового випадку;

б) копія Договору страхування;

в) рахунки, квитанції й інші первинні документи, що мають відношення до Застрахованого майна;

г) документи (кошториси та ін.) будівельних або ремонтних організацій, які залучалися до визначення розміру збитку та усунення наслідків страхового випадку за згодою страховика;

д) фотографії ушкодженого або загиблого Застрахованого майна (при можливості);

є) у випадку пожежі, стихійних лих, крадіжки зі зломом, грабежу, розбою, пошкодження водою, протиправних дій третіх осіб, пошкодження від спринклерних систем, довідка (акт) компетентних органів (пожежного нагляду, органів МНС, органів МВС, комунальних служб і т.д.), що підтверджують факт настання страхового випадку;

ж) висновки експертних організацій, які залучалися до врегулювання страхового випадку;

з) документи, що підтверджують витрати на проведення експертиз;

і) інші документи за письмовою обґрунтованою вимогою страховика.

Як зазначає позивач, в ніч з «04» на «05» вересня 2014 року невстановленими особами було здійснене протиправне заволодіння та вивезено у невідомому напрямку майно третьої особи-1 та третьої особи-2, в тому числі застраховане відповідно до Договору страхування-1 та Договору страхування-2 майно.

Вартість втраченого внаслідок події застрахованого майна відповідно до Додатку № 01 до Договору страхування-1 складає 1 508 616,93 грн. Вартість втраченого внаслідок події застрахованого майна відповідно до Додатку № 01 до Договору страхування-2 складає 9 675 000,00 грн. Загальна вартість втраченого майна - 11 183 616,93 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що Банком та третіми особами у встановлені Договорами страхування строки повідомлено про вказану подію органи МВС та відповідача, подано заяву про виплату страхового відшкодування з описом втраченого майна, надано підтверджуючі документи, запитані відповідачем тощо (том 1, а.с. 58-78).

Згідно повідомлень про початок досудових розслідувань від 21.09.2014, отриманих від органів ГУМВС України в Луганській області, заяви ТОВ «Агротрейд Експорт» та ТОВ «Лутугинський КХП» про вчинене кримінальне правопорушення, які надійшли до відділу Сєвєродонецького МВ ГУМВС України у Луганській області 06.09.2014, розглянуті; надана попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення за частиною1 статті 185 Кримінального кодексу України. Відомості про кримінальні правопорушення внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 06.09.2014 за номером 0002911 та номером 0002910.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт настання страхового випадку, передбачено пунктами 5.2.4. Договорів страхування, яким є крадіжка.

Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та третіми особами належним чином виконано зобов'язання за умовами Договорів страхування, тоді як Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» зобов'язання за даними Договорами щодо виплати страхового відшкодування належним чином не виконано.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач, з доводами якого погодився суд першої інстанції, зазначив, що Банк не звертався до страховика з повідомленням про страховий випадок та з вимогою щодо виплати страхового відшкодування за умовами Договорів страхування, а тому, в силу положень статті 26 Закону України «Про страхування», право на позов щодо оскарження відмови у виплаті страхового відшкодування належить виключно страхувальникам - ТОВ «Лутугинський комбінат хлібопродуктів» та ТОВ «Агротрейд Експорт», оскільки саме ці підприємства звертались до відповідача із заявою про настання страхового випадку і саме їм відповідач надсилав листи, в яких повідомив про відмову у виплаті в зв'язку з невизнанням подій, про які повідомляли треті особи, страховим випадком.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з цього приводу з огляду на наступне.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до частини 2 статті 985 Цивільного кодексу України страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування.

Згідно пунктів 18.1. Договорів страхування, єдиним вигодонабувачем за договорами є ПАТ «ОТП Банк».

Відповідно до пунктів 14.5. Договорів страхування, страхове відшкодування, що має бути сплачене за Договорами страхування, сплачується Публічному акціонерному товариству «ОТП Банк» (Вигодонабувачу) в рахунок погашення існуючої заборгованості позичальника за Кредитним договором, якщо інше не було письмово погоджено страховиком, страхувальником та вигодонабувачем.

Згідно підпункту «а» пунктів 17.3. Договорів страхування при настанні страхового випадку страхувальник має право отримати страхове відшкодування відповідно до Договору страхування. В разі наявності заборгованості за Кредитним договором виплата страхового відшкодування відбувається лише за наявності письмової згоди на це вигодонабувача.

Тобто, без надання такої згоди, особою, що має право на отримання страхового відшкодування є саме ПАТ «ОТП Банк».

Відповідно до довідки, заборгованість за вищевказаним Кредитним договором складає 17 985 056,22 доларів США, що за курсом Національного Банку України на день видачі довідки становить 283 516 426,25 гривень, а право на отримання страхового відшкодування має ПАТ «ОТП Банк» (Вигодонабувач).

Право вигодонабувача на звернення до суду підтверджується, крім іншого, судовою практикою.

Так, у листі Верховного Суду України від 19.07.2011 «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» зазначено: «Якщо вигодонабувач (банк) відмовився від права, наданого йому на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, тоді банк буде третьою стороною у справі, якщо ж ні - належним позивачем має бути вигодонабувач (банк)».

Посилання відповідача на статтю 26 Закону України «Про страхування» про право страхувальника оскаржити відмову страховика у судовому порядку за жодних обставин не може трактуватись як таке, що обмежує права третіх осіб, зокрема вигодонабувача, на звернення до суду.

Відповідно до пунктів 18.2. Договорів страхування вигодонабувач має право, з метою отримання страхового відшкодування, за своєю ініціативою вчиняти будь-які дії, які повинен чи має право вчиняти страхувальник. При цьому, вчинення таких дій вигодо набувачем буде породжувати такі ж самі правові наслідки, якби такі дії були вчинені страхувальником.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що саме вигодонабувач є належним позивачем у даній справі. При цьому, колегія суддів зазначає, що звернення вигодонабувача до страховика не може виступати в якості обов'язкової передумови для звернення його до суду.

Також, як уже зазначалося, відповідач відмовив третім особам -1, -2 у виплаті страхового відшкодування на підставі підпункту «а» пункту 6.1. Договорів страхування. Жодними іншими обставинами така відмова не обумовлювалась.

Колегія суддів вважає, що посилання відповідача на наявність обставин, передбачених пунктами 6.1 Договорів страхування, що дає йому підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, є безпідставними, а доводи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», викладені у апеляційній скарзі з цього приводу, необґрунтованими і такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами з огляду на наступне.

Статтею 26 Закону України «Про страхування» визначено, що підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є:

1) навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України;

2) вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку;

4) отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні;

5) несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

6) інші випадки, передбачені законом.

Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону. Рішення про відмову у страховій виплаті приймається страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку.

Так, підпунктом «а» пунктів 6.1. Договорів страхування визначено, що страховик не відшкодовує збитки, що сталися внаслідок всякого роду військових дій або військових заходів та їхніх наслідків, дій мін, торпед, бомб та інших знарядь війни; піратських дій, а також внаслідок терористичних дій, громадянської війни, громадських заворушень і страйків, конфіскації, реквізиції, арешту або знищення Застрахованого майна за вимогою військової або цивільної влади.

Крім того, відповідач також посилається на пункт 4.2.2. Правил добровільного страхування майна № 220.5.2009, затверджених рішенням Правління ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» від 30.12.2009 № 5/2009 (далі, Правила), у відповідності до якого, якщо інше не передбачено умовами договору страхування, страхуванням не покриваються збитки, пошкодження, видатки або витрати будь-якого характеру, які безпосередньо або опосередковано спричинені, є наслідком або пов'язані з будь-яким терористичним актом, незалежно від будь-яких інших причин або подій, що стались одночасно або в будь-якій іншій послідовності із таким збитком.

В рамках цих Правил терористичний акт означає застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, які створювали небезпеку для життя чи здоров'я людини або заподіяння значної майнової шкоди чи настання інших тяжких наслідків, якщо такі дії були вчинені з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, або з метою впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об'єднаннями громадян, юридичними особами, а також загроза вчинення таких дій.

Аналогічне визначення поняття «терористичний акт» закріплене у частині 1 статті 258 Кримінального кодексу України.

Так, в обґрунтування відмови у виплаті страхового відшкодування відповідачем було надано повідомлення Служби Безпеки України від 10.10.2014 № 16/4927 про те, що на території Донецької та Луганської областей організованими озброєними угрупуваннями вчиняються численні терористичні акти, та рішення РНБО, введене в дію указом Президента України від 14.04.2014 № 405 про те, що з 14.04.2014 суб'єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО на зазначених територіях . Також зазначалося, що територія м. Лутугине Луганської області станом на 05.09.2014 не перебувала під контролем органів державної влади України згідно з повідомленням Генерального Штабу Збройних Сил України № 316/3/1028.

На думку відповідача, передбачене Правилами страхування визначення поняття «терористичний акт» у взаємозв'язку із положеннями Договорів страхування, офіційними повідомленнями РНБО України, дають підстави стверджувати про проведення у зоні знаходження застрахованого майна військових дій, що виключає можливість кваліфікувати події, що сталися на території ТОВ «Лутугінський КХП» як страховий випадок.

Вищезазначені твердження відповідача не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

З передбаченого Кримінальним кодексом України та Правил визначення поняття «терористичний акт» стає очевидним, що для трактування події в якості терористичного акту необхідно довести наявність усіх ознак складу злочину, в тому числі об'єкту (саме громадська безпека, а не майно), суб'єктивної сторони (зокрема, мети порушення громадської безпеки, залякування населення тощо). Виключний перелік органів та посадових осіб, уповноважених давати офіційну оцінку конкретним подіям на предмет наявності чи відсутності складу злочину передбачений Кримінальним процесуальним кодексом України. При цьому, а ні відповідач, а ні навіть РНБО чи Генеральний Штаб Збройних сил України до таких органів не належать.

Більше того, документи, наведені у відмові відповідача, містять інформацію загального характеру та жодним чином не стосуються КОНКРЕТНОЇ ПОДІЇ, що мала місце на підприємстві позивача, а крім того, носять інформаційний характер. У вказаних документах не зазначено також, яких конкретно територій Донецької та Луганської областей вони стосуються.

Так, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено суду, що станом на дату укладання Договорів страхування (14.08.2014) та станом на 05.09.2014 (дата настання страхового випадку) місто Лутугине Луганської області відносилось до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція або воєнні дії.

Стосовно тверджень відповідача з приводу того, що територія міста Лутугине станом на 05.09.2014 не перебувала під контролем органів державної влади України, колегія суддів зазначає, що вони не мають жодного відношення до справи, оскільки ступінь контролю тієї чи іншої території органами влади не впливає на конкретний страховий випадок.

Згідно статті 2 Конституції України суверенітет України поширюється на всю її територію. Закони України діяли та продовжують діяти на території Луганської області. Зокрема, згідно статті 6 Кримінального кодексу України особи, які вчинили злочини на території України, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджено наявності обставин, які в силу підпункту «а» пункту 6.1. Договору звільняють страховика від обов'язку відшкодувати збитки, завдані третім особам -1, -2.

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що 14.04.2014 прийнятий Указ В.О. Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», перiод проведення антитерористичної операцiї - час мiж датою набрання чинностi Указом Президента України «Про рiшення Ради нацiональної безпеки i оборони України вiд 13 квiтня 2014 року «Про невiдкладнi заходи щодо подолання терористичної загрози i збереження територiальної цiлiсностi України» вiд 14 квiтня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинностi Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операцiї або вiйськових дiй на територiї України.

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом термiну дiї цього Закону єдиним належним та достатнiм документом, що пiдтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали мiсце на територiї проведення антитерористичної операцiї, як пiдстави для звiльнення вiд вiдповiдальностi за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифiкат Торгово-промислової палати України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу відповідача необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, підстав для виключення із мотивувальної частини оскаржуваного рішення положень, вказаних на сторінці 6 в абзаці 12 та на сторінці 8 в абзацах з 1 по 5, та доповнення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції положенням, згідно з яким «Відповідач правомірно відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю «Лутугинський комбінат хлібопродуктів» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Агротрейд Експорт» у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених пунктом 6.1. договорів страхування» суд не вбачає.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статями 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на вищевикладене, оскільки саме Банк, як вигодонабувач, є належним позивачем у даній справі, передбачених пунктом 6.1. Договорів страхування підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування судом не встановлено, а розміру страхового відшкодування, заявленого до стягнення позивачем, відповідачем не спростовано, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 11 183 616,93 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню (за період з 04.11.2014 по 15.12.2014) у розмірі 46 971,19 грн., 3 % річних (нарахованих за період 04.11.2014 по 15.12.2014) у розмірі 21 137,02 грн. та 212 488,72 грн. інфляційних втрат.

Стосовно цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 19.1. Договорів страхування, за невиконання чи неналежне виконання умов Договорів страхування, Страховик та Страхувальник несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи доведеність порушення відповідачем зобов'язання за Договорами страхування, колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, вважає його обґрунтованим, арифметично вірним, а позовні вимоги у частині стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 21 137,02 грн. та інфляційних втрат у розмірі 212 488,72 грн. такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню за неналежне виконання умов Договорів страхування.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, відповідно до пунктів 19.2. Договорів страхування, за несвоєчасну сплату страхового відшкодування страховик несе відповідальність шляхом сплати пені в розмірі 0,01 % відповідної суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення платежу.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що судом встановлений факт порушення (прострочення) відповідачем свого грошового зобов'язання, позивачем, на підставі пунктів 19.2. Договорів страхування, правомірно нараховано відповідачу пеню у розмірі 46 971,19 грн. за неналежне виконання умов договорів.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про стягнення з відповідача 11 183 616,93 грн. основного боргу, 46 971,19 грн. пені, 21 137,02 грн. трьох відсотків річних, 212 488,72 грн. інфляційних нарахувань є обґрунтованими, законним та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції у даній справі підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/1268/15-г залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/1268/15-г задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2015 у справі № 910/1268/15-г скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м. Київ, вул. Артема, 40; ) на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (м. Київ, вул. Жилянська, 43; ) 11 183 616 (одинадцять мільйонів сто вісімдесят три тисячі шістсот шістнадцять) грн. 93 коп. основного боргу, 46 971 (сорок шість тисяч дев'ятсот сімдесят одну) грн. 19 коп. пені, 21 137 (двадцять одну тисячу сто тридцять сім) грн. 02 коп. трьох відсотків річних, 212 488 (двісті дванадцять тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн. 72 коп. інфляційних нарахувань.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м. Київ, вул. Артема, 40; ) на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (м. Київ, вул. Жилянська, 43; ) 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та 36 540 (тридцять шість тисяч п'ятсот сорок) грн. 00 коп. судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Видати накази. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи № 910/1268/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко