ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року Справа № 905/1728/14-908/4808/14
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкін В.Е. - головуючий, Чернов Є.В. Цвігун В.Л.
за участю представників: товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" Близнюк О.С.
розглянув касаційну скаргутовариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг"
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.02.2015 року
у справі№ 905/1728/14-908/4808/14 господарського суду Запорізької області
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "МАКО-Трейдінг"
дотовариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг"
простягнення 203 872161, 60 грн.
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 15.12.2014 року (суддя Азізбекян Т.А.) позов товариства з обмеженою відповідальністю ""МАКО-Трейдінг" про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" 203 872 161, 60 грн. заборгованості по укладеному між сторонами договору від 22.12.2011 р. № ЛУК-01/11-213п задоволено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.02.2015р. (судді: Могилєвкін Ю.О., Потапенко В.І., Плужник О.В.) рішення господарського суду Запорізької області від 15.12.2014 року залишено без змін.

Відповідач в касаційній скарзі просить постанову апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, в позові відмовити.

Скаржник доводить порушення ст.ст. 32, 41 ГПК України, неправильне застосування ст.ст. 530, 613 ЦК України, оскільки позивач не виконав умов п.п. 6.4, 6.5 договору, не надав відповідачу комплект документів на товар, тому у відповідача не виникло зобов'язання по сплаті вартості товарів за до говором; скаржник вважає, що згідно з п. 6.4 Договору Позивач повинен був передати первинні документи щодо постачання товару, але не виконав свого обов'язку. Стверджує, що розрахунок ціни позову, наведений Позивачем у позовній заяві, не від повідає первинним документам, що містяться в матеріалах справи; стверджує, що позивачем було фактично безпідставно завищено суму позовних вимог (сума боргу не підтверджена первинними документами, об'єм поставленої вугільної продукції повторно заявлено до оплати, частина первинних документів не закриті реальною поставкою вугільної продукції та т.п.).

Позивачем заявлено клопотання про відкладення та продовження розгляду справи.

Суд касаційної інстанції розглянувши відповідне клопотання не вбачає підстав для його задоволення, виходячи з наступних мотивів.

Обставиною, яка зумовлює відкладення розгляду справи є неможливість вирішення справи в даному судовому засіданні з врахуванням також підстав, наведених в ст. 77 ГПК України. Зазначені підстави оцінюються судом з метою реалізації передбаченого процесуальним законом права на відкладення справи.

Заявником не зазначені обґрунтування мотивів та підстав для відкладення з наданням доказів.

Касаційна інстанція бере до уваги, що представник позивача ознайомлювався з матеріалами справи, був обізнаний про місце та час розгляду справи, на будь-які причини, що перешкоджали розгляду справи не посилався.

За таких обставин, суд касаційної інстанції клопотання про відкладення визнає необґрунтованим.

Вищий господарський суд України вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи касаційної скарги, заслухавши представника учасника судового процесу, який взяв участь в судовому засіданні, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, 22.12.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ" (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАКО-ТРЕЙДІНГ" (Постачальник) укладений договір № ДУК-01/11-213п з додатковими угодами до нього (далі - Договір № ДУК-01/11-213п), за умовами якого (п. 1.1.) Постачальник зобов'язується передати, а Покупець - прийняти і оплатити вугільну продукцію (Ресурси) на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п. 2.1. договору кількість, номенклатура Ресурсів зазначається в специфікаціях до даного договору, які є його невід'ємною частиною.

Пунктом 10.5. договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 18.12.2013р.) сторони узгодили, що даний договір діє до 31 грудня 2014р. Закінчення строку дії даного договору не звільняє Сторони від виконання прийнятих на себе зобов'язань (у тому числі гарантійних) за даним договором.

Задовольняючи вимоги позову суди виходили з того, що спірні відносини регулюються нормами права про поставку. Встановлено, що на виконання умов договору № ДУК-01/11-21 Зп від 22.12.2011р., позивач в період з 30.12.2011р. по 28.02.2014р. передав, а відповідач прийняв вугільну продукцію на загальну суму 2 735 517 327, 22 грн., на підтвердження факту отримання відповідачем вугільної продукції по договору № ДУК-01/11-21 Зп від 22.12.2011р. позивачем надані акти приймання-передачі вугільної продукції, коригування до актів приймання передачі вугільної продукції.

Також судом враховано підготовлений за ініціативою позивача висновок експертного дослідження № 186/24, який складений 04.12.2014р. судовим експертом з правом проведення судово-економічних експертиз Волошиною Т.В. (свідоцтво № 1222, що видане ЦЕКК МЮУ від 25.03.2008р., дійсне до 11.04.2017р.) на підставі наступних документів: розрахунок заборгованості; договір №ДУК-01/11-213п від 22.12.2011р., з додатковими угодами, специфікаціями; акти приймання-передачі вугільної продукції, акти коригування приймання-передачі вугільної продукції, рахунки, коригування до рахунків, реєстри передачі документів, розрахунки ціни; виписки банку; карточки рахунку 361, зворотно-сальдова відомість по рахунку 361 за період 01.12.2011р.- 01.12.2014р.; угода про припинення зобов'язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 21.03.2014р; посвідчення якості, залізничні накладні, акти приймання вугілля за кількістю та якістю.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачем виконано свій договірний обов'язок з поставки продукції відповідачу та передачі разом з нею визначеного договором пакету документів, що свідчить про настання встановленого пунктом 5.2. договору строку її оплати.

Вищий господарський суд України, перевіривши правильність застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з висновками судів попередніх інстанцій не погоджується, виходячи з наступних мотивів.

Згідно з частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 цієї ж норми Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно норм ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Згідно ст. 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідно до ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Якщо продавець передав покупцеві більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний повідомити про це продавця. Якщо в розумний строк після одержання такого повідомлення продавець не розпорядиться товаром, покупець має право прийняти весь товар, якщо інше не встановлено договором.

Якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, він зобов'язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін.

Частиною четвертою ст. 265 ГК України передбачено, що сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Відповідно до п. 3.1 Договору № ДУК-01/11-213п поставка ресурсів здійснювалась залізничним транспортом на умовах поставки, вказаних у специфікаціях у відповідності з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів в редакції 2000 року.

Згідно специфікацій №№ 83-93 ресурси поставляються на умовах поставки FCA - станція відправки (найменування станції). Умови поставки розуміються відповідно до правил "Інкотермс" в редакції 2010 р.

Згідно із статтею А 4 базису поставки FCA продавець зобов'язаний надати товар перевізнику або іншій особі, призначеній покупцем або обраній продавцем у відповідності зі статтею А.3 "а", у названому місці у день чи в межах періоду, що узгоджені сторонами для здійснення поставки.

Поставка вважається здійсненою,

а) якщо названим місцем поставки є площі продавця: коли товар завантажений на транспортний засіб, наданий перевізником, що призначений покупцем, чи іншою особою, що діє від імені останнього;

б) якщо назване місце перебуває за межами площ продавця: коли товар наданий у розпорядження перевізника чи іншої особи, призначеної покупцем або обраної продавцем відповідно до статті А.3 "а", нерозвантаженим з транспортного засобу продавця.

Таким чином, відповідно до Міжнародних правил тлумачення торгових термінів в редакції ІНКОТЕРМС-2010 за умовами поставки FCA ("Free Carrier"/Франко перевізник) судам належало враховувати, що зобов'язання позивача з поставки слід вважати виконаним, коли товар було завантажено в транспорт.

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором чи законом. Передання майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові для відправлення, відчуженого без зобов'язання доставки.

Як свідчать наведені умови договору поставка здійснювалася залізничним транспортом, тому належними доказами поставки слід визнати залізничні накладні.

Разом з цим, суди не досліджували відповідні транспортні накладні, оскільки такі у справі відсутні, як і висновки про їх дослідження та надання їм оцінки в оскаржуваних судових рішеннях, тому обставин, пов'язані з виконанням позивачем обов'язків продавця, прийняттям вантажу до перевезення від певної юридичної особи продавця, вантажовідправника судом не встановлено, належними доказами за вимогами ст. 34 ГПК України не доведено.

За таких обставин відсутні підстави стверджувати про доведення факту поставки, на що суд уваги не звернув, відповідних обставин не встановив.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальні положення про купівлю-продаж, а саме частина 2 статті 689 ЦК України, встановлюють для покупця обов'язок вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.1 Договору № ДУК-01/11-213п прийомка ресурсів по кількості проводиться у відповідності з вимогами Інструкції, затвердженої постановою Держарбітражу від 15.06.1965 р. № П-6 із змінами і доповненнями, а також у відповідності до вимог ТУ і ГОСТ для даного виду ресурсів.

Прийомка кожної партії ресурсу по кількості проводиться вантажоодержувачем на підставі даних, вказаних у залізничній квитанції.

Касаційна інстанція вважає, що оскільки сторони договору поставки на власний розсуд урегулювали питання щодо порядку приймання-передачі продукції, зокрема, в порядку, визначеному зазначеною інструкцією Державного арбітражу Союзу РСР, тому приймання ресурсів повинно було здійснюватися з обов'язковим її дотриманням.

Судами не встановлено обставин, підтверджених належними та допустимими доказами про приймання ресурсів у відповідності до обумовленого сторонами порядку, зокрема, не надано оцінки тим обставинам чи дотримувалися сторони при отриманні ресурсу вимог Інструкції № П-6, чи вимагав хтось із сторін її дотримання. Поскільки саме відповідач заперечує факт поставки, тому на нього покладається обов'язок з доведення обставин здійснення приймання ресурсів у порядку встановленому зазначеною Інструкцією № П-6.

Слід також звернути увагу та дослідити обставини, пов'язані із вчинення уповноваженими особами відповідача юридично значимих дій по отриманню ресурсу, зокрема, дослідити до повноважень яких осіб відповідача входило вчинення дій з прийняття ресурсів та підписання відповідних документів, надати оцінку діям працівників відповідача, які отримували ресурси та підписували відповідні акти чи накладні на підставі наданих їм повноважень.

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підтвердження доводів про поставку товару позивач надав акти приймання-передачі вугільної продукції, коригування до актів приймання передачі вугільної продукції.

Разом з цим, суди не надали належної оцінки обставинам, які доводилися цими доказами, відповідач заперечує факт виконання зобов'язання з поставки, тому суд повинен був пересвідчитися у відповідності наданих ксерокопій документів їх оригіналам, так як вони належно не засвідчені, висновки про огляд судом оригіналів документів в судовому рішенні не наведено.

Статтею 41 ГПК України встановлено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті.

При цьому, в силу ст. 41 ГПК України господарський суд сам визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає, і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою від 20.11.2014 р. господарський суд зобов'язав сторони висловити правову позицію щодо доцільності проведення судової економічної експертизи.

В поясненні від 08.12.2014 р. відповідач зазначив, що погоджується із висновком позивача щодо доцільності призначення по справі судово-економічної експертизи.

Разом з тим, відхиляючи клопотання про призначення експертизи суд одночасно зазначив, що сума фактичної заборгованості підтверджується матеріалами справи, звітними документами та висновком судового експерта.

Таким чином, в основу висновків судом покладено начебто експертизу, яка однак у судовому порядку не призначалася, питання для дослідження судом не ставилися, експерт про кримінальну відповідальність за дачу не попереджався.

Касаційна інстанція вважає, що відхиливши необхідність призначення експертизи, тобто спеціальних знань, суд одночасно обґрунтовував свої висновки експертним дослідженням від 04.12.2014 р № 186/24, що свідчить про взаємовиключність правових висновків суду, оскільки суд вказав про відсутність необхідності у спеціальних знанням одночасно використавши їх.

Зазначене свідчить про порушення судом норм ст.ст. 4-2, 4-3, 41 ГПК України оскільки суд порушив принципи рівності та змагальності сторін, відхиливши клопотання про необхідність судової експертизи, одночасно обґрунтував рішення експертним дослідженням, яке надано позивачем, взявши до уваги доводи однієї сторони.

При повторному розгляді суду належить з'ясувати відношення сторін до необхідності експертизи, вирішити питання необхідності спеціальних знань для вирішення спору, витребувати у сторін спору належні докази та надати їм оцінку.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, порушення судами першої та апеляційної інстанцій ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України щодо належності доказів, повноти з'ясування обставин справи, що унеможливило правильне застосування приписів матеріального та процесуального законодавства є підставою для скасування попередніх судових рішень у справі та скерування справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 107, 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.02.2015р. та рішення господарського суду Запорізької області від 15.12.2014р. у справі № 905/1728/14-908/4808/14 господарського суду Запорізької області скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду Запорізької області.

Головуючий - суддя В.Овечкін

Судді Є.Чернов

В. Цвігун