РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2015Справа №910/14357/15

За позовом: державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України

до: приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій»

про: визнання недійним договору

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Бородкін Д.І. - пред.по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом розглядається справа 910/14357/15-г за позовом державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України до приватного акціонерного товариства «Інститут розвитку передових технологій» про визнання недійним Договору оренди нежилого приміщення №39 від 30.11.2012р.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України посилається на те, що укладений між державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та приватним акціонерним товариством «Інститут розвитку передових технологій» Договір було вчинено з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.06.2015 порушено провадження у справі №910/14357/15-г та призначено справу до розгляду на 10.07.2015.

Відповідач проти позову заперечував, вказуючи про те, що підстав для визнання договору оренди нежилого приміщення №39 від 30.11.2012 недійсним в даному випадку не існує, посилаючись на відсутність порушеного права. Крім того відповідач повідомив суду, що спірний Договір було розірвано 16.12.2013 року.

У судовому засіданні 10.07.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.11.2012 між Приватним акціонерним товариством «Інститут розвитку передових технологій» (далі - Відповідач, Орендодавець) та Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - Позивач, Орендар) укладено Договір оренди нежилого приміщення № 39 (далі - Договір оренди).

За умовами укладеного договору оренди, позивач орендував нежилі приміщення підвального поверху нежилого будинку-офісного центру, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 81, літ. «А» (далі - об'єкт оренди, приміщення).

Згідно п. 1.1 Договору, Підприємство приймає у строкове платне користування нежилі приміщення загальною площею 227,92 (двісті двадцять сім цілих дев'яносто два сотих) квадратних метра, до якої входить: основна площа - 190 кв.м.; допоміжна площа - в тому числі площа загального користування згідно пропорційного розподілу - 37,92 кв.м.

Приміщення прийняті в оренду згідно акту прийому-передачі Приміщення від 01.12.2012, що є Додатком № 2 до Договору та копія якого наявна у матеріалах справи.

Відповідно до п.8.2 Договору оренди № 39, строк оренди підвального поверху становить 35 (тридцять п'ять) місяців з дня передачі площі у фактичне користування по Акту прийому-передачі Приміщення. Останнім днем оренди приміщення є 31.09.2015 року.

Надалі, як вказує Позивач, 15.12.2014 орендовані приміщення повернуті Відповідачу згідно Акту прийому-передачі Приміщення.

Звертаючись із даним позовом до суду про визнання недійсним Договору оренди №39 від 30.11.2012, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України стверджує, що у момент укладення правочину сторонами істотно порушено законодавство, яке регулює порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Так, Позивач вважає, що при укладенні спірного правочину - Договору оренди нежилого приміщення № 39 від 30.11.2012 порушено вимоги ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», щодо обов'язкової державної реєстрації.

У свою чергу, відповідач, заперечуючи проти позову вказує на те, що позивачем не вказано які саме умови (пункти) договору суперечать законодавству, у зв'язку із чим останній має бути визнаний недійсним. У той же час, порушення, на які вказує Позивач, могли мати місце виключно після укладення договору (а не у момент його вчинення), а тому не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Також, відповідач стверджує, що державна реєстрація права оренди строком до 3 років не була необхідна. Крім того, ПрАТ «Інститут розвитку передових технологій» вказує, що, оскільки, Договір було розірвано ще 16.12.2013, а отже, він не може бути визнаний недійсним на майбутнє, оскільки зобов'язання за ним припинились.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції від 04.10.2012 (редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного правочину) визначено засади державної реєстрації прав та встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції від 04.10.2012 (редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного правочину) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме - право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Так, судом встановлено, що укладений Договір оренди за своєю правовою природою є договором найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), що врегульовано параграфом 3 Глави 58 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

у той же час, згідно з ч. 1 ст. 794 Цивільного кодексу України, у редакції, що була чинна на момент укладення Договору, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Цивільні права та обов'язки у відносинах найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) виникають на підставі відповідного договору, а тому певні негативні правові наслідки у сторін таких правовідносин можуть виникати як у зв'язку з укладенням договору (зокрема недотримання письмової форми, нотаріального посвідчення договору тощо), так і у зв'язку з неналежним його виконанням (прострочення оплати за користування майном тощо), проте не у зв'язку з відсутністю державної реєстрації такого речового права.»

Суд відзначає, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Позивачем не наведені обставини з якими закон пов'язує недійсність договору саме на момент його укладення.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

Не здійснення реєстрації договору оренди, волевиявлення на укладення якого сторонами виявлено у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Аналогічна позиція, яка у розумінні статті 111-28 ГПК є обов'язковою для застосування, викладена у постанові Верховного суду України № 6-127цс13 від 18.12.2013 року.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, що оспорюваний ним Договір оренди нежилого приміщення № 39, є таким що укладений із порушенням норм законодавства.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про визнання Договору оренди нежилого приміщення № 39 від 30.11.2012 недійсним.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

та підписано 13.11.2014 року.

Суддя Л.М. Шкурдова

Повний текст рішення складено: 17.07.15р.