РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2015№910/21070/14

За позовом Прокурора Солом'янського району м. Києва в інтересах держав в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт"

третя особа Національний інститут стратегічних досліджень

про виселення та повернення майна.

Головуючий суддя Літвінова М.Є.

Судді Паламар П.І.

Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від прокуратури: Некрасов О.М. - за посв. №002627 від 05.09.2012;

від позивачa: Кошман А.С. - представ. за довір.;

від відповідача: Бодян К.М., Дрищ С.С. - представ. за довір.;

від третьої особи: не з'явились.

В судовому засіданні 22.07.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Прокурора Солом'янського району м. Києва в інтересах держав в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астеліт" про виселення та повернення майна на підставі Договору оренди №2762 від 22.02.2006 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2014 порушено провадження у справі №910/21070/14, розгляд справи призначений на 27.10.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.10.2014, в порядку ст.ст. 27, 77 ГПК України, залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, розгляд справи відкладений на 12.11.2014.

В судовому засіданні 12.11.2014, в порядку ст.77 ГПК України, оголошено перерву до 08.12.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2014 відкладено розгляд справи на 17.12.2014.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2014 провадження у справі №910/21070/14 зупинено до вирішення господарським судом міста Києва справи №910/26743/14 за позовом ТОВ "Астеліт" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про зобов'язання укласти договір про внесення змін до договору оренди №2762 від 22.02.2006 та набрання рішення суду законної сили.

29.04.2015 через Канцелярію Господарського суду міста Києва надійшло клопотання Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву про поновлення провадження у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.04.2015, в порядку статті 79 ГПК України, поновлено провадження у справі №910/21070/14, розгляд справи призначений на 27.05.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.04.2015 на підставі ст.ст. 4-6 ГПК України, судом із власної ініціативи призначений колегіальний розгляд справи №910/21070/14.

Згідно Довідки про автоматичний розподіл справ між суддями (повторного розподілу) справу №910/21070/14 призначено судді-доповідачу: Літвіновій М.Є., інші судді, які входять до складу колегії: Паламар П.І., Пригунова А.Б.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.04.2015, в порядку статті 86 ГПК України справу №910/21070/14 прийнято до провадження колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя Літвінова М.Є., суддя Паламар П.І., суддя Пригунова А.Б., розгляд справи призначений на 27.05.2015.

Судове засідання 27.05.2015 не відбулося, у зв'язку з тимчасовим припиненням повноважень судді Пригунової А.Б.

Згідно Довідки про автоматичний розподіл справ між суддями (повторного розподілу) справу №910/21070/14 призначено судді-доповідачу: Літвіновій М.Є., інші судді, які входять до складу колегії: Паламар П.І., Сташків Р.Б.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.04.2015, в порядку статті 86 ГПК України, справу №910/21070/14 прийнято до провадження колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя Літвінова М.Є., суддя Паламар П.І., суддя Сташків Р.Б.

Ухвалою від 01.07.2015, відкладено розгляд справи на 15.07.2015.

Клопотання про залучення третьої особи, суд розглянув та заслухав пояснення учасників судового процесу щодо нього і дійшов висновку про його необґрунтованість з огляду на наступне.

Враховуючи норму ст.27 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011.).

З урахуванням наведеного, рішення по даній справі не може вплинути на права та обов'язки Державного управління справами щодо однієї із сторін по справі.

Відповідач заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що ним були виконані всі запропоновані позивачем умови продовження договору, викладені в листі №30-06/8600 від 21.09.2012. Однак, незважаючи на зазначене, Фондом повідомлено, що направлений проект додаткової угоди залишений без розгляну оскільки містить ряд зауважень, які унеможливлюють підписання даного додаткового договору.

У судовому засіданні 21.07.2015, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 5 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів, внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчинюються у відносинах між ними або державою.

Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999 у справі №3-рн/99 (далі рішення Конституційного суду) вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України (зараз ГПК), є підставою для порушення справи в арбітражному суді.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

22.06.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (орендодавець за договором) та ТОВ "Астеліт" (орендар за договором) укладений договір оренди №2762, нерухомого майна, що належить до державної власності, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно площею 10,00 кв.м. розміщене за адресою: м. Київ, Чоколівський бульвар, 13, технічний поверх, що знаходиться на балансі Національного інституту стратегічних досліджень, вартість якого за експертною оцінкою станом на 31.08.2005 - 48 434, 50 грн. (з урахуванням договору від 03.02.2011 про внесення змін до договору оренди).

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Ч. 6 ст. 283 ГК України визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом даних норм Цивільного та Господарського кодексів України договір оренди - реальний, двосторонній та оплатний договір. Договір оренди є двостороннім, оскільки кожна із сторін цього договору несе обов'язки на користь іншої сторони.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За умовами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором визнається домовленість двох чи більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Його зміст складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Виникнення прав за договором залежить від покладених ним на сторін обов'язків, які у сукупності і визначають правову природу договору.

За актом від 22.02.2006 орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду приміщення площею 10,00 кв.м. розміщене за адресою: м. Київ, Чоколівський бульвар, 13.

Відповідно до п. 3.1 договору в редакції договору №2762/06 від 18.01.2012 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - вересень 2011 - 1924,78 грн.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством.

Пунктом 3.2 договору в редакції договору №2762/06 від 18.01.2012, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Відповідно до ч.1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 10.1 договору, договір укладений на 11 місяців, що діє з 22.02.2006 по 22.01.2007, та договором №2762/3 від 13.10.2009, сторони погодили його продовжити на 2 роки до 22.10.2011 та договором №2762/07 від 19.01.2012, продовжено на 1 рік до 22.10.2012 включно.

Згідно п.10.4 договору, у разів відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Чинність цього договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено (п. 10.9).

21.09.2012 орендодавець звернувся до відповідача та балансоутримувача з листом про зміну умов договору оренди після закінчення його строку, з посиланням на положення ст. 777 ЦК України та ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

У відповідь на лист, відповідач (лист №4883) погодився на продовження дії договору оренди, надав лист-згоду балансоутримувача на продовження договору оренди та копію виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Однак, як свідчать матеріали справи сторони не продовжити термін дії договору оренди, що вбачається з наступного.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.04.2015 №910/26743/14, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2015, в задоволенні позову про зобов'язання укласти договір про внесення змін до договору оренди №2762 від 22.02.2006, відмовлено оскільки, доказів того, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору до суду не надано, тому відсутні підстави для зобов'язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву укласти додатковий договір про поновлення строку оренди приміщення площею 10 кв.м. технічного поверху будівлі за адресою: м. Київ, бульвар Чоколівський, 13 до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 2762 від 22.02.2006 року за ставкою 40%.

Частиною 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Наведений факт має преюдиційне значення та не підлягає повторному доведенню.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини» від 18.11.2003 №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Крім цього, з наявних матеріалів справи, судом встановлено, що навіть після довготривалої переписки сторонами не досягнуто згоди на продовження строку дії договору, тому орендодавець повторно направив орендарю лист про припинення договору оренди, який припинив свою дію ще у жовтні 2013 року (даний факт також встановлений у постанові КАГС від 14.04.2015 №910/26743/14 та в порядку ст. 35 ГПК України не підлягає повторному доведенню).

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, судом встановлено, що договір оренди №2762 від 22.02.2006 у зв'язку з закінченням строку дії договору та не підписання додаткового договору оренди з відповідними змінами, припинив свою дію 22.10.2012, однак відповідач не повернув орендованого приміщення.

Відповідно до п. 5.7 договору, орендар зобов'язаний у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві, балансоутримувачу орендоване майно та відшкодувати збитки у разі погіршення стану або втрати (повної чи часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Пунктом 2.4 договору оренди передбачено, що у разі припинення або розірвання цього договору майно повертається орендарем орендодавцю/балансоутримувачу. Майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передачі.

Орендар зобов'язується повернути майно у 10-денний строк з моменту припинення або розірвання цього договору, згідно п. 2.5 договору.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п. 4.1 Постанови пленуму Вищого Господарського Суду України №12 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна», після закінчення строку договору оренди від може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Положення статті 2, 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначають, що правовою підставою користування комунальним майном є договір оренди.

Сторони не надали суду докази укладення договору оренди на спірне нежитлове приміщення чи його продовження.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, дослідивши подані документи до матеріалів справи, пояснення представників сторін в сукупності, судом встановлено, що відповідач використовує приміщення, за відсутності будь-яких правових підстав - наявності укладеного договору оренди, як того вимагає Закону України "Про оренду державного та комунального майна", чим порушує право орендодавця/балансоутримувача на користування та розпорядження належним йому майном, таким чином суд, вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними.

При цьому, відповідачем наведені обставини не спростовані та, доказів звільнення спірного приміщення чи укладення договору на його оренду, суду не надано.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про задоволення позову про виселення відповідача із вказаного приміщення.

Приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду (п.4.6 постанови пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013).

У зв'язку із задоволенням позову, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Виселити Товариство з обмеженою відповідальністю "Астеліт" (03110, м. Київ, вул. Соломянська, 11, літера "А", код 22859846) з нежилого приміщення загальною площею 10 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, бульвар Чоколівський, 13, повернувши зазначене приміщення по акту прийому-передачі Регіональному відділенню Фонду державного майна по м. Києві (01032, м. Київ, бул. Шевченка, 50-Г, код 19030825).

3.Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю "Астеліт" (03110, м. Київ, вул. Соломянська, 11, літера "А", код 22859846) в дохід Державного бюджету України 1 218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень 00 коп.) судового збору.

4.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

5.Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 22.07.2015.

Головуючий суддя М.Є. Літвінова

Судді П.І. Паламар

Р.Б. Сташків